ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

08.11.2017 Справа № 907/734/17

Суддя господарського суду Закарпатської області Андрейчук Л.В., розглянувши матеріали справи

за позовом: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Ужгород

до відповідача: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, м. Ужгород

про стягнення 41076,00 грн., в т. ч. (29806,00 грн., - орендна плата, 11270,00 грн. - пеня),

Представники:

від позивача - ФОП ОСОБА_1;

від відповідача - не з'явився;

Представникам сторін, присутнім в судовому засіданні, роз'яснено їх права та обов'язки відповідно до ст.ст. 20, 22 ГПК України, зокрема, право заявляти відводи.

СУТЬ СПОРУ: Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1, м. Ужгород заявлено позов до відповідача: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, м. Ужгород про стягнення 41076,00 грн., в т. ч. 29806,00 грн., - орендна плата, 11270,00 грн. - пеня.

Ухвалою господарського суду Закарпатської області від 09.10.2017 року порушено провадження у справі та призначено справу до розгляду на 25.10.2017 року.

Ухвалою господарського суду Закарпатської області від 25.10.2017 року, у зв'язку з неявкою відповідача, з метою повного, всебічного з'ясування всіх обставин справи для її правильного вирішення, розгляд справи судом відкладено на 08.11.2017 року. При цьому, відповідач, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, надіслана йому поштова кореспонденція суду, за юридичним адресом відповідача, яка міститься в ЄДРЮОФОП, повернута суду без вручення адресату. Відтак, відповідач своїми процесуальними правами не скористався: у судові засідання явку уповноваженого представника не забезпечив, письмових пояснень по суті спору та заявленим вимогам не подав, в т.ч. контррозрахунку заявленої до стягнення суми, причин неявки та невиконання вимог ухвали не повідомив.

Представник позивача, присутній в судових засіданнях, в ході судового розгляду, наполягав на задоволенні позовних вимог, посилаючись на їх обґрунтованість долученими до матеріалів справи документами.

Таким чином, суд приходить до висновку, що матеріали справи містять достатні докази для її розгляду по суті.

За таких обставин справа вирішується в порядку передбаченому ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали і документи, подані сторонами, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступне:

25.05.2017 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (далі - позивач, орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (далі - відповідач, орендар) був укладений договір оренди (найму) приміщення №10-17/О щодо нежитлового приміщення загальною площею 25,00 кв.м., що знаходиться за адресом: АДРЕСА_2 (надалі - договір оренди). Строк оренди розпочався із 01.06.2017 року.

Відповідно до акту прийму-передачі від 26.05.2017 року приміщення передано орендарю без жодних зауважень. Строк оренди розпочався із 01.06.2017 року (п. 10.1 договору оренди). Сплата орендної плати за перший місяць оренди здійснюється протягом п'яти банківських днів з дати вступу орендаря у користування приміщенням (п. 4.4 договору оренди).

Відповідно до п. 4.4. договору оренди, орендні платежі сплачуються авансом щомісяця до 5-го числа поточного місяця за банківськими реквізитами, які вказані в договорі.

Відповідно, до п. 4.1. договору оренди, вартість орендної плати за 1 кв.м. приміщення складає 440, грн. Таким чином, розмір орендної плати за один повний календарний місяць оренди складає 11000,00 грн.

Згідно п. 5.1.1. договору оренди, орендодавець має право достроково припинити дію договору оренди у випадку систематичного його невиконання.

Відповідно до п.11.3. договору оренди, орендодавець має право вимагати дострокового припинення договору оренди та повернення приміщення серед іншого і у випадках, якщо сплата орендної плати прострочена більше, ніж як за один місяць.

Згідно п. 11.6 договору оренди, у випадках дострокового припинення договору оренди з підстав п.11.3. договору оренди, сторони мають провести усі взаєморозрахунки між собою та здійснити приймання-передачу приміщення протягом 5 днів з дати отримання письмового повідомлення.

Враховуючи ту обставину, що орендарем не було здійснено жодної проплати по договору оренди - 22.08.2017 року орендарю наручно передано вимогу повідомлення про дострокове припинення договору оренди, необхідність погашення боргу та повернення приміщення. У той же день приміщення було звільнено орендарем, що підтверджується підписаним актом прийому-передачі до договору оренди від 22.08.2017 року.

Відтак, заборгованість по орендним платежам за договором оренди з 01.06.2017 року по 22.08.2017 року складає: 29 806,00 грн. ( в т.ч. за червень 2017 року - 11 000,00 грн., за липень 2017 року - 11 000,00 грн.,. за серпень 2017 року - 7 806, 00 грн).

Згідно із п. 6.2. договору оренди, у випадку несвоєчасної сплати орендної плати, встановленої цим договором, орендар зобов'язується сплатити орендодавцю суму заборгованості за весь час прострочення, а також пеню у розмірі 0,4% від суми простроченого платежу, за кожний день такого прострочення.

У зв'язку з невиконання відповідачем основного зобов'язання, відповідно до договору та ст. 625 ЦК України, позивач нарахував відповідачу пеню, яка згідно розрахунку позивача становить 11270,00 грн.

Згідно ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

У відповідності із ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з частиною 1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Положенням статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України є, зокрема, договори. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів (ст. 181 Господарського кодексу України).

Статтею 638 ЦК та частиною 2 статті 180 ГК визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтями 11, 509 ЦК України, договір є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 ЦК України), а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускаються (ст. 525 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Стаття 629 ЦК України визначає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу.

Позивачем в повному обсязі виконано взяті на себе обов'язки передбачені даним договором оренди та чинним законодавством України, в свою чергу відповідачем, як орендарем, станом на день розгляду справи, допущено порушення взятих на себе зобов'язань за договором.

Ч. 1 ст. 527 ЦК України встановлено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Виходячи з викладених вище обставин та наявних у матеріалах даної справи доказів, суд зазначає таке.

Обов'язок доказування, відповідно до пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Підсумовуючи сукупність встановлених фактичних обставин справи і норм права, суд дійшов висновку, що матеріально-правова вимога про стягнення з відповідача суми заборгованості в сумі 41076,00 грн., в т. ч. (29806,00 грн., - орендна плата, 11270,00 грн. - пеня) - є правомірною та такою, що підлягає задоволенню повністю, оскільки позов належним чином позивачем доведено і документально підтверджено, і в той же час відповідачем в порядку ст. 33 ГПК України не спростовано.

Враховуючи принципи змагальності, рівності, неупередженості судового процесу, а також те, що незважаючи на неодноразову вимогу суду подати контррозрахунок заявленої до стягнення суми, відповідачем не спростовано та не заперечено проти такого розрахунку, у суду відсутні підстави ставити під сумнів розрахунок та обґрунтованість заявленої до стягнення суми.

Відповідно до статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідачем не спростовано належними засобами доказування обставин на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог.

Враховуючи вищенаведене в сукупності, заявлені позовні вимоги є законними та обґрунтованими, відповідачем в установленому порядку не спростовані та не заперечені, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно з ст.49 ГПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума 1600,00 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Керуючись ст. ст. 4-3, 22, 32, 33, 34, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

1. Позов задоволити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, (88000, АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_3, код НОМЕР_2) заборгованість в сумі 41076,00 грн., (сорок одна тисяча сімдесят шість грн. 00 коп.) та у відшкодування судових витрат - суму 1600,00 грн. (одна тисяча шістсот грн. 00 коп.)

3.Видати наказ.

Дане рішення набирає законної сили в порядку ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Повний текст рішення виготовлено та підписано 09.11.2017 року.

Суддя Андрейчук Л.В.