УХВАЛА

24.10.2017Справа № 910/16109/16
Суддя Отрош І.М., розглянувши скаргу Державного підприємства "Національний спортивний комплекс "Олімпійський" на рішення Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у справі № 910/16109/16

за позовом Публічного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Київміськбуд"
доДержавного підприємства "Національний спортивний комплекс "Олімпійський"
простягнення грошових коштів.
Представники сторін:

від скаржника (боржника): Шадевська Ж.Е. - представник за довіреністю № 07 від 29.12.2016.

від стягувача: Клименко О.А. - представник за довіреністю № 00049/0/14-17 від 17.05.2017

від Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України: Сидоренко Р.Г. - представник за довіреністю № 381 від 29.05.2017.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.10.2016 у справі № 910/16109/16 позов Публічного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Київміськбуд" задоволено частково; стягнуто з Державного підприємства "Національний спортивний комплекс "Олімпійський" 3% річних у розмірі 2810219 грн. 60 коп., інфляційні втрати у розмірі 24381662 грн. 68 коп. та судовий збір у розмірі 201900 грн. 79 коп.

21.11.2016 на виконання вказаного рішення суду видано накази.

05.10.2017 до Господарського суду міста Києва надійшла скарга Державного підприємства "Національний спортивний комплекс "Олімпійський" на рішення Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у справі № 910/16109/16, в якій скаржник просить: 1) визнати недійсною та скасувати постанову заступника начальника Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про арешт коштів боржника від 14.09.2017 ВП№53524226; 2) зняти арешт з коштів Державного підприємства "Національний спортивний комплекс "Олімпійський", що знаходяться на рахунку № 1 в ПАТ "Марфін Банк" у сумі, яка необхідна та призначена для оплати праці, інших соціальних виплат та здійснення нарахувань на заробітну плату працівників Державного підприємства "Національний спортивний комплекс "Олімпійський".

Крім того, у прохальній частині скарги скаржник (боржник) просив суд відновити строк на оскарження рішення Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у справі № 910/16109/16.

Внаслідок проведеного повторного автоматизованого розподілу скаргу Державного підприємства "Національний спортивний комплекс "Олімпійський" у справі № 910/16109/16 передано на розгляд судді Отрош І.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.10.2017 прийнято скаргу Державного підприємства "Національний спортивний комплекс "Олімпійський" до розгляду суддею Отрош І.М., відмовлено у задоволенні клопотання про відновлення строку на подання скарги; розгляд скарги призначено на 24.10.2017.

24.10.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від скаржника (боржника) надійшли документи на виконання вимог ухвали суду.

Представник скаржника (боржника) у судовому засіданні 24.10.2017 надав усні пояснення по скарзі, скаргу просив задовольнити.

Представники стягувача та ДВС у судовому засіданні 24.10.2017 надали усні пояснення по скарзі, проти задоволення скарги заперечили.

Розглянувши у судовому засіданні 24.10.2017 скаргу Державного підприємства "Національний спортивний комплекс "Олімпійський" на рішення Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у справі № 910/16109/16, суд дійшов висновку про відмову в її задоволенні з огляду на таке.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ч. 5 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст. 121-2 Господарського процесуального кодексу України скарга на рішення, дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби, приватних виконавців щодо виконання судових рішень господарських судів може бути подана стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод і законних інтересів, крім рішень виконавця про відкладення проведення виконавчих дій, які можуть бути оскаржені протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод і законних інтересів.

Судом встановлено, що 06.03.2017 старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП№53524226 з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 21.11.2016 у справі № 910/16109/16 (відповідно до інформації про виконавче провадження, долученої скаржником до матеріалів скарги).

Згідно з п. 7 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Відповідно до ч. 4 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець має право вчиняти виконавчі дії щодо звернення стягнення на доходи боржника, виявлення та звернення стягнення на кошти, що перебувають на рахунках боржника у банках чи інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах на території, на яку поширюється юрисдикція України.

Відповідно до ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. Забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статей 19 1 та 26 1 Закону України "Про теплопостачання", статті 15 1 Закону України "Про електроенергетику", та на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України "Про впорядкування питань, пов'язаних із забезпеченням ядерної безпеки", на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом. На кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, на рахунках у цінних паперах у депозитарних установах, накладається арешт не пізніше наступного робочого дня після їх виявлення. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, відкритих після винесення постанови про накладення арешту. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Згідно зі ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець звертає стягнення на кошти боржника - юридичної особи, що перебувають у касах або інших сховищах боржника - юридичної особи, у банках або інших фінансових установах, у порядку, встановленому цим Законом. Інформацію про наявні у боржника рахунки виконавець отримує в органах доходів і зборів, інших державних органах, на підприємствах, в установах та організаціях, які зобов'язані надати йому інформацію невідкладно, але не пізніше ніж у триденний строк, а також за повідомленнями стягувача. Виконавець може звернути стягнення на кошти боржника - юридичної особи, розміщені на його рахунках і на рахунках, відкритих боржником - юридичною особою через свої філії, представництва та інші відокремлені підрозділи. Не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов'язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

Відповідно до ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі. Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення.

Судом встановлено, що 14.09.2017 заступником начальника Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову про арешт коштів боржника ВП№53524226, якою накладено арешт на грошові кошти, що містяться на рахунку Державного підприємства "Національний спортивний комплекс "Олімпійський" № 1, відкритому в Публічному акціонерному товаристві «Марфін Банк» та всіх інших відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику, у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору у розмірі 25333102 грн. 82 коп.

Звертаючись з даною скаргою до суду, скаржник (боржник) зазначив, що накладення арешту на кошти, які знаходяться на рахунку № 1, відкритому в Публічному акціонерному товаристві «Марфін Банк», призвело до неможливості виплати заробітної плати та соціальних виплат працівника скаржника, нарахування єдиного соціального внеску до Пенсійного фонду України, податку з доходів фізичних осіб, що суперечить положенням Конституції України, Кодексу законів про працю України та Закону України «Про оплату праці».

Скаржник зазначив, що саме з рахунку № 1 він здійснював виплату заробітної плати працівникам. Крім того, з вказаного рахунку скаржника, який є єдиним діючим рахунком, скаржник сплачував єдиний соціальний внесок, сплата якого є обов'язковою.

Крім того, скаржник зазначив, що відповідно до Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання судових рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи здійснюється у порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження» з урахуванням особливостей, встановлених цим законом. Зокрема, частиною 2 статті 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» визначено, що у разі якщо рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи не виконано протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, його виконання здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Скаржник зауважив, що шестимісячний строк закінчився 06.09.2017, однак державним виконавцем було винесено постанову про арешт коштів боржника 14.09.2017, тобто після закінчення шестимісячного строку.

Крім того, як зазначив скаржник, державний виконавець повинен був зупинити виконавче провадження, надіславши виконавчий документ центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування.

З наведених підстав скаржник (боржник) просив суд: 1) визнати недійсною та скасувати постанову заступника начальника Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про арешт коштів боржника від 14.09.2017 ВП№53524226; 2) зняти арешт з коштів Державного підприємства "Національний спортивний комплекс "Олімпійський", що знаходяться на рахунку № 1 в ПАТ "Марфін Банк" у сумі, яка необхідна та призначена для оплати праці, інших соціальних виплат та здійснення нарахувань на заробітну плату працівників Державного підприємства "Національний спортивний комплекс "Олімпійський".

Судом встановлено, що 31.08.2017 між Публічним акціонерним товариством «Марфін Банк» (банк) та Державним підприємством "Національний спортивний комплекс "Олімпійський" (клієнт) укладено Договір банківського рахунку № 42914, на підставі якого скаржнику (боржнику) було відкрито поточний рахунок № 1 (копія договору долучена скаржником до матеріалів скарги 24.10.2017).

Згідно ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Суд зазначає, що правові, фінансові та організаційні засади загальнообов'язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров'я відповідно до Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування визначає Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» законодавство про соціальне страхування складається із Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Кодексу законів про працю України, цього Закону, інших законодавчих актів та прийнятих відповідно до них інших нормативно-правових актів.

Згідно з частиною 1 статті 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням», фінансування страхувальників-роботодавців для надання матеріального забезпечення найманим працівникам здійснюється районними, міжрайонними, міськими виконавчими дирекціями відділень Фонду в порядку, встановленому правлінням Фонду.

Відповідно до ч. 2 ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» страхувальник-роботодавець відкриває окремий поточний рахунок для зарахування страхових коштів у банках у порядку, встановленому Національним банком України. Страхувальник-роботодавець, який є бюджетною установою, відкриває окремий рахунок для зарахування страхових коштів в органі, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики. Кошти Фонду, що надходять на зазначений рахунок, обліковуються на окремому субрахунку. Страхові кошти, зараховані на окремий поточний рахунок у банку або на окремий рахунок в органі, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів (далі - окремий рахунок), можуть бути використані страхувальником виключно на надання матеріального забезпечення та соціальних послуг застрахованим особам. Страхові кошти, зараховані на окремий рахунок, не можуть бути спрямовані на задоволення вимог кредиторів, на стягнення на підставі виконавчих та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до закону.

Згідно з роз'яснень Національного банку України у листі № 25-111/2972-22535 від 14.12.2010 «Щодо відкриття страхувальникам - роботодавцям окремих поточних рахунків» у відповідності до Закону банк відкриває страхувальнику - роботодавцю окремий рахунок за балансовим рахунком 2604 «Цільові кошти на вимогу суб'єктів господарювання» (План рахунків бухгалтерського обліку банків України, затверджений постановою НБУ № 280 від 17.06.2004).

Таким чином, законодавством передбачено заборону спрямування грошових коштів, що надійшли та зараховані (страхові кошти) на окремий рахунок, відкритий роботодавцем-страхувальником та спеціально призначений для зарахування страхових коштів, на задоволення вимог кредиторів, на стягнення на підставі виконавчих та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до закону.

Крім того, відповідно до частини 1 статті 2, частини 2 статті 10 Конвенції про захист заробітної плати від 01.07.1949 року № 95, ратифікованої Україною 04.08.1961 року, ця Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватись заробітна плата.

Відповідно до ст. 10 Конвенції заробітна плата може стати об'єктом арешту або передачі лише у такій формі й у таких межах, які визначено національним законодавством. Заробітна плата повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім'ї.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з частиною 2 статті 55, пункту 9 розділу VI Бюджетного кодексу України захищеними видатками Державного бюджету України визначаються видатки загального фонду в т.ч. на: оплату праці працівників бюджетних установ; нарахування на заробітну плату.

У відповідності до ч. 5 ст. 97 Кодексу законів про працю України оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці.

Згідно зі ст. 115 Кодексу законів про працю України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно зі ст. 24 Закону України «Про оплату праці» своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.

Згідно з п. 1.8 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України № 42 від 12.11.2003, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.12.2003 за № 1172/8493, банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського рахунку поточні рахунки, за договором банківського вкладу - вкладні (депозитні) рахунки; поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України; до поточних рахунків також належать, зокрема, рахунки за спеціальними режимами їх використання, що відкриваються у випадках, передбачених законами України або актами Кабінету Міністрів України.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що в даному випадку скаржник (боржник) повинен довести суду належними та допустимими доказами, що рахунок № 1, відкритий в Публічному акціонерному товаристві «Марфін Банк», має спеціальний режим використання, а саме призначений виключно для нарахування та виплати заробітної плати.

У випадку встановлення судом факту, що рахунок № 1 має виключно спеціальний режим використання, наявні підстави для визнання недійсною постанови про арешт коштів боржника ВП№53524226 від 14.09.2016, якою накладено арешт, що містяться на рахунку № 1.

При цьому, у постанові від 05.07.2016 у справі № 910/4811/15-г Вищий господарський суд України вказав на необхідність дослідження судами, чи виключно оспорювані рахунки використовуються для цілей, що є підставами для визнання недійсною постанови про накладення арешт на кошти на таких рахунках (тобто, в даному випадку, використовуються скаржником виключно для виплати заробітної плати, соціальних внесків) чи на таких рахунках обліковуються/обліковувались кошти й іншого призначення, на які відповідно до чинного законодавства можливе накладення арешту та звернення стягнення.

Так, 24.10.2017 скаржником долучено до матеріалів скарги копії банківських виписок з рахунку № 1 за період з 05.09.2017 по 08.09.2017 та з 11.09.2017 по 12.09.2017, з яких вбачається, що вказаний рахунок використовується скаржником для виплати соціальних внесків, заробітної плати працівникам, сплати військового збору, податку на доходи фізичних осіб, виплат при звільненні.

Водночас, у наданих скаржником банківських виписках з рахунку № 1 міститься інформація про те, що вказаний рахунок використовується і для здійснення платежів (виплат) іншого призначення - винагорода за договорами ЦПХ, сплата штрафу, профвнески, авансовий внесок рентної плати за користування радіочастотним ресурсом, за охорону об'єкту, за електроенергію.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що рахунок № 1 не використовується скаржником виключно для здійснення виплати заробітної плати та пов'язаних з нею платежів, соціальних внесків, тобто, грошові кошти, що обліковуються на вказаному рахунку, мають й інше призначення, та на них відповідно до чинного законодавства можливе накладення арешту та звернення стягнення.

За таких обставин, враховуючи, що скаржником (боржником) не доведено суду належними та допустимими доказами, що рахунок № 1 є рахунком зі спеціальним призначенням та на грошові кошти, що обліковуються на ньому, заборонено накладення арешту (а саме, не доведено, що вказаний рахунок використовується виключно для здійснення виплати заробітної плати та пов'язаних з нею платежів (податок на дохід, військовий збір, тощо), соціальних внесків), суд дійшов висновку в необґрунтованості вимог скаржника про визнання недійсною та скасування постанови про арешт коштів боржника ВП№53524226 від 14.09.2017 (з наведених підстав), так як на вказаному рахунку обліковуються й кошти, на які відповідно до чинного законодавства можливе накладення арешту та звернення стягнення.

Крім того, скаржник зазначив, що відповідно до Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання судових рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи здійснюється у порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження» з урахуванням особливостей, встановлених цим законом. Зокрема, частиною 2 статті 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» визначено, що у разі якщо рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи не виконано протягом шести місяці з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, його виконання здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Скаржник зауважив, що шестимісячний строк закінчився 06.09.2017, однак державним виконавцем було винесено постанову про арешт коштів боржника 14.09.2017, тобто після закінчення шестимісячного строку.

Крім того, як зазначив скаржник, державний виконавець повинен був зупинити виконавче провадження, надіславши виконавчий документ центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування.

Однак, суд зазначає, що наведені обставини не підставами для визнання недійсною постанови про арешт коштів боржника ВП№53524226 від 14.09.2017 з огляду на таке.

Як встановлено судом, 06.03.2017 старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП№53524226 з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 21.11.2016 у справі № 910/16109/16.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» цей Закон встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження", та особливості їх виконання.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи здійснюється в порядку, визначеному Законом України "Про виконавче провадження", з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом. У разі якщо рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи не виконано протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, його виконання здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» протягом десяти днів з дня встановлення державним виконавцем факту наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до пунктів 2-4, 9 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження", крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, але не пізніше строку, встановленого частиною другою цієї статті, керівник відповідного органу державної виконавчої служби подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування стягувачу коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України, про що повідомляє в установленому порядку стягувача.

Відповідно до п.п. 2-4, 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення; стягувач перешкоджає проведенню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат виконавчого провадження, передбачене статтею 43 цього Закону, незважаючи на попередження виконавця про повернення йому виконавчого документа; законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі надіслання виконавчого документа до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 4 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень". Виконавець не пізніше наступного робочого дня, коли йому стало відомо про обставини, зазначені в частині першій цієї статті, а з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, - у день надіслання виконавчого документа до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, зупиняє вчинення виконавчих дій, про що виносить відповідну постанову.

При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 35 Закону України «Про виконавче провадження» у випадку, передбаченому пунктом 9 частини першої статті 34 цього Закону, виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій до надходження від центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, повідомлення про перерахування коштів на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби або стягувачу.

Згідно з ч. 4 ст. 35 Закону України «Про виконавче провадження» арешт, накладений виконавцем на майно боржника, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах, протягом строку, на який виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій, не знімається, крім випадку, передбаченого пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону. У період зупинення вчинення виконавчих дій виконавець має право звертатися до суду в порядку, встановленому цим Законом, а також вживати заходів до розшуку боржника (його майна) або проведення перевірки його майнового стану.

Таким чином, з наведеного вбачається, що державний виконавець при виконанні рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства після закінчення шестимісячного терміну для вчинення виконавчих днів та невиконання рішення суду протягом вказаного терміну та за наявності обставин, передбачених пунктами 2-4, 9 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження" надсилає виконавчий документ органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, та зупиняє вчинення виконавчих дій шляхом винесення відповідної постанови.

Однак, скаржник у поданій до суду скарзі не вказує, за наявності яких саме конкретних обставин, передбачених пунктами 2-4, 9 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець повинен був вчинити дії, передбачені ч. 3 ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та ст. 34 Закону України "Про виконавче провадження", тобто скаржник не обґрунтовує скаргу в цій частині доводів наявністю підстав, передбачених пунктами 2-4, 9 Закону України "Про виконавче провадження" (для повернення виконавчого документу), та відповідно не надає суду жодних доказів у підтвердження наявності таких підстав.

Водночас, суд зазначає, що у випадку невчинення державним виконавцем відповідних дій у передбачені законом строки (ненаправлення виконавчого документу до органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, та незупинення виконавчого провадження) та за наявності підстав для їх вчинення державним виконавцем (зокрема, при встановленні обставин, передбачених пунктами 2-4, 9 Закону України "Про виконавче провадження"), така бездіяльність державного виконавця може бути оскаржена стороною виконавчого провадження шляхом подання скарги у порядку ст. 121-2 Господарського процесуального кодексу України щодо визнання бездіяльності незаконної та зобов'язання виконавця вчинити відповідні дії (передати наказ до органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, та зупинити вчинення виконавчих дій).

Винесення державним виконавцем постанови про арешт коштів боржника ВП№53524226 від 14.09.2017 (після закінчення шестимісячного строку від дати відкриття виконавчого провадження) не є достатньою підставою для визнання недійсною вказаної постанови про арешт коштів боржника, так як спершу підлягають встановленню обставини щодо наявності підстав для вчинення державним виконавцем дій, вказаних у ч. 3 ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та ст. 34 Закону України "Про виконавче провадження", факту невчинення виконавцем відповідних дій та, відповідно, наявності протиправної бездіяльності державного виконавця.

Доказів наявності обставин, передбачених пунктами 2-4, 9 Закону України "Про виконавче провадження", які є підставами для направлення державним виконавцем виконавчого документу до органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, та зупинення виконавчого провадження, скаржником суду не надано. Крім того, предметом даної скарги не є вимоги щодо встановлення бездіяльності державного виконавця щодо ненаправлення виконавчого документу до органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, та незупинення виконавчого провадження.

Згідно з п. 9.1, 9.13 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 № 9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» прийняття органами Державної виконавчої служби, їх посадовими особами будь-яких рішень (постанов тощо) в процесі здійснення виконання судових рішень господарських судів підпадає в розумінні статті 121-2 ГПК під ознаки дій цих органів та осіб, тому відповідні рішення також підлягають оскарженню до названих судів. За результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що вимоги Державного підприємства "Національний спортивний комплекс "Олімпійський" в частині визнання недійсною та скасування постанови Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 14.09.2017 ВП№53524226 про арешт коштів боржника задоволенню не підлягають.

Що стосується вимог скаржника про зняття арешту з коштів Державного підприємства "Національний спортивний комплекс "Олімпійський", що знаходяться на рахунку № 1 в ПАТ "Марфін Банк" у сумі, яка необхідна та призначена для оплати праці, інших соціальних виплат та здійснення нарахувань на заробітну плату працівників Державного підприємства "Національний спортивний комплекс "Олімпійський", суд зазначає таке.

Суд зазначає, що повноваження відповідних органів щодо зняття арешту з коштів на рахунку викладені у статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Так, відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Таким чином, у вказаному випадку компетентним органом щодо зняття арешту з майна (коштів) боржника є суд.

Крім того, абзацом 2 частиною 2 та частиною 4 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачені випадки, коли арешт з майна (коштів) боржника може зняти сам державний виконавець.

Зокрема, відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону.

При цьому, у частині 5 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що у всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

Таким чином, суд може зняти арешт з коштів боржника у випадках, визначених у ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», та у всіх інших випадках, про які не зазначено у ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» (ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження»).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що зняття арешту з коштів боржника на рахунку, на які заборонено звертати стягнення, та на які постановою державного виконавця було накладено арешт, є виключною компетенцією державного виконавця, та до компетенції суду не входить.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції від 05.10.2016) визначено підстави для зняття виконавцем арешту з коштів (в тому числі, частини), зокрема, такою підставою є отримання виконавцем документального підтвердження, що звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

Тобто, у випадку нарахування працівникам боржника заробітної плати, останній має право звернутись до виконавця із заявою про зняття арешту з тієї суми грошових коштів, яка необхідна для виплати заробітної плати (в тому числі, сплати пов'язаних платежів: податку на доходи із заробітної плати; комісії банку за проведення вказаної операції) із відповідним документальним підтвердженням (бухгалтерською довідкою тощо) такої суми коштів, в свою чергу виконавець зобов'язаний зняти арешти з такої суми коштів. У випадку відмови виконавця від вчинення таких дій - боржник має право оскаржити бездіяльність виконавця до суду.

Таким чином, саме такий алгоритм дій зможе забезпечити баланс інтересів стягувача (його права на належне забезпечення та гарантії виконання судового рішення) та боржника (на виплату працівникам заробітної плати, інших соціальних виплат) у даному випадку.

Згідно з п. 9.1, 9.13 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 № 9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» прийняття органами Державної виконавчої служби, їх посадовими особами будь-яких рішень (постанов тощо) в процесі здійснення виконання судових рішень господарських судів підпадає в розумінні статті 121-2 ГПК під ознаки дій цих органів та осіб, тому відповідні рішення також підлягають оскарженню до названих судів. За результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні скарги Державного підприємства "Національний спортивний комплекс "Олімпійський" на рішення Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у справі № 910/16109/16.

Керуючись ст.ст. 86, 1212 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволення скарги відмовити.

Суддя І.М. Отрош