ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" листопада 2017 р.Справа № 922/3110/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Байбака О.І.

при секретарі судового засідання Рученко К.Д.

розглянувши справу

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Харків
до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, с. Пісочин, Харківська область
про стягнення 200 300,00 грн.
за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_3 (довіреність № 1298 від 14.09.2017 р.);

відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1, м. Харків (далі за текстом - позивач) звернулась до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, с. Пісочин, Харківська обл. (далі за текстом - відповідач) 200300,00 грн., з яких:

135000,00 грн. заборгованість з орендної плати;

51300,00 грн. - пені;

14000,00 грн. - компенсація за спожиті комунальні послуги.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 18.09.2017 р. зазначену позовну заяву прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 09.10.2017 р.

Розгляд справи неодноразово відкладався.

Позивач звернувся до суду з заявою (вх. № 36493 від 06.11.2017 р.) в якій уточнив позовні вимог та просить стягнути з відповідача на свою користь 187277,01 грн. з яких:

162000,00 грн. заборгованість з орендної плати;

7058,01 грн. - пені;

18219,00 грн. - компенсація за спожиті комунальні послуги.

Суд констатує, що в при поданні зазначеної заяви позивачем не дотримано обов'язку щодо надсилання її копії на адресу відповідача, що є порушенням вимог ст. 22, 54 ГПК України.

Разом з тим, в подальшому позивач в особі свого представника звернувся до суду з заявою (вх. № 36492 від 06.11.2017 р.) в якій просить суд стягнути з відповідача 135000,00 грн. заборгованість з орендної плати, 7058,01 грн. - пені.

Відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

В пункті п. 3.11. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», зокрема зазначено, що статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як:

- подання іншого (ще одного) позову, чи

- збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи

- об'єднання позовних вимог, чи

- зміну предмета або підстав позову.

Розглянувши зміст заяви позивача (вх. № 36492 від 06.11.2017 р.), суд розцінює їх як заяву про зменшення позовних вимог.

Присутній в судовому засіданні 06.11.2017 р. представник позивача наполягає на розгляді позовних вимог в редакції, зазначені в заяві (вх. № 36492 від 06.11.2017 р.).

Суд, розглянувши зазначену заяву позивача (вх. № 36492 від 06.11.2017 р.) визнав її такою, що не суперечить чинному законодавству та не порушує чиї - небудь права та охоронювані законом інтереси, відповідає вимогам ст. 22 ГПК України, а тому підлягає прийняттю до розгляду, а розгляд позовних вимог суд продовжує в редакції, зазначеній в заяві (вх. № 36492 від 06.11.2017 р.), тобто про стягнення з відповідача на користь позивача 135000,00 грн. заборгованість з орендної плати, 7058,01 грн. пені.

При цьому, з огляду на зазначені вище обставини, суд приходить до висновку про залишення іншої заяви позивача (вх. № 36493 від 06.11.2017 р.) без розгляду.

Відповідач на судове засідання 06.11.2017 р. не прибув, свого уповноваженого представника не направив, про причини неприбуття не повідомив, відзиву на позов не надав, вимоги попередніх ухвал господарського суду Харківської області не виконав.

В пункті 3.9.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", зокрема зазначено, що особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Судом виконано процесуальний обов'язок щодо повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, а саме: направлено на адресу його реєстрації копії ухвал від 18.09.2017 р., від 09.10.2017 р., від 23.10.2017 р.

Копія ухвали від 18.09.2017 р. повернулася на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання»

З урахуванням вищевказаних положень закону, та роз'яснень, наданих Вищим господарським судом України, відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Враховуючи викладене, а також те, що неявка на судове засідання представника відповідача не перешкоджає розгляду справи, суд вважає за необхідне розглядати справу за його відсутності, за наявними в матеріалах справи документами, як це передбачено ст. 75 ГПК України.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані суду докази та доводи, суд встановив:

Як свідчать матеріали справи, між позивачем, як орендодавцем, та відповідачем, як орендарем, укладено договір оренди нежитлового приміщення від 06.05.2016 року.

Згідно з п. 1.1. договору, в порядку, та на умовах визначених даним договором, орендодавець зобов'язується передати орендареві, а орендар зобов'язується прийняти у тимчасове платне користування (оренду) приміщення, визначені у п. 1.2. договору, за плату та на обумовлений строк.

Пунктом 1.2. договору передбачено, що приміщення, яке передається в оренду за договором, являє собою нежитлові приміщення 1-го поверху №10-1:-10-4 загальною площею 51,4 кв. м. в літ."А-5", що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2

Пунктом 2.2. договору передбачено, що за приміщення оренди орендар щомісячно сплачує орендодавцю орендну плату, орендна плата починає нараховуватися з моменту підписання акту приймання-передачі нежитлового приміщення.

Пунктом 2.2.2. договору (в редакції додаткової угоди № 1 від 28.04.2017 р. до договору оренди) передбачено, що починаючи з 07.05.2017 р. щомісячна орендна плата за приміщення що орендуються складає 27000 грн., без ПДВ, з урахуванням умов п.п. 2.7., 2.8. цього договору..

Згідно з п. 2.3. договору орендна плата сплачується готівкою орендодавцю не пізніше 25 числа поточного місяця за наступний місяць, на підставі рахунку - фактури. Якщо останній день платежу за цим договором припадає на вихідні чи святкові дні, то останнім днем платежу буде вважатися день, що є наступним після вихідного чи святкового дня.

Згідно з п. 5.2. договору, приміщення вважаються фактично переданими орендодавцеві/орендареві з моменту підписання акту приймання-передачі нежитлового приміщення.

Згідно з п. 6.4. договору, у випадку заборгованості по виплаті платежів, передбачених розділом 2 даного договору, орендар сплачує орендодавцеві пеню в розмірі 0,5% від суми заборгованості за кожен день прострочення за умови своєчасного надання рахунків орендодавцем.

Згідно з п. 7.1. договору (в редакції додаткової угоди № 1 від 28.04.2017 р. до договору оренди), цей договір є укладеним з моменту його підписання сторонами та діє з 07.05.2017 р. по 07.05.2018 р.

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов договору позивач актом акт прийому - передачі нежитлового приміщення від 07.05.2016 р. передав відповідачем нежитлове приміщення, яке є предметом оренди.

Як зазначає позивач, починаючи з травня 2017 року відповідач не сплачує позивачу орендних платежів за договором.

Матеріали справи містять щомісячні рахунки-фактури, які позивачем передавав відповідачу в порядку, визначеному п. 2.3. договору до сплати, зокрема від 07.05.2017 р., від 24.05.2017 р., від 24.06.2017 р., від 24.07.2017 р., від 24.08.2014 р.. Проте, як зазначено в цих рахунках, відповідач від їх отримання та підпису відмовився.

Крім того, в зв'язку з несплатою відповідачем заборгованості, позивач звертався до відповідача з вимогами про сплату орендних платежів від 10.08.2017 р. та від 11.09.2017 р., до яких також були додані зазначені вище рахунки-фактури, проте зазначені вимоги позивача відповідач залишив без відповіді та без задоволення.

В зв'язку з невиконанням відповідачем умов договору, позивач звернулася до останнього з листом в якому просила його прибути 06.11.2017 р. в орендоване приміщення з метою його повернення позивачу згідно з актом-приймання передачі.

Однак, в призначений час відповідач в орендоване приміщення не прибув. В зв'язку з цим, позивач в односторонньому порядку склав акт прийому-передачі нежитлового приміщення від 06.11.2017 р., згідно з яким, приміщення, яке є предметом оренди за договором було прийнято позивачем від відповідача.

Обставини щодо стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати за період з 07.05.2017 р. по 07.10.2017 р. в загальній сумі 135000,00 грн. (27000 Х 5) стали підставами для звернення позивача до суду з позовом по даній справі.

Крім того, в зв'язку з простроченням відповідачем виконання своїх зобов'язань, позивачем на підставі умов договору та відповідних вимог чинного законодавства України нараховано до стягнення 7058,01 грн. пені.

Надаючи правову кваліфікацію відносинам, що стали предметом спору, суд виходить з наступного:

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до вимог ст. ст. 32, 34 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

В пункті 2.5. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", зокрема, зазначено, що будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи. Суд обґрунтовує своє рішення лише тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Подані докази не можуть бути відхилені судом з тих мотивів, що вони не передбачені процесуальним законом.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 759 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Пунктом 1 ст. 763 ЦК України встановлено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Відповідно до ст. 286 ГК України, орендна плата це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Відповідно до частини 5 ст. 762 ЦК України, плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Факт наявності у відповідача перед позивачем заборгованості з орендної плати за період з 07.05.2017 р. по 07.10.2017 р. та її розмір підтверджується матеріалами справи, та відповідачем жодним чином не спростований.

Строк оплати орендних платежів визначено умовами договору оренди, та є таким, що настав. Зокрема, згідно з умовами п. 2.3. договору сплата орендних платежів має відбуватися готівкою в визначений строк, тобто до 25 числа поточного місяця за наступний місяць оренди. Матеріали справи містять щомісячні рахунки-фактури які позивач передавав відповідачу до сплати, проте, як зазначено в даних рахунках, відповідач від їх отримання відмовлявся. Суд також враховує, що у випадку наявності у відповідача потреби у отриманні рахунка, останній не був позбавлений можливості на звернення з відповідним питанням до позивача.

За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позову в зазначеній частині, та стягнення з відповідача на користь позивача заявленої до стягнення заборгованості з орендної плати за договором оренди в сумі 135000 грн. за період з 07.05.2017 р. по 07.10.2017 р.

Стаття 610 ЦК України вказує на те, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Стаття 216 ГК України передбачає відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами і договором.

Згідно з п. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом ст. ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Крім того, згідно з ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Суд зазначає, що відповідач прострочив виконання своїх зобов'язань щодо оплати на користь позивача орендних платежів період за період з 07.05.2017 р. по 07.10.2017 р.

В зв'язку з таким простроченням, позивачем правомірно, на підставі 6.4. договору здійснено нарахування пені за прострочення кожного з платежів до 11.09.2017 р.

Разом з тим, оскільки Закон України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" містить обмеження щодо граничного розміру пені подвійною обліковою ставкою Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, нарахування пені в даному випадку повинно здійснюватися з урахуванням зазначених обставин, тобто в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми прострочених відповідачем платежів за кожним з платежів окремо.

Суд констатує, що розрахунок здійснено позивачем з урахуванням визначеного.

Разом з тим, перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені, суд приходить до висновку про його часткову арифметичну невірність.

Здійснивши відповідний розрахунок, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення пені в сумі 7041,45 грн. за прострочення кожного з щомісячних платежів до 11.09.2017 р.

В іншій частині позову про її стягнення слід відмовити в зв'язку з безпідставністю її нарахування до стягнення.

Крім того, з урахуванням вимог ст. ст. 44, 49 ГПК України, з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню судовий збір за подання позову в сумі 2030,62 грн.

Керуючись ст.ст. 4-2, 4-3, 4-5, 22, 32-34, 36, 44, 49, 75, 84, 85 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (ІПН: НОМЕР_1; паспорт: серія НОМЕР_3, виданий Пісочинським ВМ Харківського РВ УМВС України в Харківській обл. 27.03.2001 р.; адреса: АДРЕСА_3) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_2, паспорт: серія НОМЕР_4, виданий Московським РВ ХМУ УМВС України у Харківській області 07.09.2004 р., адреса: АДРЕСА_4) :

135000,00 грн. заборгованості з орендної плати;

7041,45 грн. пені,

2130,62 грн. судового збору.

В решті позову відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 10.11.2017 р.

Суддя О.І. Байбак