КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" жовтня 2017 р. Справа№ 910/2991/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Іоннікової І.А.

Гончарова С.А.

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 24.10.2017 року,

розглядаючи апеляційну скаргу Державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг"

на рішення господарського суду міста Києва від 17.05.2017

у справі № 910/2991/17 (суддя - Чебикіна С.О.)

за позовом Державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Укравтозапчастина"

про стягнення 1 919 996,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення збитків в сумі 479 999,00 грн. та зобов'язання відповідача повернути позивачу в населених пунктах, на території яких органи державної влади України здійснюють свої повноваження три нові трактори МТЗ-82.1.26 зав. №№ 015126, 015065, 015067, загальною вартістю 1 439 997,00 грн. у зв'язку із порушенням відповідачем зобов'язань за договором відповідального зберігання від 25.12.2013 року №10-13-114з/718.

Позов мотивований тим, що в порушення умовам договору та чинного законодавства України, відповідач не забезпечив собі можливостей подальшої зміни способу, місця та умов зберігання, не вжив своєчасних, об'єктивних, необхідних заходів по вивезенню майна на підконтрольну українській владі територію та відповідач за час дії договору не вжив усіх заходів для забезпечення схоронності майна позивача, не повідомив позивача про необхідність зміни умов, способу та місця зберігання, не забезпечив безперешкодний доступ позивача для його повернення, що призвело до втрати (нестачі) техніки за договором відповідального зберігання № 10-13-114з/718 від 25.12.2013 року.

Рішенням господарського суду міста Києва від 17.05.2017 у справі № 910/2991/17 в позові відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач - Державне публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 17.05.2017 у справі № 910/2991/17 скасувати повністю і прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.06.2017 прийнято апеляційну скаргу Державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" на рішення господарського суду міста Києва від 17.05.2017 у справі № 910/2991/17, порушено апеляційне провадження та призначено справу до розгляду у складі колегії суддів: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Тарасенко К.В., Іоннікова І.А.

У судовому засіданні 01.08.2017 оголошено перерву у розгляді справи до 12.09.2017 відповідно до ст. 77 ГПК України.

При цьому, ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.08.2017, за клопотанням представника відповідача, продовжено строк розгляду спору у справі № 910/2991/17 на п'ятнадцять календарних днів.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 11.09.2017 у зв'язку з перебуванням судді Тарасенко К.В., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем) у відпустці, визначено новий склад суду: головуючий суддя Тищенко О.В, судді: Іоннікова І.А., Гончаров С.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.09.2017 прийнято до провадження справу № 910/2991/17 у складі колегії суддів: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді:, Іоннікова І.А., Гончаров С.А., розгляд справи призначено на 26.09.2017.

В судовому засіданні 26.09.2017 відповідно до ст. 77 ГПК України було оголошено перерву до 24.10.2017.

У відзиві на апеляційну скаргу та додаткових поясненнях відповідач вважає подану апеляційну скаргу позивача безпідставною та необґрунтованою, рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить суд апеляційної інстанції залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

У запереченнях на відзив та додаткових письмових поясненнях позивач підтримав апеляційну скаргу та просив рішення господарського суду міста Києва скасувати, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач надав суду свої пояснення по справі в яких, підтримав подану апеляційну скаргу на підставі доводів зазначених у них та просив апеляційний господарський суд апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідач у судовому засіданні суду апеляційної інстанції також надав суду свої пояснення по справі, в яких заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив апеляційний господарський суд залишити без змін оскаржуване рішення місцевого господарського суду, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Дослідивши наявні в справі матеріали, розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши представників сторін Київським апеляційним господарським судом встановлено наступне.

25.12.2013 між Державним публічним акціонерного товариством "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" (надалі - поклажодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Укравтозапчастина" (надалі - зберігач) було укладено договір відповідального зберігання №10-13-114з/718 (надалі - договір), за умовами якого (згідно п. 1.1 договору) в порядку та на умовах, визначених цим договором, за актами приймання-передачі, які є невід'ємною частиною цього договору, поклажодавець передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання нову техніку (надалі іменується "майно") у кількості та за ціною визначеною у додатках до договору "перелік нової техніки, яка передається відповідальне зберігання".

Пунктом 1.2 договору передбачено, що майно повинно знаходитись на зберіганні, зокрема, за адресою: м. Донецьк, вул. Куйбишева, 102-Б (трактори МТЗ-82.1.26, зав. №№ 015126, 015133) та м. Луганськ, вул. Латугінська, 89-Б (трактори МТЗ-82.1.26, зав. №№ 015065, 015067).

Згідно п.п. 2.1.1 договору зберігач зобов'язаний вживати всіх необхідних заходів для забезпечення схоронності майна протягом строку зберігання.

Відповідно до п. 2.3. договору сторони обумовили, що зберігачу категорично забороняється змінювати місце знаходження майна, прийнятого на зберігання, без письмової згоди поклажодавця.

Згідно п.п. 3.1.2. договору поклажодавець зобов'язаний забрати у зберігача майно до закінчення строку дії договору.

Пунктом 6.1. договору передбачено, що договір набуває чинності з дати підписання акту приймання-передачі майна, і діє до 31 грудня 2014 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 статті 936 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), за договором зберігання одна сторона (зберігай) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

За змістом ст. 938 Цивільного кодексу України зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

У відповідності до положень статті 948 та частини 1 статті 949 ЦК України, поклажодавець зобов'язаний забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання. Зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.

Відповідно до статті 950 ЦК України за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах.

Положеннями статті 951 ЦК України визначено, що збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем: 1) у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості; 2) у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість. Якщо внаслідок пошкодження речі її якість змінилася настільки, що вона не може бути використана за первісним призначенням, поклажодавець має право відмовитися від цієї речі і вимагати від зберігача відшкодування її вартості.

Згідно ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Під збитками розуміються втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

У відповідності до ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Для застосування такого виду господарської санкції (правового наслідку порушення зобов'язання) як стягнення збитків необхідна наявність всіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення:

- протиправної поведінки;

- збитків;

- причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника і збитками;

- вини.

При відсутності хоч б одного з цих елементів господарсько-правова відповідальність не настає.

Як вбачається з матеріалів справи, передане на зберігання відповідачу майно знаходилось у місті Донецьк та Луганськ.

Згідно з Указом Президента України № 405/2014 "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 р. "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 р." на території Донецької та Луганської областей було розпочато проведення антитерористичної операції.

Відповідно до наказу Антитерористичного центру при Службі безпеки України № 33/6/а від 7 жовтня 2014 р. Донецька та Луганська області з 7 квітня 2014 р. визначені районами проведення антитерористичної операції.

За повідомленнями Інформаційно-аналітичного центру Ради національної безпеки і оборони України (www.mediarnbo.org) у містах Донецьку, Харцизьку, Макіївці, Алчевську, Єнакієвому, Горлівці, Торезі, Шахтарську та Луганську у період з 1 серпня 2014 р. органи державної влади України тимчасово не здійснювали свої повноваження.

Ці обставини є загальновідомими, тому відповідно до ст. 35 ГПК України не потребують доказування.

Зібрані докази свідчать про те, що з 01.08.2014 року встановлений в Україні публічний порядок на території вищевказаних населених пунктів забезпечений не був, що унеможливило виконання позивачем його обов'язку за договором забрати у відповідача майно в період дії договору до 31.12.2014 року і після закінчення дії договору і по цей час саме з цих підстав, а не з вини відповідача щодо невиконання відповідачем своїх обов'язків за договором.

Як вже було зазначено у відповідності до умов п. 2.3. договору відповідального зберігання № 10-13-114з/718 від 25.12.2013 року зберігачу категорично заборонялося змінювати місце знаходження майна, прийнятого на зберігання, без письмової згоди поклажодавця, а обов'язок забрати у відповідача (зберігача) спірне майно до закінчення строку дії договору у відповідності до умов п. 3.1.2. покладено саме на позивача (поклажодавця).

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписом статті 43 цього Кодексу господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до п. 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Позивачем всупереч ст. ст. 33, 34 ГПК України не доведено наявність складу правопорушення та вини в діях відповідача, факту порушення прав позивача саме відповідачем.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інтенції, що позовні вимоги про стягнення 479 999,00 грн. збитків з відповідача та зобов'язання відповідача повернути позивачу в населених пунктах, на території яких органи державної влади України здійснюють свої повноваження три нові трактори МТЗ-82.1.26 зав. №№ 015126, 015065, 015067, загальною вартістю 1 439 997,00 грн., є необґрунтованими.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом в сукупності та відображено у судовому рішенні.

Доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі позивача на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 17.05.2017 року, прийняте після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв'язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення; 3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково; 4) змінити рішення.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги позивачу слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 17.05.2017 року залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 49, 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" на рішення господарського суду міста Києва від 17.05.2017 року по справі № 910/2991/17 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 17.05.2017 року по справі № 910/2991/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/2991/17 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена впродовж двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді І.А. Іоннікова

С.А. Гончаров