КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" листопада 2017 р. Справа№ 910/9841/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги

на рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2017

у справі №910/9841/17 (суддя Привалов А.І.)

за позовом Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги

до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Києві

про стягнення 50 430,87 грн,

за участю представників:

від позивача: представник Маковська Т.С. (довіреність №1533 від 25.10.2017);

від відповідача: представник Маляренко С.О. (довіреність №37-01 від 29.05.2017),

ВСТАНОВИВ:

Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги (далі - Лікарня) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Києві (далі - Управління) про стягнення 50 430,87 грн матеріальної шкоди, що становить вартість витрат понесених позивачем та не відшкодованих відповідачем під час виконання договору № 39-М від 01.04.2013.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.07.2017 у справі №910/9841/17 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, Лікарня звернулась до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.10.2017 зазначену апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 01.11.2017.

У судовому засіданні представник скаржника підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник відповідача вимоги апеляційної скарги не визнав, доводи, на яких вона ґрунтується вважає безпідставними, а судове рішення законним, у зв'язку з чим просив залишити оскаржуване рішення без змін, а скаргу позивача - без задоволення.

01.11.2017 в судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови апеляційного господарського суду.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 25.01.2007 між позивачем (у тексті угоди - виконавець) та Управлінням дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Києві, правонаступником якого є відповідач (у тексті угоди - замовник) було укладено Угоду №19/6 (далі - угода), відповідно до п.1.1 якої визначено, що на виконання статті 21, 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», замовник доручає, а виконавець приймає на себе обов'язки, щодо забезпечення якісного медичного обслуговування потерпілих на виробництві в стаціонарних відділеннях лікарняно-профілактичного закладу у відповідності з «Стандартами медичних технологій лікувально-діагностичного процесу», затверджених наказом Міністерства охорони здоров'я України від 30.03.1994 №41 «Про регламентацію ортопедично-травматологічної служби в Україні» та від 11.11.1994 №288 «Про регламентацію діяльності опікової служби в Україні» з фінансування за рахунок «Замовника» до основного фінансування з державного бюджету.

Пунктом 2.1.1 угоди визначено, що позивач своєчасно та якісно надає травмованим хворим внаслідок виробничої травми кваліфіковану медичну допомогу необхідного виду та обсягу у відділеннях стаціонару чи амбулаторно, а також забезпечує постраждалих на виробництві хворих необхідним обладнанням, засобами медичного спостереження, інструментарієм, медичними препаратами при лікуванні (обстеженні) у стаціонарних умовах.

Відповідно до п. 2.3.1 угоди замовник зобов'язаний відшкодовувати виконавцю за фактично надану медичну допомогу потерпілому на виробництві витрати на ліки, лікарські засоби, вироби медичного призначення, клініко-діагностичні обстеження та інші витрати, що не забезпечені бюджетним асигнуванням.

Дана угода, згідно з п. 6.1, набирає чинності з дати її підписання та діє протягом одного року, якщо жодна зі сторін не висловила наміру про припинення дії угоди, вона автоматично вважається подовженою на наступний період до трьох років.

Як вбачається з матеріалів справи дія вказаної угоди була припинена у зв'язку з укладенням 01.04.2013 між позивачем (у тексті договору - виконавець) та Управлінням дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Києві, правонаступником якого є відповідач (у тексті договору - замовник) договору № 39-М щодо відшкодування витрат за лікування потерпілих унаслідок нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у закладах охорони здоров'я (далі - договір), предметом якого за умовами п.1.1 є відшкодування замовником витрат за лікування потерпілих унаслідок нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Відповідно до п.1.2 договору замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов'язання щодо проведення цілеспрямованого лікування потерпілих від травм на виробництві та профзахворювань в стаціонарних відділеннях лікувально-профілактичного закладу, з обов'язковим дотриманням вимог чинних нормативно-правових актів, що регламентують діяльність лікувально-профілактичних закладів.

Умовами п. 3.4.2 договору визначено право позивача отримувати відшкодування за надані послуги по проведенню лікування відповідно до умов договору.

Вартість лікування, наданого за цим договором потерпілим, встановлюється та узгоджується в кожному конкретному випадку на підставі Акту приймання-передачі (п.4.2 договору).

Згідно з п. 3.1.1 договору замовник зобов'язаний відшкодовувати виконавцю фактичні витрати, пов'язані з лікуванням потерпілого за прямими наслідками травми на виробництві або наслідками профзахворювання, за виключенням бюджетних асигнувань у разі їх використання при лікуванні.

Відповідно до п. 4.3 договору замовник відшкодовує вартість медичних послуг на підставі наданих позивачем рахунку та акту приймання-передачі на кожного потерпілого.

Умовами п. 4.4 договору визначено, що періодично, але не рідше одного разу на квартал проводиться звірка взаєморозрахунків за надання послуг за лікування з обов'язковим підписанням Акту звірки розрахунків між виконавцем та замовником.

Пунктом 7.1 договору визначено, що останній набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами та діє протягом одного року. Якщо протягом місяця до дня закінчення терміну дії договору жодна зі сторін не виявила ініціативу про розірвання договору, цей договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік.

Як зазначає позивач, з 22.09.2016 по 14.12.2016 (із призупиненням на період з 27.09.2016 по 07.11.2016) Північним офісом Державної аудиторської служби України було проведено ревізію фінансово-господарської діяльності Лікарні за період з 01.12.2012 по 01.09.2016.

Також працівниками Північного офісу Державної аудиторської служби України було проведено зустрічну звірку в Управлінні щодо документального підтвердження виду, обсягів і якості операції і розрахунків, що здійснювалися з Лікарнею за період з 01.12.2012 01.09.2016, якою встановлено, що обсяг перерахованих Управлінням коштів до Лікарні за вказаний період становив 3 608 131,85 грн.

При цьому, згідно наданих до зустрічної звірки актів звірки за лікування хворих, що отримали травму, пов'язану з виробництвом, позивачем та відповідачем встановлено, що станом на звітні дати заборгованість відповідача перед позивачем відсутня.

Разом з тим, ревізією фактично понесених витрат при наданні допомоги хворим, що отримали травму, пов'язану з виробництвом, встановлено, що за період з 01.12.2012 по 01.09.2016 позивачем згідно рахунків-фактур надано медичних послуг на загальну суму 324 796,77 грн, а згідно актів виконаних робіт та медичних карток стаціонарного хворого фактична сума понесених витрат складає 375 227,64 грн.

Відтак, за період з 01.12.2012 по 01.09.2016 виявлено розбіжність між вартістю фактично понесених позивачем витрат, пов'язаних з лікуванням потерпілих за прямими наслідками травми на виробництві або наслідками професійного захворювання, та виставлених до оплати, і внаслідок чого позивачем покрито вартість використаних медикаментів, витратних матеріалів та клініко-діагностичні обстеження, внаслідок чого Лікарні завдано шкоди на загальну суму 50 430,87 грн.

У зв'язку з встановленим ревізією, листом Північного офісу Державної аудиторської служби України від 04.01.2017 № 26-0514-14/48 було зобов'язано Лікарню усунути виявлені порушення законодавства (а.с. 21-25).

Як вбачається з матеріалів справи, з метою усунення виявлених розбіжностей та відшкодування вартості використаних медикаментів, витратних матеріалів та клініко-діагностичних обстежень, позивач звернувся до відповідача з листом вих. №125 від 31.01.2017 з вимогою доплатити кошти в сумі 50 430,87 грн (а.с. 26).

Однак, з огляду на те, що листом вих. №011-08/2524-14 від 24.02.2017 (а.с. 27) відповідач повідомив позивача про відмову в задоволенні вказаної вимоги, останній звернувся з даним позовом до суду.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначав, що під час виконання своїх договірних зобов'язань відповідач, в порушення умов договору, не доплатив кошти у розмірі 50 430,87 грн, що становить вартість витрат за лікування потерпілих унаслідок нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, у зв'язку з чим Лікарні завдано матеріальної шкоди.

На підтвердження вказаних обставин позивач надав лист Північного офісу Державної аудиторської служби України від 04.01.2017 № 26-0514-14/48 про усунення порушень, виявлених ревізією фінансово-господарської діяльності Лікарні та відображених в акті №05-30/296 від 21.12.2016.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач наголошував на тому, що відшкодування вартості фактичних витрат за надані медичні послуги здійснювалось відповідачем виключно на підставі наданих позивачем рахунків та актів, за складання яких саме позивач несе повну відповідальність відповідно до умов договору. При цьому, жодних претензій та зауважень зі сторони позивача до відповідача щодо оплати за надані медичні послуги протягом дії угоди та договору заявлено не було.

Крім того, відповідач зауважував, що акт ревізії та лист Північного офісу Державної аудиторської служби України, на які посилається позивач, не можуть бути належними та допустимим доказами недоплати відповідачем витрат за лікування з огляду на існування між сторонами договірних відносин.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з того, що договір № 39-М від 01.04.2013 сторонами виконано повністю, послуги за період з 01.12.2012 по 01.09.2016 надані та оплачені, жодних претензій та зауважень зі сторони замовника виконавцю заявлено не було, а тому відсутні підстави для стягнення з відповідача заявленої позивачем матеріальної шкоди.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що припис про усунення порушень № 26-05-14-14/48 від 04.01.2017 не вважається належним та допустимим доказом факту недоплати відповідачем витрат на лікування у розмірі 50 430,87 грн, оскільки між позивачем та відповідачем існують договірні відносини, які встановлюють умови та порядок відшкодування витрат на лікування.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду, а твердження скаржника вважає безпідставними та такими, що не відповідають встановленим судом обставинам справи, враховуючи наступне.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до п. 11 ч. 2 ст. 10 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» Фонд соціального страхування України зобов'язаний укладати угоди з лікувально-профілактичними закладами та окремими лікарями на обслуговування потерпілих на виробництві, а також угоди із санаторно-курортними закладами для обслуговування застрахованих осіб, що направляються безпосередньо із стаціонару лікувального закладу до реабілітаційних відділень.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 627 Цивільного кодексу України та згідно зі статтею 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Сторони мають право врегулювати ті відносини, які не визначені у положеннях актів цивільного законодавства, а також відступати від положень, що визначені цими актами, і самостійно врегулювати свої відносини, крім випадків, коли в актах законодавства міститься пряма заборона відступів від передбачених ними положень або якщо обов'язковість положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту чи суті відносин між сторонами.

Так, згідно умов укладеної між сторонами угоди (п.п. 2.1.10, 2.3.3) виконавець зобов'язаний своєчасно протягом 5-ти робочих днів після закінчення лікування виставляти рахунки та надавати акти виконаних робіт, а замовник зобов'язаний проводити виплату страхових сум за надання медичних послуг протягом 10 банківських днів з моменту отримання відповідного рахунку та акту виконаних робіт.

Умовами п. 3.3.6 договору сторони також передбачили обов'язок позивача за результатами проведеного лікування, після його закінчення, протягом 10 робочих днів надавати відповідачеві рахунок та акти приймання-передачі на кожного потерпілого.

03.04.2013 між сторонами було підписано додаткову угоду № 1/39-М до договору, якою сторони виклали п.3.3.6 договору в наступній редакції: «За результатами проведеного лікування, після його закінчення, надавати замовнику рахунок та акти приймання-передачі на кожного потерпілого».

Пунктом 3.3.7 договору сторони погодили, що позивач несе повну відповідальність за відповідність витрат згідно з виставленим рахунком та актом приймання-передачі, фактичними витратами, пов'язаними з лікуванням потерпілих.

Відповідно до вимог статей 509, 526 Цивільного кодексу України, статей 173, 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Як правильно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, протягом періоду з 01.12.2012 по 01.09.2016 відповідач здійснював оплату вартості лікування потерпілих належним чином та у повному обсязі, про що свідчать наявні в матеріалах справи акти звірки за лікування хворих, що отримали травму на виробництві, підписані уповноваженими представниками позивача та відповідача згідно з актами виконаних робіт (а.с 34-51).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст.ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються судом письмовими та речовими доказами, поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь у судовому процесі. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

При цьому, обов'язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Однак, позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження факту порушення відповідачем договірних зобов'язань щодо відшкодовування позивачеві фактичних витрат, пов'язаних з лікуванням потерпілих осіб відповідно до умов договору.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що припис про усунення порушень № 26-05-14-14/48 від 04.01.2017 не є належним та допустимим доказом факту недоплати відповідачем витрат на лікування у розмірі 50 430,87 грн, оскільки між позивачем та відповідачем існують договірні відносини, які встановлюють умови та порядок відшкодування витрат на лікування.

Враховуючи, що договір № 39-М від 01.04.2013 сторонами було виконано повністю, послуги за період з 01.12.2012 по 01.09.2016 надані та оплачені, жодних претензій та зауважень зі сторони замовника виконавцю заявлено не було, а надані відповідачеві рахунки оплачені останнім у повному обсязі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність заборгованості відповідача перед позивачем з відшкодування Лікарні фактичних витрат, пов'язаних з лікуванням потерпілих осіб відповідно до умов договору.

Крім того, як правильно зазначив суд першої інстанції, в силу положень пункту 3.3.7 договору відповідальність за відповідність витрат згідно з виставленим рахунком та актом приймання-передачі, фактичними витратами, пов'язаними з лікуванням потерпілих, покладається саме на позивача. Тобто, недоплата витрат на лікування у розмірі 50 430,87 грн, встановлена Державною аудиторською службою України у приписі про усунення порушень № 26-05-14-14/48 від 04.01.2017, є відповідальністю самого позивача.

Також колегія суддів звертає увагу, що позивачем заявлено до стягнення 50 430,87 грн як матеріальну шкоду (збитки), завдані Лікарні відповідачем.

Разом з тим, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання (частина 1 статті 218 ГК України).

За правилами статті 611 Цивільного кодексу України відшкодування збитків є встановленим договором або законом правовим наслідком, що настає у разі порушення зобов'язання.

Згідно частини 1 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права має право на їх відшкодування. У відповідності до частини 2 цієї ж статті збитками є втрати, яких особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки; доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Господарський кодекс України збитками визначає витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною (стаття 224 ГК України).

До складу збитків, згідно статті 225 ГК України, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення включаються, зокрема, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства, додаткові витрати, понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язань другою стороною.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави вважати, що ними регулюються правовідносини сторін, що носять зобов'язальний характер, в тому числі щодо стягнення збитків, відшкодування яких передбачено умовами договору або вимогами закону як наслідок порушення господарського зобов'язання, тобто таких збитків, відшкодування яких, за наявності вини сторони у порушенні господарського зобов'язання, носить обов'язковий для цієї сторони характер, а наявність збитків і їх розмір перебувають у причинно-наслідковому зв'язку з порушенням.

При цьому, колегія суддів зазначає, що для застосування такого виду господарської санкції (правового наслідку порушення зобов'язання), як стягнення збитків, необхідна наявність всіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою і збитками, вини. При відсутності хоча б одного з цих елементів господарсько-правова відповідальність не настає.

Однак, позивачем позовні вимоги не доведені, останнім ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції не було надано належних доказів, які б об'єктивно і у визначеному законом порядку підтверджували б його позицію.

Аналізуючи вищенаведені положення законодавства та обставини справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність усіх елементів складу господарського правопорушення, а саме, протиправної поведінки та вини відповідача, що призвели до понесення позивачем збитків.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про те, що позовна вимога позивача про стягнення з відповідача матеріальної шкоди (збитків) в розмірі 50 430,87 грн є безпідставною, недоведеною та такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2017 у справі №910/9841/17 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 49 ГПК України покладається на апелянта.

Керуючись статтями 4-3, 32, 33, 43, 49, 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги на рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2017 у справі №910/9841/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2017 у справі №910/9841/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/9841/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

М.Г. Чорногуз