РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.11.2017Справа №910/16189/17

За позовом Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

про розірвання договору, усунення перешкод у користуванні майном та стягнення 93 404, 60 грн.

Суддя Щербаков С.О.

Представники:

від позивача: Анікеєнко М.В.;

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (далі-відповідач) в якому просить суд:

1) розірвати договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності № 968 від 26 січня 2010 року, який укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4.

2) зобов'язати Фізичну особу-підприємця ОСОБА_4 усунути перешкоди в користуванні нежитловим приміщенням блок-посту № 2 станції Ірпінь Південно-Західної залізниці, загальною площею 76,0 м2, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3, шляхом виселення та передачі зазначеного нерухомого майна Публічному акціонерному товариству «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

3) стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» 51 190, 86 грн. заборгованості по орендній платі, 8 120, 32 грн. пені, 23 870, 60 грн. неустойки, 8 430, 68 грн. інфляційного збільшення та 1 792, 14 грн. 3 % річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності № 968 від 26.01.2010 в частині сплати орендних платежів та страхування орендованого майна.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.09.2017 порушено провадження у даній справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 12.10.2017 за участю представників сторін.

12.10.2017 через відділ автоматизованого документообігу суду представник позивача надав документи на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження у справі від 25.09.2017.

Розгляд справи відкладався в порядку п.п. 1-2 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України на 02.11.2017.

У даному судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, причин неявки суду не повідомив.

Суд відзначає, що відповідач двічі повідомлявся ухвалами суду про дату, час та місце розгляду даної судової справи, проте відзиву на позовну заяву відповідачем не подано, у судове засідання представників не направлено.

В силу положень ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

З наявного в матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що місцезнаходженням Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 є: 04210, АДРЕСА_1.

Ухвали Господарського суду міста Києва від 25.09.2017 та від 12.10.2017 судом направлено на зазначену у витязі адресу відповідача, до суду повернулося повідомлення про вручення поштового відправлення - ухвали суду від 25.09.2017, а також конверт з ухвалою суду від 12.10.2017 з відміткою: «за закінченням встановленого строку зберігання».

Так, відповідно до п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», за змістом статті 64 ГПК України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Приймаючи до уваги, що відповідач був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, суд вважає, що неявка у судове засідання представників відповідача не є перешкодою для прийняття рішення у даній справі.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих позивачем та витребуваних судом.

У судовому засіданні 02.11.2017 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

26.01.2010 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області (далі- орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (далі- орендар) укладено договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності №968 умовами якого передбачено, що орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне індивідуально визначене майно, а саме: нежитлове приміщення будівлі блок-посту №2 станції Ірпінь Південно-західної залізниці, загальною площею 76,0 кв.м., яке розміщене за адресою: АДРЕСА_3, та перебуває на балансі Київського будівельно-монтажного експлуатаційного управління №1 Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-західна залізниця», вартість якого визначена згідно із звітом про незалежну оцінку станом на 30.06.2009 і становить 98 700, 00 грн. без ПДВ.

Майно передається в оренду з метою проведення господарської діяльності, а саме: 38, 0 кв.м. для розміщення складу; 38, 0 кв.м. для розміщення офісу (п. 1.2. договору).

Згідно з п. 2.1 договору, орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акту приймання-передачі майна.

Відповідно до п.п.3.1, 3.3 договору, орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України №786 від 04.10.1995, і становить без податку на додану вартість за базовий місяць оренди - липень 2009 року, 1109, 26 грн. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.

Пунктом 3.6 договору сторони передбачили, що орендна плата перераховується щомісячно не пізніше 15 числа наступного місяця з урахуванням індексу інфляції в наступному порядку: 70% орендної плати перераховується до державного бюджету України, 30% орендної плати - балансоутримувачу.

За умовами п. 3.7. договору, орендна плата перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі підлягає індексації, стягується до бюджету та балансоутримувачу у визначеному пунктом 3.6. співвідношенні відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, уключаючи день оплати.

У разі припинення (розірвання) договору оренди орендар сплачує орендну плату до дня повернення майна за актом приймання-передавання включно. Закінчення строку дії договору оренди не звільняє орендаря від обов'язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі, ураховуючи санкції, до державного бюджету та балансоутримувачу (п. 3.11 договору).

Відповідно до п. 5.9. договору, орендар зобов'язується щомісяця до 15 числа надавати орендодавцеві та балансоутримувачу інформацію про перерахування орендної плати за попередній місяць (копію платіжного доручення з відміткою обслуговуваного банку про перерахування орендної плати до Державного бюджету України). На вимогу орендодавця проводити звіряння взаєморозрахунків по орендних платежах і оформляти відповідні акти звіряння.

Згідно п. 5.10. договору, орендар зобов'язаний у разі припинення або розірвання договору повернути орендодавцеві або балансоутримувачу, указаному орендодавцем, орендоване майно в належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу та відшкодувати балансоутримувачу збитки у разі погіршення стану або втрати (повної/часткової) орендованого майна з вини орендаря.

Даний договір укладено строком на 2 роки 11 місяців, що діє з 26.01.2010 до 25.12.2012 включно (п. 10.1. договору).

Відповідно до п.10.4 договору, у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором. Зазначені дії оформляються додатковим договором, який є невід'ємною частиною договору.

У разі припинення або розірвання договору майно протягом трьох робочих днів повертається орендарем балансоутримувачу (п.10.10 договору).

Згідно п. 10.11 договору, майно вважається поверненим орендодавцю (балансоутримувачу) з моменту підписання сторонами акту приймання-передавання. Обов'язок щодо складання акту приймання-передавання про повернення майна покладається на орендаря.

Відповідно до акту приймання-передачі державного майна №1 від 26.01.2010 Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області передано, а фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 прийнято державне майно у складі нежитлового приміщення будівлі блок-поста №2 станції Ірпінь Південно-Західної залізниці, загальною площею 76,0 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_3.

Як зазначає позивач, відповідач з червня 2015 року не сплачує орендну плату, внаслідок чого станом на 01.08.2017 за Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 утворилась заборгованість зі сплати орендних платежів у розмірі 51 190, 86 грн., що підтверджується актами-рахунками № 57 від 26.01.2015, № 57/1 від 26.01.2015, № 266 від 26.02.2015, № 266/1 від 26.02.2015, № 266 від 26.02.2015, № 483/1 від 26.03.2015, № 733 від 30.04.2015, № 733/1 від 30.04.2015, № 1023 від 28.05.2015, № 1023/1 від 28.05.2015, № 1415 від 30.06.2015, № 1415/1 від 30.06.2015, № 1546 від 30.07.2015, № 1546/1 від 30.07.2015, № 1879 від 31.08.2017, № 1879/1 від 31.08.2015, № 2029 від 28.09.2015, № 2029/1 від 28.09.2015, № 2254 від 28.10.2015, № 2254/1 від 28.10.2015, № 2501 від 25.11.2015, № 2501/1 від 25.11.2015, №2750 від 25.12.2015, № 156 від 29.01.2016, № 270 від 26.02.2016, № 622 від 31.03.2016, № 814 від 29.04.2016, № 923 від 27.05.2016, № 1121 від 29.06.2016, № 1340 від 29.07.2016, № 1549 від 29.08.2016, № 1751 від 29.09.2016, № 1976 від 31.10.2016, № 2495 від 30.11.2016, № 532 від 28.03.2017 (наявні у матеріалах справи).

Позивачем на адресу відповідача направлялась вимога № Ню-16-25/17-п від 24.02.2017, в якій позивач вимагав відповідача повернути орендоване майно, а саме: блок-пост № 2 станції Ірпінь, загальною площею 76, 0 кв.м., яке розміщене за адресою: АДРЕСА_3, підписати протягом 3-х робочих днів, з моменту отримання листа, акт приймання-передачі (повернення) нерухомого майна та розрахуватись в повному обсязі із заборгованістю по орендній платі, що підтверджується описом вкладення у лист та копією фіскального чеку від 27.02.2017.

Відповідач на вище зазначену вимогу відповіді не надав, орендоване приміщення не повернув, заборгованість не погасив.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язання за договором оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності №968 від 26.01.2010 щодо сплати орендної плати, за Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 утворилась заборгованість у розмірі 51 190, 86 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача, а також просить суд розірвати договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності № 968 від 26.01.2010 року, та зобов'язати Фізичну особу-підприємця ОСОБА_4 усунути перешкоди в користуванні нежитловим приміщенням блок-посту № 2 станції Ірпінь Південно-Західної залізниці, загальною площею 76,0 м2, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3, шляхом виселення та передачі зазначеного нерухомого майна Публічному акціонерному товариству «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 8 120, 32 грн. - пені, 23 870, 60 грн. -неустойки, 8 430, 68 грн.- інфляційних втрат та 1 792, 14 грн. - 3 % річних.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Так, згідно зі ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з ч.1 ст.2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», орендодавцями державного майна є Фонд державного майна України та його регіональні відділення.

Згідно ч. 1 ст. 287 Господарського кодексу України, Фонд державного майна України, його регіональні відділення є орендодавцями щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, яке є державною власністю, а також іншого майна у випадках, передбачених законом.

У відповідності до ст. 760 Цивільного кодексу України, предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму. Предметом договору найму можуть бути майнові права.

У відповідності до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Згідно ст. 283 Господарського кодексу України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

У відповідності до приписів ст. 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" термін, на який укладається договір оренди та орендна плата з урахуванням індексації є істотними умовами договору оренди.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", орендар за користування об'єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності. Методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються для об'єктів, що перебувають у державній власності, Кабінетом Міністрів України. Методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються органами, уповноваженими Верховною Радою Автономної Республіки Крим (для об'єктів, що належать Автономній Республіці Крим), та органами місцевого самоврядування (для об'єктів, що перебувають у комунальній власності) на тих самих методологічних засадах, як і для об'єктів, що перебувають у державній власності. Орендна плата, встановлена за відповідною методикою, застосовується як стартова під час визначення орендаря на конкурсних засадах.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Як зазначено судом вище, Регіональним відділенням Фонду державного майна України по київській області на підставі договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності №968 від 26.01.2010 передано відповідачу у строкове платне користування нерухоме майно - нежитлове приміщення блок-посту № 2 станції Ірпінь Південно-Західної залізниці, загальною площею 76,0 м2, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3, про що складено акт приймання-передачі державного майна від 26.01.2010, який підписаний представниками сторін у договорі та скріплений печатками.

Судом встановлено, що відповідно до п.1 Постанови Кабінету Міністрів України №200 від 25.06.2014 «Про утворення Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» було утворено Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця», 100 відсотків акцій якого закріплено в державній власності, на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, згідно з додатком 1, у якому, зокрема, вказано Державне територіально-галузеве об'єднання «Південно-Західна залізниця».

Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України №200 від 25.06.2014 «Про утворення Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» визначено, що статутний капітал товариства формується шляхом внесення до нього, у тому числі, майна Укрзалізниці, підприємств, зазначених у додатку 1, крім майна, яке закріплюється за товариством на праві господарського відання згідно з Законом України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», та іншого майна, яке відповідно до законодавства не може бути включене до статутного капіталу.

Пунктом 5 Постанови Кабінету Міністрів України №200 від 25.06.2014 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» доручено, зокрема, Міністерству інфраструктури України разом з Укрзалізницею забезпечити проведення інвентаризації майна Укрзалізниці, підприємств, зазначених у додатку 1; затвердити переліки та зведені акти інвентаризації майна.

Як вбачається зі зведеного переліку майна Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця», затвердженого Міністром інфраструктури України 18.07.2015р., до переліку майна, що вноситься до статутного капіталу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» включено, у тому числі, будівлю блок-посту №2 станції Ірпінь.

02.09.2015 Постановою Кабінету Міністрів України №735 від 02.09.2015 «Питання публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» затверджено Статут Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», підпунктом 1 пункту 31 якого передбачено, що майно товариства формується, зокрема, за рахунок майна, внесеного засновником до статутного капіталу товариства.

21.10.2015 проведено державну реєстрацію Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

Згідно з п.2.1 Положення про Регіональну філію «Південно-Західна залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», затвердженого рішенням правління Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 16.11.2015 (протокол №5) (далі - Положення), філія є відокремленим підрозділом товариства, який не має статусу юридичної особи.

Пунктами 7.1, 7.2 Положення визначено, що філія володіє та користується, зокрема, майном, яким наділило її товариство для досягнення мети діяльності філії, згідно з законодавством, статутом товариства та цим положенням. Філія не є власником майна. Майно, яким наділена філія належить товариству на праві власності або закріплене за товариством на праві господарського відання.

Наказом Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» №045 від 01.12.2015 «Про наділення майном регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» Регіональну філію «Південно-Західна залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» наділено майном та земельними ділянками згідно з додатком, у якому, зокрема, вказано будівлю блок-посту №2 станції Ірпінь.

Пунктом 1 частини 1 статті 85 Цивільного кодексу України визначено, що господарське товариство є власником майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу.

Отже, з моменту державної реєстрації Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» 21.10.2015 до останнього перейшло право власності на нерухоме майно, яке є предметом договору оренди №968 від 26.01.2010.

Відповідно до ч.1 ст.770 Цивільного кодексу України у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця.

Частиною 2 статті 15 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», також передбачено, що у разі зміни власника майна, переданого в оренду, до нового власника переходять права і обов'язки за договором оренди.

Таким чином, з огляду на положення ч.1 ст.770 Цивільного кодексу України та ч.2 ст.15 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», права та обов'язки орендодавця за договором оренди №968 від 26.01.2010, внаслідок утворення Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» та внесення державного майна - будівлі блок-посту №2 станції Ірпінь до статутного капіталу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», перейшли до позивача.

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності, №968 від 26.01.2010 як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків.

Крім того, судом встановлено, що Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" зверталося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про зобов'язання останнього усунути перешкоди в користуванні нежитловим приміщенням будівлі блок-посту №2 станції Ірпінь Південно-Західної залізниці, загальною площею 76 кв.м., яка розташована за адресою: Київська обл., м.Ірпінь, вул.Ленінградська, б/н, шляхом виселення та передачі зазначеного нерухомого майна Публічному акціонерному товариству "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця". Крім того, позивач просив суд стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" 35 643, 81 грн. неустойки, 11 898, 13 грн. заборгованості, 398, 17 грн. пені, 707, 04 грн. інфляційного збільшення боргу та 238, 91 грн. 3% річних.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.02.2017 (суддя Капцова Т.П.) у справі № 910/22520/16 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м.Київ, Печерський район, вул.Тверська, 5, ) в особі Регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" 11 898 (одинадцять тисяч вісімсот дев'яносто вісім) грн. 13 коп. - заборгованості, 394 (триста дев'яносто чотири) грн. 90 коп. - пені, 236 (двісті тридцять шість) грн. 97 коп. - 3% річних, 552 (п'ятсот п'ятдесят дві) грн. 00 коп. - інфляційних втрат та 368 (триста шістдесят вісім) грн. 76 коп. - судового збору. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Зокрема, у справі № 910/22520/16 господарський суд дійшов висновку, що договір оренди №968 від 26.01.2010 на теперішній час є чинним та відповідно до п.10.4 договору та ч.2 ст.17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" вважається продовженим на тих самих умовах і самий строк, а саме з 26.11.2015 до 25.10.2018 включно.

Тож, приймаючи до уваги недоведення позивачем факту припинення договору оренди №968 від 26.01.2010, суд у справі № 910/22520/16 зазначив, що позовні вимоги про зобов'язання фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 усунути перешкоди в користуванні нежитловим приміщенням будівлі блок-посту №2 станції Ірпінь Південно-Західної залізниці, загальною площею 76 кв.м., яка розташована за адресою: Київська обл., м.Ірпінь, вул.Ленінградська, б/н, шляхом виселення та передачі зазначеного нерухомого майна Публічному акціонерному товариству "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", та стягнення неустойки в розмірі 35 643, 81 грн. на підставі ч.2 ст.785 Цивільного кодексу України, задоволенню не підлягають.

Суд зазначає, що відповідно до положень ч. 2 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Аналогічні положення знайшли своє відображення в пункті 2.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18, згідно якого не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

За таких обставин факти, встановлені у рішенні Господарського суду міста Києва від 06.02.2017 у справі № 910/22520/16, яке набрало законної сили не доказуються при розгляді даної справи.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено, що в порушення умов п. 3.6. договору № 968 від 26.01.2010, орендар - Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 не сплачує своєчасно та у повному обсязі орендні платежі, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 51 190, 86 грн., що підтверджується актами-рахунками № 57 від 26.01.2015, № 57/1 від 26.01.2015, № 266 від 26.02.2015, № 266/1 від 26.02.2015, № 266 від 26.02.2015, № 483/1 від 26.03.2015, № 733 від 30.04.2015, № 733/1 від 30.04.2015, № 1023 від 28.05.2015, № 1023/1 від 28.05.2015, № 1415 від 30.06.2015, № 1415/1 від 30.06.2015, № 1546 від 30.07.2015, № 1546/1 від 30.07.2015, № 1879 від 31.08.2017, № 1879/1 від 31.08.2015, № 2029 від 28.09.2015, № 2029/1 від 28.09.2015, № 2254 від 28.10.2015, № 2254/1 від 28.10.2015, № 2501 від 25.11.2015, № 2501/1 від 25.11.2015, №2750 від 25.12.2015, № 156 від 29.01.2016, № 270 від 26.02.2016, № 622 від 31.03.2016, № 814 від 29.04.2016, № 923 від 27.05.2016, № 1121 від 29.06.2016, № 1340 від 29.07.2016, № 1549 від 29.08.2016, № 1751 від 29.09.2016, № 1976 від 31.10.2016, № 2495 від 30.11.2016, № 532 від 28.03.2017 (наявні у матеріалах справи). Доказів зворотного відповідачем суду не надано.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України вставлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Пунктом 3.6 договору сторони передбачили, що орендна плата перераховується щомісячно не пізніше 15 числа наступного місяця з урахуванням індексу інфляції в наступному порядку: 70% орендної плати перераховується до державного бюджету України, 30% орендної плати - балансоутримувачу.

Таким чином, враховуючи умови п. 3.6. договору, відповідач зобов'язаний був перераховувати орендну плату не пізніше 15 числа наступного місяця, тобто починаючи з 16 числа кожного місяця наступного за розрахунковим, відбулося прострочення виконання грошового зобов'язання.

Отже, відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що відповідачем порушено умови договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності №968 від 26.01.2010, положення ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, а тому підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 51 190, 86 грн.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 8 120, 32 грн. - пені, 8 430, 68 грн. - інфляційних втрат та 1 792, 14 грн. - 3 % річних, суд відзначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

В силу положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Діючим господарським законодавством не передбачена можливість нарахування пені більше ніж за півроку і цей строк є присікальним.

При цьому, щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. (п.2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013 року)

Оскільки положення договору не містять вказівки на встановлення іншого строку припинення нарахування пені, ніж встановленого в ст. 232 Господарського кодексу України, то нарахування штрафних санкцій припиняється зі спливом 6 місяців.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013 року).

Відповідно до п.п. 3.1, 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Суд перевірив наданий позивачем розрахунок пені, 3 % річних та інфляційних втрат і встановив, що у розрахунку допущені помилки у визначенні розміру нарахування пені, 3 % річних та інфляційних втрат.

За розрахунком суду, обґрунтованою є сума інфляційних втрат у розмірі 7 955, 93 грн. (розрахунок здійснений у правовому порталі України Ліга Закон), яка розрахована з моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов'язання за загальний період з 16.02.2015 по 31.07.2017, сума 3 % річних у розмірі 1 692, 49 грн., за загальний період з 16.02.2015 по 31.07.2017, а також сума пені у розмірі 7 744, 72 грн., яка розрахована з моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов'язання за загальний період з 16.02.2015 по 31.07.2017 а тому вимога в цій частині підлягає частковому задоволенню.

Крім того, суд відзначає, що пунктом 10.7.2 договору передбачено право позивача вимагати дострокового розірвання договору №968 від 26.01.2010, відповідно до якого договір може бути достроково розірваний на вимогу орендодавця в односторонньому порядку, якщо орендар, зокрема систематично (більше 3-х раз) порушує терміни здійснення будь-яких платежів за цим договором та не надав платіжні доручення до регіонального відділення.

Позивачем на адресу відповідача направлялась вимога № Ню-16-25/17-п від 24.02.2017, в якій позивач вимагав відповідача повернути орендоване майно, а саме: блок-пост № 2 станції Ірпінь, загальною площею 76, 0 кв.м., яке розміщене за адресою: АДРЕСА_3, підписати протягом 3-х робочих днів, з моменту отримання листа, акт приймання-передачі (повернення) нерухомого майна та розрахуватись в повному обсязі із заборгованістю по орендній платі, що підтверджується описом вкладення у лист та копією фіскального чеку від 27.02.2017.

Відповідно до ст. 188 Господарського кодексу України, зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускається. Якщо інше не передбачено законом або договором.

Частиною 3 статті 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", встановлено, що договір оренди може бути розірвано за погодженням сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірвано за рішенням суду у разі невиконання сторонами своїх зобов'язань та з інших підстав, передбачених законодавчими актами України.

Частинами першою та другою статті 651 Цивільного кодексу України встановлено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

У вказаній статті йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб'єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Верховний Суд України у своїх висновках щодо застосування ст. 651 ЦК України, які мають враховуватись судами загальної юрисдикції при застосуванні вказаної статті, зазначив, що вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є справді істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати (постанова судових палат у цивільних та у господарських справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 р. у справі N 6-75цс13).

Зі змісту договору вбачається, що позивач, як орендодавець, розраховував на отримання орендної плати від здачі в оренду нежитлового приміщення будівлі блок-посту №2 станції Ірпінь Південно-Західної залізниці, загальною площею 76 кв.м., яка розташована за адресою: Київська обл., м.Ірпінь, вул.Ленінградська, б/н, проте відповідач з порушенням п. 3.6. договору та ст. 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» не сплачує орендні платежі своєчасно та в повному обсязі.

Таким чином, істотне порушення орендарем (наймачем) такої умови договору оренди державного (комунального) майна, як внесення орендної плати, є достатньою правовою підставою для дострокового розірвання вказаного договору оренди в судовому порядку та повернення орендованого майна орендодавцю (наймодавцю).

При цьому згідно з рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002 (справа № 1-2/2002 про досудове врегулювання спорів) право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Тому норми статті 188 ГК України та статті 11 ГПК України не позбавляють сторону договору права на безпосереднє звернення до суду з вимогою про розірвання договору оренди без дотримання порядку досудового врегулювання спору.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 08.05.2012 у справі № 3-26гс12.

За таких обставин, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача на підставі умов договору та чинного законодавства України щодо дострокового розірвання договору в односторонньому порядку, оскільки відповідачем було порушено п.3.6. договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності № 968 від 26.01.2010.

Відповідно до п. 10.10 договору, у разі припинення або розірвання договору майно протягом трьох робочих днів повертається орендарем балансоутримувачу.

Згідно п. 10.11 договору, майно вважається поверненим орендодавцю (балансоутримувачу) з моменту підписання сторонами акту приймання-передавання. Обов'язок щодо складання акту приймання-передавання про повернення майна покладається на орендаря.

Відповідно до частини четвертої статті 291 Господарського кодексу України, правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України.

Статтею 27 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачено, що у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов`язаний повернути орендодавцеві об`єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.

Згідно зі статтею 785 Цивільного кодексу України, у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Таким чином, у разі дострокового припинення цього договору, у відповідача виникає обов'язок повернути орендодавцю майно з оренди, оскільки договір припинив свою дію, внаслідок чого орендар втратив право на користування об'єктом оренди.

Отже, враховуючи наведене, суд визнає вимогу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" про зобов'язання відповідача усунути перешкоди в користуванні нежитловим приміщенням блок-посту № 2 станції Ірпінь Південно-Західної залізниці, загальною площею 76,0 м2, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3, шляхом виселення та передачі зазначеного нерухомого майна Публічному акціонерному товариству «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» такою, що також підлягає задоволенню.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 23 870, 60 грн. - неустойки, суд відзначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Згідно абз. 2 п. 5.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 12 «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна», неустойка передбачена ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України не може бути ототожнена з неустойкою (штрафом, пенею), передбаченою пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України, оскільки, на відміну від приписів статті 549 ЦК України, її обчислення не здійснюється у відсотках від суми невиконання або неналежного виконання зобов'язання (штраф), а також у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (пеня).

Крім того, слід враховувати, що передбачені статтею 785 ЦК України наслідки пов'язані з моментом припинення договору оренди (найму). Підстави припинення даного виду договорів визначені в частині другій статті 291 ГК України, згідно з якою договір оренди припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Таким чином, суд зазначає, що підставою для нарахування неустойки в порядку ст. 785 ЦК України, є факт припинення/закінчення строку дії договору оренди та відповідно користування орендованим майном після припинення договору, однак у даному випадку, як зазначено судом вище, у справі № 910/22520/16 господарський суд дійшов висновку, що договір оренди №968 від 26.01.2010 на теперішній час є чинним та відповідно до п.10.4 договору та ч.2 ст.17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" вважається продовженим на тих самих умовах і самий строк, а саме з 26.11.2015 до 25.10.2018 включно.

Враховуючи те, що судом під час розгляду справи № 910/22520/16 встановлено, що договір оренди №968 від 26.01.2010 є продовженим до 25.10.2018, приймаючи до уваги, що у даній справі судом достроково розірвано договір оренди №968 від 26.01.2010 в односторонньому порядку, суд відзначає, що дані положення (припинення договору та дострокове розірвання) є взаємовиключними, оскільки дострокове розірвання договору не тягне наслідків у вигляді сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення відповідно до ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, адже відповідне прострочення не відбулося.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" задовольнити частково.

2. Розірвати договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності № 968 від 26.01.2010 року, укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4.

3. Зобов'язати Фізичну особу-підприємця ОСОБА_4 (04210, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код - НОМЕР_1) усунути перешкоди в користуванні нежитловим приміщенням блок-посту № 2 станції Ірпінь Південно-Західної залізниці, загальною площею 76,0 м2, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3, шляхом виселення та передачі нерухомого майна: блок-посту № 2 станції Ірпінь Південно-Західної залізниці, загальною площею 76,0 м2, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3, Публічному акціонерному товариству «Українська залізниця» (03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5, ідентифікаційний код - 40075815) в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (01601, м. Київ, вул. Лисенка, буд. 6, ідентифікаційний код - 40081221) за актом приймання-передачі.

4. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (04210, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код - НОМЕР_1) на користь Публічноого акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5, ідентифікаційний код - 40075815) в особі регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (01601, м. Київ, вул. Лисенка, буд. 6, ідентифікаційний код - 40081221) 51 190 (п'ятдесят одну тисячу сто дев'яносто) грн. 86 коп. - заборгованості, 7 955 (сім тисяч дев'ятсот п'ятдесят п'ять) грн. 93 коп. - інфляційних втрат, 1 692 (одну тисячу шістсот дев'яносто дві) грн. 49 коп. - 3 % річних, 7 744 (сім тисяч сімсот сорок чотири) грн. 72 коп. - пені та 4 374 (чотири тисячі триста сімдесят чотири) грн. 83 коп. - судового збору.

5. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

6. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено: 07.11.2017

Суддя Щербаков С.О.