ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"26" жовтня 2017 р.Справа № 924/801/17
Господарський суд Хмельницької області у складі судді Гладія С.В., розглянувши матеріали справи

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Лайнекс" с. Софіївська Борщагівка, Києво - Святошинського району, Київської області

до дочірнього підприємства "Шелі" м. Хмельницький

про витребування майна з чужого незаконного володіння

Представики сторін:

позивача: ОСОБА_1 за довіреністю від 08.09.2017р.

відповідача : ОСОБА_2 за довіреністю від 25.09.2017р.

Рішення приймається 26.10.2017р., оскільки в судових засіданнях 10.10.2017р. та 24.10.2017р. оголошувалась перерва.

В судовому засіданні відповідно до ч. 2 ст. 85 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору: позивач звернувся до господарського суду з позовною заявою, в якій просить витребувати з чужого незаконного володіння відповідача електролізні установки КЕУ 1600 (з/н 15160001) та КЕУ 800 (з/н 15080002). В обґрунтування позовних вимог вказує, що в зв'язку із запитом цінової політики ТОВ "Лайнекс" щодо електролізного обладнання, 31.12.2015р. для відповідача було надіслано рахунок №Ш_КЕУ, в якому зазначено вартість електролізних установок (910116,00грн.) Поряд із вказаним, зазначено строк дії цінової пропозиції - 01.01.2016р. Вказує, що у вказаний строк відповідач вартість установок не оплатив. В подальшому, на прохання адміністрації відповідача було досягнуто домовленості щодо проведення експлуатаційних випробувань зазначених установок. Так, згідно актів електролізні установки були передані відповідачу для проведення експлуатаційних випробувань та введені в експлуатацію з 01.07.2016р. терміном до 01.09.2016р. Враховуючи, що відповідач вказані установки до цього часу не повернув, не припинив їх експлуатацію, а також те, що зазначене майно протиправно використовується відповідачем в своїй господарській діяльності, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Представник позивача в судовому засіданні, а також в додаткових поясненнях по справі вказує, що 31.12.2015р. позивачем було надано відповідачу пропозицію до укладення договору, а саме - рахунок-фактуру, який містив істотні умови договору поставки (предмет, ціну, строк оплати). Після отримання вказаного рахунку і до 27.03.2016р. між сторонами договір не укладався, поставка товарів не здійснювалась. Натомість відповідачем здійснено ряд платежів взагалі не обумовлених пропозицією. Крім того, вказує, що з приводу зазначеного в рахунках - фактурах майна не виписувався жодний первинний документ, зі змісту якого вбачалось би здійснення поставки обладнання на користь відповідача. Зазначене свідчить про відсутність між сторонами господарських операцій із поставки обладнання.

Представник відповідача в судовому засіданні, а також у відзиві на позовну заяву вказує, що спірне майно набуто відповідачем на підставі договору поставки, який було укладено у спрощений спосіб. Крім того, як вбачається із змісту гарантійних талонів, установки були поставлені відповідачу 26.10.2016р. (вказану дату зазначено в гарантійному талоні як дату придбання обладнання). Вказує, що відповідач в повному обсязі розрахувався за електролізні установки, що підтверджується платіжними дорученнями, податковими накладними, розрахунками коригування кількісних та вартісних показників до податкових накладних. Разом з тим, вказує, що у зв'язку із неналежною якістю придбаних відповідачем установок між сторонами було досягнуто домовленості про проведення їх експлуатаційних випробувань строком до 01.09.2016р., про що було складено акти приймання-передачі на які посилається позивач обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги.

Крім того, в письмових поясненнях у справі відповідач вказує, що жоден із платежів, здійснених відповідачем в якості оплати вартості придбаних електролізних установок повернутий не був, що відповідно спростовує твердження позивача про безпідставність отримання ним коштів. Разом з тим, вказує, що у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч.2 ст.1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому, дана позиція висвітлена в Постанові Верховного Суду України в справі №6-122цс14 від 24.09.2014р.

Суд під час розгляду матеріалів справи встановив наступне.

26.10.2015р. позивач видав відповідачу гарантійні талони на електролізну установку КЕУ 1600, заводський номер 15160001 та електролізну установку КЕУ 800, заводський номер 15080002. Згідно п. 1 умов гарантійних зобов'язань та безкоштовного обслуговування вказано, що позивач несе гарантійне зобов'язання протягом 24 місяців з моменту його продажу. Разом з тим, гарантійні талони містять дату продажу товару - 26.10.2015р.

31.12.2015р. позивачем виставлено відповідачу рахунок-фактуру №Ш_КЕУ за електролізну установку КЕУ-1600, вартість якої становить 468990,00 грн. та електролізну установку КЕУ-800 вартість якої - 289440грн. Загальна сума виставленого рахунку становить 910116,00грн. Вказано, що рахунок дійсний до оплати до 01.01.2016р.

01.07.2016р. між сторонами підписано акти приймання-передачі електролізних установок КЕУ-1600 та КЕУ-800 для проведення експлуатаційних випробувань на об'єкті відповідача. Загальна вартість комплекту установки КЕУ-1600 вказана 562788,00грн., а вартість комплекту установки КЕУ-800 - 347328,00грн. Крім того, вказано, що установки введені в експлуатацію на об'єкті відповідача 01.07.2016р. Термін випробувань - до 01.09.2016р.

22.06.2016р. відповідач звертався до позивача з листом №179, у якому вказував на необхідності виїзду спеціалістів позивача для проведення налагоджувальних робіт у зв'язку із несправностями поставленого обладнання.

27.03.2017р. позивачем виставлено відповідачу рахунок - фактуру №270310 за електролізну установку КЕУ-1600, вартість якої становить 560004,48грн. з ПДВ, а також рахунок - фактуру №Ш_КЕУ за електролізну установку КЕУ-800, вартість якої - 350000,00грн. з ПДВ. В рахунках вказано, що вони дійсні до оплати до 28.03.2017р.

Згідно фіскального чеку відділення поштового зв'язку 31.05.2017р. відповідачу надсилався лист №2017-30/05-1 від 30.05.2017р., у відповідності до якого позивач вказував на необхідності вирішити питання щодо досягнення домовленості з усіх істотних умов поставки обладнання та укладення відповідного договору. Крім того, вказував, що у випадку відмови від укладення договору необхідно негайно припинити експлуатацію установок та повернути майно.

09.06.2017р. позивач звертався до відповідача з листом №2017-09/06-1, в якому вимагав протягом 3 днів з моменту отримання претензії припинити експлуатацію електролізних установок та підготувати їх до невідкладного повернення позивачу. Даний лист надсилався відповідачу 09.06.2017р. , що підтверджується фіскальним чеком відділення поштового зв'язку.

12.06.2017р. відповідач звертався до позивача з претензією №3, в якій вказував про велику кількість відмов у роботі при пробній експлуатації установок. Крім того, зазначав про необхідність приведення даного обладнання у відповідність до вимог робочої документації згідно взятих на себе гарантійних зобов'язань.

В листі №55 від 15.06.2017р. відповідач повідомив позивача про укладення договору між сторонами у спрощений спосіб, а також те, що на підставі надісланих позивачем рахунків - фактур ДП "Шелі" проведено оплату поставлених установок, у зв'язку із чим просив припинити протизаконні дії.

Відповідач на підтвердження укладення між сторонами договору купівлі - продажу електролізних установок подав в матеріали справи платіжне доручення №2505 від 21.03.2016р., у відповідності до якого відповідач сплатив позивачу 50000,00грн., платіжне доручення №1170 від 21.02.2017р., за яким сплачено позивачу 300000,00грн., та платіжне доручення №1252 від 27.03.2017р. у відповідності до якого сплачено позивачу 100000,00грн., платіжне доручення №1315 від 26.04.2017р. за яким сплачено позивачу 100000,00грн., платіжне доручення №1452 від 15.06.2017р., у відповідності до якого сплачено 360004,48грн. Усі платіжні доручення містять відмітку призначення платежу як оплата за електролізну установку №Ш_КЕУ від 31.12.2015р.

Крім того, матеріали справи містять податкові накладні по договору поставки № 72 від 21.03.2016р. на суму 50000,00грн. та розрахунок коригування кількісних і вартісних показників №3 від 27.03.2017р. до вказаної податкової накладної, податкову накладну № 67 від 21.02.2017р. на суму 300000,00грн. та розрахунок коригування кількісних і вартісних показників №1 від 27.03.2017р. до вказаної податкової накладної, податкову накладну №123 від 27.03.2017р. на суму 100000,00грн., податкову накладну № 106 від 26.04.2017р на суму 100000,00грн., податкову накладну №100 від 15.06.2017р. на суму 360004,48грн. Дані податкові накладні та розрахунки коригування відображені сторонами у податковій звітності, що підтверджується витягами з Єдиного реєстру податкових накладних. Крім того, видаткові накладні та розрахунки коригування кількісних і вартісних показників до них містять номенклатуру товарів продавця, яка вказана як електролізна установка КЕУ-1600 та електролізна установка КЕУ-800.

Аналізуючи надані по справі докази, оцінюючи їх в сукупності, суд до уваги приймає наступне:

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Приписами ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Як вбачається із змісту позовних вимог, позивач просить витребувати із незаконного володіння відповідача електролізні установки КЕУ-1600 та КЕУ-800. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на приписи ст.387 ЦК України, а також ст. 1212 ЦК України.

Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовується також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов'язань породжує такі юридичні факти як: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи та відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Як вбачається із змісту позовної заяви, позивач вказує, що відповідач використовує вищевказані електролізні установки без відповідної правової підстави, зокрема, за відсутності укладеного договору купівлі - продажу.

В той же час, приписами ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно частини 2 статті 205 Цивільного кодексу України правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

У відповідності до частини 1 статті 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до статті 208 Цивільного кодексу України правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

Водночас, відповідно до статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Також, згідно з частиною 1 статті 181 Господарського кодексу України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Суд приймає до уваги, що на підставі рахунків - фактур №Ш_КЕУ від 31.12.2015р. та №270310 від 27.03.2017року відповідач оплатив вартість електролізних установок КЕУ-1600 та КЕУ-800. Факт отримання коштів позивачем саме як оплату за товар (електролізні установки КЕУ-1600 та КЕУ-800) підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями №2505 від 21.03.2016р., №1170 від 21.02.2017р., №1252 від 27.03.2017р., №1315 від 26.04.2017р., №1452 від 15.06.2017р., податковими накладними № 72 від 21.03.2016р., № 67 від 21.02.2017р., №123 від 27.03.2017р., № 106 від 26.04.2017р. та №100 від 15.06.2017р. та розрахунками коригування кількісних і вартісних показників до вищевказаних накладних.

При цьому приймається до уваги, що вищевказані кошти в загальній сумі 910004,48 грн. відповідачу не повертались, в тому числі і як безпідставно отримані. Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Також суд враховує, що 26.10.2015р. позивач видав відповідачу гарантійні талони на поставлені електролізні установки, в яких вказано дату продажу товару - 26.10.2015р.

Зважаючи на вищевказані обставини, суд дійшов висновку, що сторони уклали договір купівлі-продажу у спрощений спосіб (шляхом виставлення рахунків та оплати коштів на підставі платіжних доручень), і між ними виникли цивільні відносини, які виникають із договорів купівлі - продажу.

Таким чином, правовідносини сторін у цьому спорі регулюються нормами зобов'язального права, а договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України (такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною, зокрема, у постановах від 22.01.2013 у господарській справі №5006/18/13/2012, від 02.09.2014 у господарській справі № 910/1620/13, від 14.10.2014 у господарській справі № 922/1136/13).

Згідно зі ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачем в ході судового розгляду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження перебування спірного майна у відповідача без достатньої правової підстави. Усі доводи позивача, викладені в позовній заяві та додаткових поясненнях, спростовуються вищевикладеними обставинами та наявними в матеріалах справи доказами.

Зважаючи на викладене, суд вважає за необхідне у позові відмовити.

У відповідності до ст. 49 ГПК України витрати по оплаті судового збору покладаються на позивача, в зв'язку з відмовою у позові.

Керуючись ст.ст. 1, 12, 33, 34, 44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

У позові товариства з обмеженою відповідальністю "Лайнекс" с. Софіївська Борщагівка, Києво - Святошинського району, Київської області до дочірнього підприємства "Шелі" м.Хмельницький про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Повне рішення складено 31.10.2017р.

Суддя С.В. Гладій

Віддрук. 3 прим. :

1 - до справи,

2 - позивачу (08131, с. Софіївська Борщагівка, Києво - Святошинського району, Київської області, вул. Толстого,8),

3 - відповідачу (м. Хмельницький, вул. Кам'янецька,122)