ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2017 року Справа № 922/3603/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого Стратієнко Л.В. (доповідач)
суддів Кондратової І.Д. Нєсвєтової Н.М.
за участі представників: позивача: відповідача: Старчик А.А. не з'явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
на рішення та постановуГосподарського суду Харківської області від 22 червня 2017 року Харківського апеляційного господарського суду від 25 липня 2017 року
у справі№ 922/3603/16
за позовомпублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
доНавчального центру оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій
простягнення 74 330,04 грн

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до суду з позовом про стягнення з Навчального центру оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій 40 307,84 грн пені, 2 613,46 грн 3 % річних, 31 408,78 грн інфляційних втрат, а всього 74 330,04 грн за договором купівлі-продажу природного газу № 3454/15-БО(Т)-32 від 09.02.2015.

Справа розглядалась господарськими судами неодноразово.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 22.06.2017 (суддя - Кухар Н.М.), залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 25.07.2017 (головуючий - Пуль О.А., судді - Крестьянінов О.О., Шевель О. В.), позов задоволено частково.

Стягнуто з навчального центру оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій на користь ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 20 153,92 грн пені, 2 613,46 грн 3% річних, 31 408,74 грн інфляційних втрат та судовий збір.

В частині стягнення 20 153,92 грн пені відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неповноту встановлення обставин справи при вирішенні спору, порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати постановлені судові рішення в частині відмови у стягненні 20 153,92 грн пені та прийняти в цій частині нове рішення, яким вказані вимоги задовольнити.

Заслухавши пояснення представника позивача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено господарськими судами, 09.02.2015 між ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (продавець) та навчальним центром оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій (покупець) було укладено договір купівлі-продажу природного газу № 3454/15-БО(Т)-32, за умовами якого позивач зобов'язувався передати у власність відповідача у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а відповідач - прийняти та оплатити поставлений природний газ на умовах даного договору.

Газ, що продається за цим договором, використовується відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями (п. 1.2. договору).

За п. 3.3. договору приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг використання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу покупця.

Пунктом 3.4. договору, у редакції додаткової угоди № 9 від 07.12.2015, визначено, що не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, покупець зобов'язується надати продавцю підписані та скріплені печатками покупця та газорозподільного/ газовидобувного/ газотранспортного підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, в якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа повертає покупцю та газорозподільному/ газовидобувному/ газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акту, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або надає у письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами. У разі, якщо покупець не надає або несвоєчасно надає продавцю акти приймання-передачі природного газу, обсяги фактичного використання газу встановлюються відповідно до даних газорозподільного/ газовидобувного/ газотранспортного підприємства, а вартість газу розраховується продавцем відповідно до умов, зазначених у пункті 5.2.

Оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу (п. 6.1. договору).

Відповідно до п. 11. договору, в редакції додаткової угоди № 10 від 31.12.2015, він набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склалися між сторонами з 01.01.2015 і діє в частині реалізації газу до 31.01.2016, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

На виконання умов договору, позивач поставив, а відповідач прийняв природний газ, на загальну суму 1 334 295,73 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями актів приймання-передачі природного газу (а.с. 40-46, т. 1).

Відповідач оплачував отриманий газ несвоєчасно, що і стало підставою для нарахування йому пені та застосування до нього відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач просить стягнути з відповідача 40 307,84 грн пені, 2 613,46 грн 3 % річних, 31 408,78 грн інфляційних втрат за договором купівлі-продажу природного газу № 3454/15-БО(Т)-32 від 09.02.2015.

Стаття 629 ЦК України передбачає що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (виплати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Господарські суди, врахувавши прострочення виконання відповідачем свого зобов'язання та здійснивши перерахунок 3 % річних, інфляційних втрат, прийшли до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача 2 613,46 грн 3% річних та 31 408,74 грн інфляційних втрат і правильність висновків судів в цій частині ніким не оскаржуються.

Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (ч. ч. 1, 2 ст. 217 ГК України).

Штрафними санкціями відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими ГК та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов'язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення ЦК (ч. 1 ст. 199 ГК),

Видами забезпечення виконання зобов'язання за змістом положень ч. 1 ст. 546 ЦК є, зокрема, неустойка.

Згідно із ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов'язання, яка має на меті не лише відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов'язання, а й додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов'язання.

Окрім того, до моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію, і, навпаки, з моменту порушення - являє собою міру відповідальності.

Пунктом 7.2 договору визначено, що у разі невиконання покупцем пункту 6.1. умов цього договору він зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Відповідно до п. 9.3. договору строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, встановлюється тривалістю у п'ять років.

Врахувавши, що відповідач прострочував виконання свої зобов'язань, суди прийшли до правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача пені.

Як вбачається із матеріалів справи, Навчальним центром оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій було подано клопотання про зменшення розміру пені.

У разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір стягуваних санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (ч. 1 ст. 233 ГК України). Схоже правило міститься в ч. 3 ст. 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Право господарського суду зменшити у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання закріплено в п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України.

Надавши належну правову оцінку усім наявним у матеріалах справи документам та доводам сторін, взявши до уваги їх майновий стан, відсутність доказів спричинення позивачу значних збитків відповідним простроченням чи настання негативних наслідків та, врахувавши ступінь виконання боржником свого зобов'язання щодо сплати заборгованості за договором на час розгляду справи та з метою дотримання балансу інтересів сторін, місцевий господарський суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, застосувавши ст. 233 ГК України, п. 3 ст. 83 ГПК України обґрунтовано зменшив пеню до 20 153,92 грн.

Щодо доводів позивача в касаційній скарзі про те, що під час розгляду справи та прийняття рішення було порушено його права на справедливий суд, яке перебуває під захистом ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, то такі доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки судами були почуті сторони і прийняті обґрунтовані і мотивовані рішення, що узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України").

Решта доводів касаційної скарги також не можуть бути підставою для скасування судових рішень в оскаржуваній частині, оскільки не спростовують встановленого судами та ґрунтуються на переоцінці доказів, яка за приписами ст. 1117 ГПК України, знаходиться поза межами компетенції касаційної інстанції.

Враховуючи викладене, підстав для скасування в оскаржуваній частині судових рішень, постановлених відповідно до вимог закону та встановлених у справі обставин, не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119 - 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Харківської області від 22 червня 2017 року та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 25 липня 2017 року у справі за № 922/3603/16 - без змін.

Головуючий, суддя Л. Стратієнко
Суддя І. Кондратова
Суддя Н.Нєсвєтова