ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" жовтня 2017 р.Справа № 915/585/17
Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

головуючого судді: В.В. Лашина

суддів: О.Ю. Аленіна

ОСОБА_1

При секретарі А.В. Безпалюку

За участю представників сторін:

Від Управління з пиатнь молоді та туризму Миколаївської ОДА - ОСОБА_2

Від Миколаївської обласної ради - ОСОБА_3

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю Н АВТО в судове засідання не зявився.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Миколаївської обласної ради

на рішення господарського суду Миколаївської області

від 16.08.2017

справа №915/585/17

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Н АВТО

до відповідача-1: Управління з питань молоді та туризму Миколаївської обласної державної адміністрації,

відповідача-2: Миколаївської обласної ради

про: стягнення шкоди у сумі 239993грн. 85 коп.

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2017 року товариство з обмеженою відповідальністю «Н АВТО» (у наступному за текстом ТОВ «Н АВТО») звернулося до господарського суду Миколаївської області з позовом до Управління з питань молоді та туризму Миколаївської обласної державної адміністрації та Миколаївської обласної ради про стягнення 239 993,85 грн. збитків, завданих незаконним рішенням.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 16 серпня 2017 року (суддя Коваль С.М.) позовні вимоги задоволені частково. З Управління з питань молоді та туризму Миколаївської обласної державної адміністрації та Миколаївської обласної ради солідарно на користь позивача стягнуто 227 993,85 грн. збитків, а також 3419,90 грн. судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з цим рішенням, Миколаївська обласна рада в апеляційній скарзі просить його скасувати та постановити нове, яким у задоволені позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи, оскільки Миколаївська обласна рада не виступала стороною договору купівлі-продажу, так як саме обласній державній адміністрації надано право вирішення питань щодо управління майном спільної власності територіальних громад Миколаївської області, у тому числі здійснення приватизації майна. Також скаржник наголошує, що кошти від приватизації майна надходили до обласного бюджету, однак Миколаївська обласна рада не є виконавцем бюджету та не забезпечує його виконання, тоді як розпорядником є саме обласна державна адміністрація.

В відзиві на апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю Н АВТО просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Представник ТОВ «Н АВТО» в судове засідання не зявився. Про час, дату та місце його проведення товариство повідомлене належним чином.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши правильність застосування господарським судом норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з того, що з моменту набрання законної сили судовим рішенням, яким частково скасовано рішення Миколаївської обласної ради № 10 від 16.04.2015 р., у звязку із діями відповідачів всупереч вимог чинного законодавства щодо включення до переліку приватизації у 2015 р. дитячого оздоровчого табору, та за наслідками визнано недійсним договір купівлі-продажу від 12.06.2015 р., ТОВ «Н АВТО» було заподіяно майнову шкоду у вигляді понесених витрат (реальні збитки).

Разом з тим, судова колегія зазначає, судом першої інстанції були неправильно застосовані норми матеріального права до спірних правовідносин та відбулося порушення норм процесуального законодавства України.

Так, частиною 1 статті 77 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що шкода, заподіяна юридичним і фізичним особам в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності органів місцевого самоврядування, відшкодовується за рахунок коштів місцевого бюджету, а в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності посадових осіб місцевого самоврядування - за рахунок їх власних коштів у порядку, встановленому законом.

У відповідності до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Згідно з ч. 2 ст. 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

При цьому, враховуючи правовий висновок, наведений в рішенні Конституційного Суду України № 12-рп/2001 від 03.10.2001 р., не допускається відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади за рахунок коштів, що виділяються на утримання цих органів.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 43 Бюджетного кодексу України Державна казначейська служба України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845.

Згідно з пунктом 3 зазначеного Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Відтак, стягуючи кошти з Миколаївської обласної ради і Управління з питань молоді та туризму Миколаївської обласної державної адміністрації, суд першої інстанції не врахував, що збитки, спричинені рішеннями та діями цих органів компенсуються за рахунок місцевого бюджету, відповідне рішення суду виконується органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, а тому вони повинні залучатися як співвідповідачі. Схожа правова позиція відображена у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 753/8302/15-ц, у постанові Вищого господарського суду України від 22.02.2012 р. у справі № 18/177, від 12.08.2014 р. у справі № 5019/1306/12. Ці обставини у відповідності до ст. 104 ГПК України викликають безумовне скасування судового рішення.

Крім того, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув даний спір з порушенням правил виключної підсудності.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії» висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...]».

Вирішуючи питання про порушення провадження у справі, суд, враховуючи положення процесуального закону, повинен перевірити належність справи до його юрисдикції та підсудності.

Імперативними приписами ч. 1 ст. 17 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у разі непідсудності справи даному господарському суду, матеріали справи надсилаються господарським судом за встановленою підсудністю не пізніше п'яти днів з дня надходження позовної заяви або винесення ухвали про передачу справи.

Зі змісту позову ТОВ «Н АВТО» вбачається, що відповідачами по спору одразу визначені Управління з питань молоді та туризму Миколаївської обласної державної адміністрації та Миколаївська обласна рада та ухвалою господарського суду Миколаївської області від 19.06.2017 р. було порушено провадження у справі за вказаним позовом.

Загальними правилами про підсудність, визначеними у статтях 13, 15 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що підсудність справ визначається за предметними і територіальними ознаками. Натомість, виняток з цього правила становить виключна підсудність справ, яка врегульована статтею 16 цього Кодексу.

Так, частиною 5 статті 16 ГПК України унормовано, зокрема, що справи у спорах, у яких відповідачем є обласні ради або обласні державні адміністрації, - розглядаються господарським судом міста Києва.

Правова позиція про те, що у разі коли відповідачем у справі є орган, зазначений у частині п'ятій статті 16 ГПК України, така справа у будь-якому разі підлягає розгляду у господарському суді міста Києва відображена у п. 20.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011 р. № 10 та підтверджена практикою касаційного перегляду (постанови ВГСУ від 25 травня 2016 року у справі № 922/6065/15, від 23 листопада 2016 року у справі № 916/4354/15).

Згідно до п. 7 ч. 3 ст. 104 ГПК України порушення норм процесуального права є в будь-якому випадку підставою для скасування рішення місцевого господарського суду, якщо рішення прийнято господарським судом з порушенням правил виключної підсудності.

Пунктом 20.8 наведеної вище постанови Пленуму Вищого господарського суду України роз'яснено, що у разі коли непідсудність справи даному місцевому господарському суду виявлено під час апеляційного чи касаційного перегляду судового рішення і останнє в зв'язку з цим скасовується, то матеріали справи підлягають поверненню до місцевого господарського суду, який прийняв рішення, для виконання ним вимог ч. 1 ст. 17 ГПК України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення господарського суду Миколаївської області підлягає скасуванню.

Керуючись статтями 16-17, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу Миколаївської обласної ради задовольнити частково, а рішення господарського суду Миколаївської області від 16.08.2017 р. по справі № 915/585/17 скасувати.

Справу № 915/585/17 передати до господарського суду Миколаївської області для виконання ним вимог частини першої статті 17 Господарського процесуального кодексу України щодо передачі справи за підсудністю до господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя В.В. Лашин

Суддя О.Ю. Аленін

Суддя І.Г. Філінюк