ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2017 року Справа № 910/12226/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Плюшка І.А. - головуючого,

Малетича М.М.,

Сибіги О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу Національного банку України

на рішення господарського суду міста Києва від 16 листопада 2016 року

та на постанову Київського апеляційного господарського суду від 10 липня 2017 року

у справі № 910/12226/16

господарського суду міста Києва

за позовом Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Фінансова ініціатива" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ "КБ "Фінансова ініціатива" Кашути Д.Є.

до Національного банку України,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні

позивача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

про стягнення 74 906 358,36 грн., визнання права власності та зобов'язання вчинити дії,-

за участю представників:

позивача: Куліков Ю.Ю., Палажченко О.О.

відповідача: Бойко С.М.

третьої особи: Кустова Т.В.

вільний слухач: ОСОБА_10

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Фінансова ініціатива" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ "КБ "Фінансова ініціатива" Кашути Д.Є. звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Національного банку України, в якому з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог № 2867 від 08 листопада 2016 року, яка була прийнята місцевим господарським судом до розгляду, просило:

- скасувати нараховану та стягнуту Національним банком України пеню в розмірі 49 276 849,32 грн.;

- стягнути отриманий купонний дохід у розмірі 28 682 813,25 грн.;

- стягнути отриманий дохід від погашення цінних паперів у сумі 7 618 200,00 грн.;

- визнати право власності на цінні папери: державні облігації UA в кількості 179 698 шт., загальною номінальною вартістю 179 698 000,00 грн. та UA в кількості 38 091 шт., загальною номінальною вартістю 3 012 800,00 грн.;

- стягнути проценти за користування купонним доходом та коштами, отриманими від погашення цінних паперів в сумі 320 369,81 грн.;

- стягнути інфляційні нарахування в сумі 1 530 416,42 грн.

В обґрунтування вимог позивач послався на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 25 лютого 2016 року у справі № 826/18784/15, якою було визнано незаконною та скасовано Постанову Національного банку України № 407/БТ від 23 червня 2015 року про переведення у власність відповідача належних позивачу цінних паперів, які були передані в заставу НБУ в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 248/11-14/КТ, укладеного між сторонами у справі. Позивач посилаючись на встановлені зазначеною постановою обставини неправомірного набуття відповідачем у власність цінних паперів за заниженою вартістю, просив визнати право власності на спірні цінні папери, та, відповідно, стягнути на підставі ст. ст. 22, 217, 224 ЦК України в якості збитків у вигляді неотриманих доходів - купонний дохід за цінними паперами та дохід від погашень цінних паперів за час розпорядження ними відповідачем та стягнути інфляційні нарахування та проценти за користування зазначеними доходами на підставі ст.ст. 536, 625 ЦК України. Крім того, просив скасувати необґрунтоване, на його думку, нарахування відповідачем пені, посилаючись на те, що таке нарахування було здійснено відповідачем в порушення п. 2 Постанови Правління НБУ № 655 від 09 жовтня 2014 року.

Рішенням господарського суду міста Києва від 16 листопада 2016 року (суддя Селівон А.М.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 10 липня 2017 року (склад колегії суддів: Пашкіна С.А. - головуючий, Зеленін В.О., Сітайло Л.Г.), позовні вимоги задоволено частково:

- визнано за Публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Фінансова ініціатива" право власності на цінні папери - державні облігації України UA в кількості 179 698 штук, загальною номінальною вартістю 179 698 000,00 грн.; UA в кількості 38 091 штук, загальною номінальною вартістю 3 012 800,00 грн.;

- стягнуто з Національного банку України на користь ПАТ "Комерційний банк "Фінансова ініціатива" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ КБ "Фінансова ініціатива" Кашути Д.Є. отриманий купонний дохід у розмірі 28 682 813,25 грн., отриманий дохід від погашення цінних паперів у розмірі 7 618 200,00 грн., проценти за користування купонним доходом та коштами від погашення цінних паперів в сумі 320 369,81 грн., інфляційні нарахування в сумі 1 529 973,38 грн. та 206 700,00 грн. витрат зі сплати судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Суди попередніх інстанцій виходили з того, що позовна вимога про визнання права власності на цінні папери є обґрунтованою, оскільки постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 25 лютого 2016 року у справі № 826/18784/15 були встановлені приюдиційні факти протиправності набуття відповідачем права власності на цінні папери на підставі постанови правління НБУ № 407-БТ від 23 червня 2015 року та незаконності зазначеної постанови і таку постанову було скасовано, у зв'язку з чим, за висновком судів, відповідач зобов'язаний повернути цінні папери у власність позивача та відшкодувати позивачу понесені ним збитки у вигляді неотриманих доходів - купонного доходу за цінними паперами та отриманого доходу від їх погашення за час розпорядження відповідачем цінними паперами, розмір яких за висновком судів був правильно визначений позивачем та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

За висновком судів спірні правовідносини з відшкодування збитків, що склались між сторонами у справі, є грошовими, а тому позовні вимоги про стягнення інфляційних нарахувань та процентів за користування купонним доходом та коштами, отриманими від погашення цінних паперів, розрахованими як три відсотки річних, є обґрунтованими, розміри зазначених сум, заявлених до стягнення, визначені позивачем правильно.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про скасування нарахованої та стягнутої Національним банком України пені в розмірі 49 276 849,32 грн., суди дійшли висновку про те, що зазначена позовна вимога не відповідає способам захисту порушених прав та законних інтересів, встановленим чинним законодавством та умовам кредитного договору та договору застави, укладених між сторонами у справі.

Не погодившись із зазначеними рішенням та постановою, Національний банк України звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 16 листопада 2016 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 10 липня 2017 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. В обґрунтування зазначених вимог заявник касаційної скарги посилається на порушення та неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права.

10 жовтня 2017 року в судовому засіданні представником відповідача - Національного банку України заявлено в усному порядку клопотання на підставі ст. 4-4 ГПК України про розгляд справи у закритому судовому засіданні з огляду на те, що обставини справи та наявні у справі докази містять банківську таємницю.

Відповідно до ст. 4-4 ГПК України розгляд справ у господарських судах відкритий, за винятком випадків, коли це суперечить вимогам щодо охорони державної, комерційної або банківської таємниці, або коли сторони чи одна з сторін обґрунтовано вимагають конфіденційного розгляду справи і подають відповідне клопотання до початку розгляду справи по суті.

Колегія суддів відхиляє заявлене відповідачем клопотання з огляду на повноваження суду касаційної інстанції, відповідно до яких суд касаційної інстанції в судовому засіданні не досліджує матеріали справи, що містять банківську таємницю, які є доказами, що свідчать про певні обставини. Крім того в суді апеляційної інстанції справа розглядалась у відкритому судовому засіданні і жодних клопотань учасниками судового процесу про закритий розгляд справи не заявлялось. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" як рішення суду першої, так і постанова суду апеляційної інстанції у даній справі були внесені та офіційно оприлюднені на сайті "Єдиний державний реєстр судових рішень", де зі змістом останніх має можливість ознайомились будь-яка особа.

Колегія суддів, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення судами, дослідивши правильність застосування господарськими судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, 12 листопада 2014 року між Публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Фінансова ініціатива" (позичальник, позивач) та Національним банком України (кредитор, відповідач) укладено кредитний договір № 248/11-14/КТ, відповідно до п. 1.1. якого кредитор зобов'язався надати позичальнику кредит в сумі 202 500 000,00 грн. на строк з 12 листопада 2014 року по 26 грудня 2014 року з оплатою 20,05 % річних.

Відповідно до п. 4.2. кредитного договору останній набирає чинності з дня його підписання і діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань.

12 листопада 2014 року в забезпечення виконання зобов'язань Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Фінансова ініціатива" за кредитним договором № 248/11-14/КТ між Національним банком України, як заставодержателем, та Публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Фінансова ініціатива", як застводавцем, укладено договір застави державних облігацій України № 248/11-14/ДОУ (далі за текстом - договір застави), відповідно до умов п. 1.1. якого позивач передав у заставу відповідачу державні облігації України у бездокументарній формі загальною вартістю 209 226 905,02 грн., а саме:

- державні облігації України UA у кількості 179 698 штук, номінальною вартістю 1000,00 грн. за одну штуку, балансовою вартістю 1 028,19 грн. за одну штуку із датою погашення 15 серпня 2018 року;

- державні облігації України UA у кількості 38 091 штук, номінальною вартістю 1000,00 грн. за одну штуку, балансовою вартістю 775,22 грн. за одну штуку із датою погашення 30 вересня 2019 року, які перебувають у його власності.

Згідно з п. 4.2. договору застави цей договір набирає чинності з часу перерахування коштів на кореспондентський рахунок заставодавця і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Відповідно до п.1.2. договору застави за рахунок застави вимоги заставодержателя задовольняються повністю, включаючи суму боргу за кредитом та нараховані проценти, штраф, пеню, інші витрати заставодержателя, пов'язані з виконанням грошового зобов'язання заставодавця в повному обсязі.

Пунктом 2.2.2. договору застави встановлено, що у разі невиконання заставодавцем умов, що передбачені кредитним договором (неповернення, часткового неповернення або несвоєчасного повернення) та неможливості списання відповідно до статті 73 Закону України "Про національний банк України" у безспірному порядку заборгованості з кореспондентського рахунку заставодавця та його філій, які працюють у СЕП за окремими кореспондентськими рахунками, до її повного погашення через 10 робочих днів з дня виникнення простроченої заборгованості заставодержатель має право здійснити продаж державних облігацій України третім особам або переведення державних облігацій у власність заставодержателя і за рахунок отриманих коштів задовольнити всі свої вимоги відповідно до цього договору.

Згідно з п. 2.2.8. кредитного договору та п. 2.2.4. договору застави у разі неможливості продажу предмета застави, заставодержатель має право залишити заставлені державні облігації України у свій власності за справедливою вартістю.

На виконання умов кредитного договору та договору застави відповідач надав позивачу кредит в сумі 202 500 000,00 грн. та одночасно заблокував у депозитарії цінних паперів відповідача державні облігації України, які були надані в забезпечення кредиту Національного банку України.

Позивач у визначений кредитним договором строк кредит не повернув, відсотки за користування кредитом не сплатив. У зв'язку з невиконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором Національний банк України 05 березня 2015 року здійснив в безспірному порядку списання грошових кошів в сумі 51 899 165,55 грн. з кореспондентського рахунку ПАТ "КБ "Фінансова ініціатива".

Постановою Правління Національного банку України року № 408 від 23 червня 2015 року Публічне акціонерне товариство "КБ "Фінансова Ініціатива" було віднесено до категорії неплатоспроможних, а рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 121 від 23 червня 2015 року про запровадження в ПАТ "КБ "Фінансова Ініціатива" тимчасової адміністрації строком на 3 місяці з 24 червня 2015 року по 23 вересня 2015 року включно та призначення уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію Кашути Дмитра Євгеновича.

З огляду на відсутність коштів на кореспондентському рахунку та віднесення банку до категорії проблемних Національний банк України припинив списання коштів та вжив заходів щодо задоволення своїх вимог за рахунок предмета застави. Так, Постановою Правління Національного банку України № 407/БТ від 23 червня 2015 року прийнято рішення задовольнити вимоги НБУ, як кредитора, з метою погашення наявної заборгованості за кредитними договорами № 154/05-14/КТ від 27 травня 2014 року, № 171/06-14/КТ від 20 червня 2014 року, № 213/09-14/КТ від 19 вересня 2014 року, № 221/10/14/КТ від 08 жовтня 2014 року, № 247/11-14/КТ від 06 листопада 2014 року та № 248/11-14/КТ від 12 листопада 2014 року шляхом набуття за справедливою вартістю у власність Національного банку України державних облігацій, які є предметом застави за цим кредитними договорами та які заблоковані на користь НБУ, як забезпечення виконання зобов'язань, а саме: 2 186 218 штук облігацій, загальною справедливою вартістю 2 096 119 520,28 грн.

Таким чином, на підставі зазначеної постанови Правління НБУ № 407/БТ від 23 червня 2015 року у власність відповідача був переведений в т.ч. предмет застави за договором застави № 248/11-14/ДОУ від 12 листопада 2014 року, а саме: державні облігації України: UA у кількості 179 698 штук із датою погашення 15 серпня 2018 року та UA зі строком погашення 30 вересня 2019 року. Також визначено черговість спрямування вартості набутого у власність забезпечення на погашення заборгованості: у першу чергу - суми основного боргу за кредитами, у другу - суми процентів за користування кредитами, у третю - суми нарахованої пені, у четверту - суми штрафів.

Крім того, за прострочення виконання зобов'язань за кредитним договором відповідач нарахував позивачу пеню у розмірі 49 276 849,32 грн. та здійснив її погашення за рахунок предмету застави - цінних паперів на підставі постанови Правління Національного банку України № 407/БТ від 23 червня 2015 року.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 25 лютого 2016 року у справі № 826/18784/15, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12 липня 2016 року, задоволено позов ПАТ "КБ "Фінансова ініціатива" до Національного банку України, визнано незаконною та скасовано постанову Правління Національного банку України № 407/БТ від 23 червня 2015 року з тих підстав, що Національним банком України здійснено переведення у власність цінних паперів на підставі оскаржуваної постанови Правління НБУ всупереч чинному законодавству при підході до визначення справедливої вартості, що надало можливість відповідачу набути у власність майно за заниженою вартістю, оскільки не сформовано заявки покупців державних цінних паперів, у зв'язку з нездійсненням процедури продажу, що призвело до збільшення витрат позивача.

Посилаючись на встановлені адміністративними судами обставини неправомірності переведення спірних облігацій у власність НБУ, позивач звернувся до господарського суду з позовними вимогами у даній справі про:

- визнання за ПАТ "КБ "Фінансова ініціатива" права власності на цінні папери - державні облігації України:

UA в кількості 179 698 шт. загальною номінальною вартістю 179 698 000,00 грн.;

UA в кількості 38 091 шт. загальною номінальною вартістю 3 012 800,00 грн.

- скасування нарахованої та стягнутої з позивача пені в сумі 49 276 849,32 грн.

Крім того, позивач зазначає про те, що за час користування належними позивачу цінними паперами відповідач неправомірно отримав купонний дохід та дохід від погашення цінних паперів, у зв'язку з чим просить стягнути з відповідача на підставі ст.ст. 22, 217, 224 ЦК України зазначені суми, як збитки - неотримані доходи, а також просить стягнути з відповідача на підставі ст. 625 ЦК України три відсотки річних та інфляційні втрати, нараховані на зазначені суми.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, зазначені вище цінні папери, а саме: державні облігації України (облігації внутрішніх державних позик) UA в кількості 179 698 шт. та UA в кількості 38 091 шт. станом на дату укладення договору застави належали на праві власності позивачу, що підтверджується Біржовими звітами - витягами з Переліку біржових контрактів, укладених на Фондовій біржі ПФТС, а також копіями договорів купівлі-продажу цінних паперів № ДД-24/14 від 17 жовтня 2014 року та № ДД-26/14 від 20 жовтня 2014 року.

Згідно з п. 1.3. договору застави позивач, як заставодавець, свідчить про те, що цінні папери, передані в заставу, перебувають у його власності та є вільними від застави чи інших обмежень в обігу.

Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною першою статті 20 Закону України "Про заставу" передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Статтями 71, 73 Закону України "Про Національний банк України" в редакції чинній на момент укладення договорів передбачено, що Національний банк має право набути право власності на предмет застави, яким забезпечено виконання зобов'язань боржниками з метою покриття заборгованості перед Національним банком, а також має переважне і безумовне право задовольняти будь-яку основану на здійсненому рефінансуванні банку вимогу, оформлену у встановленому законом порядку, за якою настав строк погашення. Переважне і безумовне право здійснюється у разі, якщо це передбачено угодою, реалізується Національним банком шляхом списання у безспірному порядку заборгованості з банківських рахунків і продажу інших активів, що перебувають у заставі як забезпечення вимог Національного банку, та задоволення вимог за рахунок чистого доходу від їх продажу.

Положення кредитного договору (п. 2.2.8.) та договору застави (п. 2.2.4), укладених між позивачем та відповідачем, передбачають чіткий порядок задоволення вимог заставодержателя, а саме: переведення у власність цінних паперів за справедливою вартістю, що здійснюється лише після неможливості продажу цінних паперів третім особам.

Разом з цим, як встановлено судами попередніх інстанцій, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 25 лютого 2016 року у справі № 826/18784/15, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12 липня 2016 року, позов ПАТ "КБ "Фінансова ініціатива" до НБУ, за участю третьої особи - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, задоволено частково. Визнано незаконною та скасовано постанову Правління НБУ № 407/БТ від 23 червня 2015 року про задоволення вимоги НБУ, як кредитора, погасити наявну заборгованість за кредитними договорами шляхом набуття за справедливою вартістю у власність Національного банку України державних облігацій, які є предметом застави за цим кредитними договорами та які заблоковані на користь НБУ, як забезпечення виконання.

Підставами для визнання адміністративним судом незаконною та скасування постанови Правління НБУ № 407/БТ від 23 червня 2015 року було те, що відповідачем здійснено переведення у власність цінних паперів на підставі зазначеної постанови Правління НБУ всупереч чинному законодавству при підході до визначення справедливої вартості, відповідачем було вибрано невірну модель розрахунку справедливої вартості облігацій, що надало можливість відповідачу набути у власність майно за заниженою вартістю. Тобто встановлено, що переведення цінних паперів у власність НБУ було здійснено не за справедливою ціною і такі цінні папери підлягають поверненню Національним банком України Публічному акціонерному товариству "КБ "Фінансова ініціатива", як безпідставно переведені у власність НБУ.

Також встановлено, що переведення у власність цінних паперів за справедливою вартістю здійснюється лише після неможливості продажу цінних паперів третім особам, проте, як встановлено апеляційним адміністративним судом у справі № 826/18784/15, згідно з публічною інформацією на сайті НБУ (а також інформаційних ресурсів організаторів торгівлі цінними паперами), аукціонних та тендерних пропозицій від відповідача щодо реалізації даних цінних паперів з даними кодами ISIN, які перебувають в заставі позивача, учасникам ринку не надходило.

Згідно з ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у адміністративній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Врахувавши те, що на час передачі позивачем зазначених вище державних облігацій України в заставу відповідачу, вони належали позивачу на праві власності, а також те, що відповідач перевів такі цінні папери, предмети застави, у свою власність на підставі постанови Правління НБУ № 407/БТ від 23 червня 2015 року, яка в судовому порядку визнана незаконною та скасована, суди попередніх інстанцій у даній справі дійшли правильного висновку про те, що зазначені вище обставини протиправності набуття відповідачем права власності на цінні папери на підставі постанови правління НБУ № 407-БТ від 23 червня 2015 року, які були встановлені постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 25 лютого 2016 року у справі № 826/18784/15, є приюдиційними, а право власності на предмет застави належить позивачу.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Судами встановлено, що позивач звертався до відповідача з листом № 06 від 04 березня 2016 року, зокрема, про повернення на користь ПАТ "КБ "Фінансова ініціатива" цінних паперів, що були переведені у власність відповідача на підставі скасованої постанови правління НБУ № 407-БТ. Зазначена вимога залишена відповідачем без задоволення, що, в свою чергу, зумовило звернення позивача за захистом своїх майнових прав, в тому числі щодо визнання права власності на зазначене вище майно.

З огляду на те, що постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 25 лютого 2016 року у справі № 826/18784/15 про визнання незаконною та скасування постанови Правління НБУ № 407/БТ від 23 червня 2015 року була підставою для звернення позивача з позовом у даній справі для поновлення свого порушеного права на підставі норм Конституції України, які є нормами прямої дії, господарські суди попередніх інстанцій у даній справі дійшли обґрунтованого висновку про те, що скасування зазначеної постанови є самостійною підставою для визнання права власності та відшкодування спричинених її прийняттям збитків.

В касаційній скарзі відповідач посилається на те, що позивач самостійно неодноразово (листи № 439 від 30 грудня 2014 року та № 712 від 11 червня 2015 року) звертався до нього з проханням перевести у свою власність предмет застави з метою погашення заборгованості за кредитним договором, тобто вчинив односторонній правочин, за яким відмовився від права власності на предмет застави на користь НБУ. Колегія суддів не приймає до уваги такі посилання скаржника, оскільки за умовами укладених між сторонами у справі кредитного договору та договору застави переведення цінних паперів у власність заставодержателя має відбуватися за справедливою вартістю, проте постановою апеляційного адміністративного суду було встановлено обставини набуття відповідачем у власність предмета застави за заниженою вартістю. У випадку встановлення відповідачем справедливої вартості предметів застави та погашення за їх рахунок заборгованості за Кредитним договором, можливо б не виникли підстави для звернення позивача до адміністративного суду із вимогами про скасування постанови правління НБУ від 23.06.2015 № 407/БТ та до господарського суду із вимогами, які є предметом позову у даній справі.

За таких обставин суди попередніх інстанцій правомірно задовольнили позовну вимогу про визнання права власності на зазначені державні облігації.

Відповідно до ст. 16, ч. 1 ст. 22 ЦК України захист цивільних прав та інтересів здійснюється, зокрема, шляхом відшкодування збитків. Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно зі ст. 224 ГК України учасник господарських відносин повинен відшкодувати спричинені ним збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Відшкодування збитків є одним із видів господарсько-правової відповідальності і для застосування такої міри відповідальності необхідна наявність всіх елементів складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки особи; шкідливого результату такої поведінки - збитків; причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками; вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності, хоча б одного з елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не наступає.

Звертаючись з позовними вимогами у даній справі, відповідач послався на встановлені постановою апеляційного адміністративного суду обставини неправомірного набуття відповідачем у власність цінних паперів за заниженою вартістю, внаслідок якої він зазнав збитків, які просить стягнути з відповідача в якості неотриманих доходів, а саме: купонний дохід за цінними паперами у розмірі 28 682 813,25 грн. та дохід від погашення цінних паперів у сумі 7 618 200,00 грн. за час розпорядження відповідачем спірними облігаціями.

Відповідно до ч. 2 ст. 224 ГК України під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Аналогічне визначення міститься і в статті 22 ЦК України.

Статтею 225 ГК України встановлено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включається, зокрема, неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

Таким чином згідно зі ст. 22 ЦК України та ст.ст. 224, 225 ГК України, на кредитора, в даному випадку - позивача по справі, що вимагає відшкодування збитків у вигляді неодержаних доходів (упущеної вигоди), покладається обов'язок доказування розміру збитків, завданих йому порушенням зобов'язання, та обставин того, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані у разі, якщо б його право не було порушено іншою особою - відповідачем, про що обґрунтовано зазначили суди.

Судами встановлено, що вимоги позивача про стягнення упущеної вигоди базуються на розрахунку отриманого прибутку у разі якби спірні облігації внутрішньої державної позики перебували у його власності, а розрахунок розміру заявлених до стягнення сум проведено з урахуванням порядку, розмірів та строків отримання купонного доходу та погашення цінних паперів, встановлених постановою Міністерства фінансів України № 139 від 21 травня 2014 року "Про випуск облігацій внутрішньої державної позики для відшкодування сум податку на додану вартість".

Проаналізувавши характер правовідносин, що склались між сторонами у справі, права та обов'язки сторін за кредитним договором та договором застави, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що заявлені позивачем до стягнення купонний дохід та дохід від погашення цінних паперів, який був отриманий відповідачем під час дії незаконної постанови Правління Національного банку України № 407/БТ від 23 червня 2015 року, є збитками позивача в розумінні ст. 22 ЦК України та ст.ст. 217, 224 ГК України, тобто є неодержаним прибутком, який позивач міг отримати у разі перебування спірних облігацій внутрішньої державної позики у його власності.

Перевіривши правильність проведеного позивачем розрахунку заявлених до стягнення збитків (купонного доходу та доходу від погашення цінних паперів), суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що розмір збитків визначено правильно, відповідачем розрахунки не спростовані та контррозрахунок позовних вимог не наданий.

Таким чином, взявши до уваги встановлені постановою апеляційного адміністративного суду обставини неправомірного набуття відповідачем у власність цінних паперів за заниженою вартістю та обов'язок НБУ повернути цінні папери у власність позивача, суди попередніх інстанцій правильно та обґрунтовано задовольнили позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача збитків - отриманого відповідачем за час дії незаконної постанови Правління НБУ № 407/БТ від 23 червня 2015 року купонного доходу у загальному розмірі 28 682 813,25 грн та доходу від погашення цінних паперів у розмірі 7 618 200,00 грн.

Колегія суддів також погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про наявність правових підстав для стягнення з відповідача інфляційних втрат та відсотків за користування купонним доходом та доходом, отриманим від погашення цінних паперів, нарахованих позивачем на суму заявлених до стягнення збитків на підставі ст. 625 ЦК України. При цьому судами встановлено, що розмір відсотків був визначений позивачем у розмірі 3 відсотків річних.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певних дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом статей 524 та 533 ЦК України грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Таким чином, грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і факту завдання майнової шкоди іншій особі; будь-яке зобов'язання, яке зводиться до сплати грошей, є грошовим, про що правильно зазначили суди попередніх інстанцій.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 01 червня 2016 року у справі №3-295гс16 та від 06 червня 2012 року у справі №6-49цс12, від 30 березня 2016 року у справі №6-2168цс15, від 30 березня 2016 року у справі №6-2468цс15, від 01 жовтня 2014 року у справі №6-113цс14.

Врахувавши викладене, а також те, що відповідач зобов'язаний повернути незаконно отриманий відповідачем купонний дохід та дохід від погашення цінних паперів, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що таке зобов'язання зводиться до сплати грошей, а отже, є грошовим зобов'язанням, а між сторонами існують грошові правовідносини.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, позивач звернувся до відповідача з вимогою (лист № 06 від 04 березня 2016 року) про повернення незаконно отриманого відповідачем купонного доходу та суми погашення цінних паперів за час дії скасованої рішенням адміністративного суду постанови Правління Національного банку України № 407/БТ від 23 червня 2015 року.

Однак, як встановлено судами, відповідач не виконав вимог позивач, одержані купонний дохід та дохід від погашення цінних паперів позивачу не перерахував.

Встановивши те, що в зазначеному листі не було встановлено строку виконання вимог, суди правильно застосували до спірних правовідносин положення частини другої статті 530 ЦК України, якою передбачено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати свій обов'язок у семиденний строк від дня отримання вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

З огляду на викладене та з урахуванням відмітки про реєстрацію вхідної кореспонденції, яка свідчить про отримання відповідачем листа № 06 від 04 березня 2016 року саме 04 березня 2016 року, суди правильно визначили, що датою початку перебігу строку прострочення виконання НБУ вимоги позивача є 12 березня 2016 року.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що на спірні правовідносини поширюється дія положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки між сторонами існують грошові правовідносини, а зобов'язання відповідача повернути незаконно отриманий відповідачем купонний дохід та дохід від погашення цінних паперів є грошовим, що, як правильно зазначено судами, дає підстави для застосування до відповідача відповідальності за прострочення грошового зобов'язання, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, у зв'язку з чим суди правильно задовольнили позовну вимогу про стягнення з відповідача інфляційних нарахувань в сумі 1 530 416,42 грн. та відсотків за користування купонним доходом та доходом, отриманим від погашення цінних паперів в сумі 320 369,81 грн., які були розраховані позивачем як три відсотки річних.

Крім того, суди попередніх інстанцій з урахуванням положень ст. 1 ГПК України, ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України правильно відмовили у задоволенні позовної вимоги про скасування нарахованої та стягнутої Національним банком України пені в розмірі 49 276 849,32 грн. з огляду на те, що така позовна вимога не відповідає способам захисту порушених прав та законних інтересів встановленим чинним законодавством та умовами кредитного договору та договору застави, укладених між сторонами у справі.

Виносячи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд всебічно, повно і об'єктивно дослідив матеріали справи в їх сукупності, дав вірну юридичну оцінку обставинам справи та прийняв рішення, яке відповідає вимогам закону та обставинам справи. Переглядаючи справу повторно, в порядку ст.101 ГПК України, господарський суд апеляційної інстанції правильно залишив прийняте рішення без змін. Постанова апеляційного господарського суду відповідає вимогам закону, а посилання скаржника на порушення норм матеріального та процесуального права під час винесення оскаржуваних рішення та постанови не знайшли свого підтвердження, у зв'язку з чим підстав для зміни чи скасування зазначених судових актів колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Національного банку України залишити без задоволення.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 10 липня 2017 року у справі № 910/12226/16 залишити без змін.

Головуючий І.А. Плюшко

Судді М.М. Малетич

О.М. Сибіга