ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

02.11.2017р. Справа №905/1885/17

за позовом Публічного акціонерного товариства Запорізький завод феросплавів,

м.Запоріжжя

до відповідача ОСОБА_1 акціонерного товариства Маріупольський металургійний комбінат

імені Ілліча , м.Маріуполь

про стягнення пені у розмірі 249259,66 грн., трьох процентів річних в сумі 26508,15 грн.

Суддя Г.В. Левшина

Представники сторін:

від позивача: не зявився

від відповідача: не з'явився

В засіданні суду брали участь:

СУТЬ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство Запорізький завод феросплавів, м.Запоріжжя, позивач, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, ОСОБА_1 акціонерного товариства Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча , м.Маріуполь, про стягнення пені в сумі 249259,66 грн. та трьох процентів річних в сумі 26508,15 грн.

Згідно із ст.22 Господарського процесуального коексу України позивач заявою від 20.10.2017р. №18-127/2 зменшив позов, заявивши вимоги про стягнення з відповідача пені в сумі 204887,11 грн. та трьох процентів річних в сумі 20828,13 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору поставки №11-17/21 від 23.12.2016р. в частині своєчасної оплати вартості поставленого товару.

Відповідач надав заперечення на позов від 15.09.2017р. №09/3161, в яких позовні вимоги не визнав, посилаючись на невірний розрахунок пені та трьох процентів річних позивачем. Зокрема, за твердженням відповідача, позивачем необгрунтовано до вартості товару віднесено транспортні витрати та витрати з охорони товару, в той час, як відповідальність у вигляді стягнення пені може застосовуватися лише за неналежну сплату саме товару.

20.09.2017р. до суду надійшло клопотання від 15.09.2017р. №09/3163 ОСОБА_1 акціонерного товариства Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча, м.Маріуполь про зменшення заявленого позивачем до стягнення розміру пені на 80%.

Крім цього, 20.09.2017р. відповідачем також заявлене клопотання від 15.09.2017р. №09/3162 про відстрочку виконання судового рішення строком на 4 місяці.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, господарський суд встановив:

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання згідно із ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України виникають, зокрема, з договору та інших правочинів.

Згідно ст.712 Цивільного кодексу України, ст.265 Господарського кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

23.12.2016р. між сторонами був підписаний договір поставки №11-17/06, за умовами якого позивач (постачальник) зобовязався поставити та передати у власність відповідача (покупця), а відповідач прийняти та оплатити згідно п.3.4 договору феросплави, протягом строку з 01.01.2017р. по 30.06.2017р. на умовах, у кількості та строки, вказані у специфікаціях до договору, які є його невідємними частинами.

Згідно до п.2.1 договору поставка товару здійснюється на умовах СРТ, залізнична станція Маріуполь сортувальний Донецької залізниці. Можливе постачання товару на умовах ФСА, склад вантажовідправника, автотранспортом покупця. Партією поставки товару за цим договором є кількість товару, відвантаженого для перевезення за однією залізничною накладною.

Сторонами до договору поставки №11-17/06 від 23.12.2016р. було підписано специфікації №№1 від 04.01.2017р., №2 від 04.01.2017р., №3 від 04.01.2017р., №4 від 04.01.2017р., №5 від 04.01.2017р., №6 від 04.01.2017р., №7 від 04.01.2017р., №8 від 03.02.2017р., №9 від 03.02.2017р., №10 від 03.02.2017р., №11 від 03.03.2017р., №12 від 03.02.2017р.

Відповідно до п.2.3 договору №11-17/06 від 23.12.2016р. датою поставки товару при постачанні залізничним транспортом вважається дата штемпеля на залізничній накладній станції вантажовідправника.

Як встановлено судом, згідно з наданими до матеріалів справи:

- за накладними №№46099263, 46099305, 46099321, 46099339 позивачем було поставлено відповідачу 03.01.2017р. товар на суму 7470742,20 грн.

- за накладними №№46288767, 46280017 позивачем було поставлено відповідачу 09.01.2017р. товар на суму 16633129,08 грн.

- за накладною №46288742 позивачем було поставлено відповідачу 09.01.2017р. товар на суму 16538970,12 грн.

- за накладними №№46330544, 46330585 позивачем було поставлено відповідачу 10.01.2017р. товар на суму 4429302,36 грн.

- за накладими №№46360574, 46360582, 46360624, 46360532 позивачем було поставлено відповідачу 11.01.2017р. товар на суму 13816492,51 грн.;

- за накладними №№46561262, 46561288, 46561296, 46561312, 46561320 позивачем було поставлено відповідачу 17.01.2017р. товар на суму 10898891,34 грн.;

- за накладними №№46985214, 46985222, 46985230, 46985248 позивачем було поставлено відповідачу 31.01.2017р. товар на суму 8402302,66 грн.;

- за накладними №№47906219, 47906268, 47906284 позивачем було поставлено відповідачу 28.02.2017р. товар на суму 9089807,38 грн.;

- за накладними №№45173580, 45173598 позивачем було поставлено відповідачу 08.03.2017р. товар на суму 4501449,67 грн.

Відповідачем факт отримання від позивача вказаного товару саме за договором №11-17/06 від 23.12.2016р. не заперечується.

Згідно вимог ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобовязання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписом ст.526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Пунктом 3.4 договору №11-17/06 від 23.12.2016р. встановлено, що відповідач здійснює оплату товару, що постачається, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок позивача протягом 30 банківських днів з дати поставки товару.

Оплата буде здійснюватися на користь позивача за реквізитами, вказаними в договорі (п.3.5 договору).

Таким чином, за висновками суду, відповідач мав сплатити вартість товару, отриманого від позивача:

- 03.01.2017р. в строк до 15.02.2017р.;

- 09.01.2017р. в строк до 20.02.2017р.

- 10.01.2017р. в строк до 21.02.2017р.

- 11.01.2017р. в строк до 22.02.2017р.

- 17.01.2017р. в строк до 28.02.2017р.;

- 31.01.2017р. в строк до 15.03.2017р.;

- 28.02.2017р. в строк до 12.04.2017р.;

- 08.03.2017р. в строк до 20.04.2017р.

Як встановлено, згідно з наданими до матеріалів справи платіжними дорученнями, свої зобов`язання щодо своєчасної сплати позивачу грошових коштів за поставлений товар всупереч ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України відповідач виконав з простроченням.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем на підставі ст.625 Цивільного кодексу України за період з 21.02.2017р. по 21.03.2017р. нараховано та предявлено до стягнення три проценти річних в сумі 20828,13 грн.

За приписом ст.218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Відповідно до ст.551 Цивільного кодексу України та ст.230 Господарського кодексу України предметом неустойки є грошова сума, яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною 2 ст.551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки встановлюється договором або актом цивільного законодавства, при цьому розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі.

Відповідно до п.7.6 договору №11-17/06 від 23.12.2016р. сторонами узгоджено, що у випадку порушення відповідачем строків оплати за поставлений товар, останній сплачує позивачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у відповідний період, за кожен день прострочення оплати.

Згідно вказаного пункту договору позивачем за період з 21.02.2017р. по 21.03.2017р. заявлені вимоги про стягнення з відповідача пені в сумі 204887,11 грн.

Відповідач до заперечень на позов від 15.09.2017р. №09/3161 надав контррозрахунок пені та трьох процентів річних, який збігається з проведеними позивачем нарахуваннями.

Посилання відповідача на необгрунтоване завищення суми пені та 3% річних позивачем суд до уваги не приймає. Зокрема, як встановлено, згідно наданих до матеріалів справи рахунків, які були виставлені позивачем до сплати відповідачу, відсутні будь-які відомості щодо включення до вартості товару транспортних витрат та витрат з охорони товару.

20.09.2017р. до суду надійшло клопотання від 15.09.2017р. №09/3163 ОСОБА_1 акціонерного товариства Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча, м.Маріуполь про зменшення заявленого позивачем до стягнення розміру пені на 80%.

Згідно з ч.1 ст.233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Стаття 83 Господарського процесуального кодексу України надає господарському суду право, приймаючи рішення, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду. Вирішуючи питання про зменшення розміру штрафу, який підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен з'ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки розміру збитків, а також об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру штрафу наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Відповідно до ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Як встановлено судом, позивачем всупереч вимог ст.ст.4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України не доведено жодними доказами факту виникнення в нього збитків, будь-яких інших негативних наслідків у звязку з допущенням прострочення виконання відповідачем своїх зобовязань за договором №11-17/06 від 23.12.2016р.

При цьому, як було викладено вище, з боку відповідача повністю виконано свої зобовязання з оплати отриманого від позивача товару.

Судом також прийнято до уваги ті обставини, що наказом керівника Антитерористичного центру при СБУ №33/6/а від 07.10.2014р. Про визначення районів проведення антитерористичної операції і термінів її проведення визначено, що Донецька і Луганська області (без винятків) входять до території проведення з 07.04.2014р. Таким чином, враховуючи місцезнаходження відповідача (м.Маріуполь), останній здійснює свою господарську діяльність на території проведення антитерористичної операції.

Таким чином, за висновками суду, нарахування позивачем до стягнення з відповідача пені є завищеним та не відповідає, передбаченим у п.6 ст.3, ч.3 ст.509 та ч.ч.1, 2 ст.627 Цивільного кодексу України засадам справедливості, добросовісності, розумності.

За таких обставин, враховуючи надані до матеріалів справи докази, приймаючи до уваги повне виконання відповідачем своїх зобовязань перед позивачем, а також відсутність відомостей щодо понесення позивачем у звязку з цим збитків, суд дійшов висновку про наявність виняткових підстав для зменшення заявленого до стягнення позивачем розміру пені до 102443,55 грн., в результаті чого клопотання відповідача підлягає частковому задоволенню.

Як наслідок, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в сумі 113305,26 грн., у тому числі пеня в сумі 102443,55 грн. та три проценти річних в сумі 20828,13 грн.

Судовий збір підлягає віднесенню на відповідача повністю, враховуючи, що, за висновками суду, спір по справі виник внаслідок неправильних дій відповідача. При цьому, враховуючи зменшення позовних вимог, поверненню позивачу з державного бюджету України підлягає судовий збір в сумі 750,80 грн.

20.09.2017р. відповідачем також заявлене клопотання від 15.09.2017р. №09/3162 про відстрочку виконання судового рішення строком на 4 місяці.

Відповідно до ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України.

За приписом ст.115 Господарського процесуального кодексу України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обовязковими на всій території України.

Згідно із ст.121 Господарського процесуального кодексу України суд може відстрочити виконання рішення при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, і у виняткових випадках, залежно від обставин справи.

При цьому, відстрочка фактично означає відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк. Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Як встановлено, відповідачем будь-яких доказів, які б підтверджували викладені у клопотанні обставини, наявність обставин для відстрочки виконання рішення суду всупереч вимог ст.ст.4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України до матеріалів справи не надано (зокрема, документів, що підтверджують фінансовий стан відповідача, відсутність коштів, у разі наявності загрози банкрутства підприємства тощо).

За таких обставин, враховуючи недоведеність відповідачем наявності обставин для відстрочки виконання рішення суду, заява від 15.09.2017р. №09/3162 ОСОБА_1 акціонерного товариства Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча, м.Маріуполь про відстрочку виконання судового рішення строком на 4 місяці підлягає залишенню без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4-3, 22, 33, 43, 44, 49, 82-85, 121 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Запорізький завод феросплавів, м.Запоріжжя до ОСОБА_1 акціонерного товариства Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча , м.Маріуполь про стягнення пені в сумі 204887,11 грн. та трьох процентів річних в сумі 20828,13 грн. задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 акціонерного товариства Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча (87504 Донецька область, м.Маріуполь, вул.Левченка, буд.1, ) на користь Публічного акціонерного товариства Запорізький завод феросплавів (69035 м.Запоріжжя, вул.Діагональна, буд.11, , п/р 101 у Відділенні Маяковське у м.Запоріжжя ПАТ ОСОБА_2 Дніпро, МФО 305749) пеню в сумі 102443,55 грн., три проценти річних в сумі 20828,13 грн., судовий збір в сумі 3385,72 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повернути Публічному акціонерному товариству Запорізький завод феросплавів (69035 м.Запоріжжя, вул.Діагональна, буд.11, , п/р 101 у Відділенні Маяковське у м.Запоріжжя ПАТ ОСОБА_2 Дніпро, МФО 305749) з державного бюджету України судовий збір в сумі 750,80 грн., сплачений згідно платіжного доручення №305094 від 07.08.2017р.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

В судовому засіданні 02.11.2017р. оголошено повний текст рішення.

Суддя Г.В. Левшина