РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.10.2017Справа №910/15591/17

За позовом Приватного акціонерного товариства «Аудиторська фірма «Аналітик»

до Публічного акціонерного товариства «Київенерго» та Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація»

про зобов'язання укласти договір.

Суддя Грєхова О.А.

Представники сторін:

від позивача: Туманян А.О., за довіреністю;

від відповідача-1: Марковська В.В., за довіреністю;

від відповідача-2: Фомін О.Д., за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва були передані позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Аудиторська фірма «Аналітик» (далі - позивач) до Публічного акціонерного товариства «Київенерго» (далі - відповідач - 1) та Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» (далі - відповідач - 2) про зобов'язання укласти договір.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачі в порушення норм чинного законодавства ухиляються від укладення з позивачем Договору на постачання теплової енергії, в зв'язку з чим, позивач просить суд зобов'язати відповідачів укласти Договір на постачання теплової енергії.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 14.09.2017 порушено провадження у справі №910/15591/17 та призначено до розгляду на 09.10.2017.

09.10.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником позивача було подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

Представник позивача у судове засідання 09.10.2017 з'явився, представник відповідача-2 з'явився та подав відзив на позовну заяву, у якому, заперечуючи проти позову, зазначає, що станом на сьогоднішній день відповідач-2 не є споживачем теплової енергії в нежилому будинку за адресою: вул. Хрещатик, 44 літ. А, Б, в зв'язку з чим відповідач-2 припинив (розірвав) з енергопостачальною організацією (ПАТ «Київенерго») Договір на постачання теплової енергії у гарячій воді в нежилий будинок за адресою: вул. Хрещатик, 44, літ. А, Б. Таким чином, відповідач-2 зазначає, що оскільки не отримує теплову енергію у вигляді гарячої води для розподілу у будинку по вул. Хрещатик, 44 А, Б, а тому КП «Київжитлоспецексплуатація» не може укласти Договір на постачання теплової енергії з позивачем.

Представник відповідача-1 в судове засідання не з'явився.

Враховуючи нез'явлення представника відповідача-1 в судове засідання, а також у зв'язку з невиконанням відповідачем-1 вимог ухвали Господарського суду міста Києва від 14.09.2017 про порушення провадження у справі, розгляд справи було відкладено на 30.10.2017.

23.10.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником відповідача-1 було подано відзив на позовну заяву, у якому відповідач-1, заперечуючи проти позову, зазначає, що системи опалення усіх приміщень, розташованих в адміністративній будівлі за адресою: вул. Хрещатик, 44, зокрема і приміщення позивача, є складовими частинами загальної системи теплопостачання будівлі, що обладнання вузлом обліку теплової енергії, яким забезпечується загально будинковий облік спожитої теплової енергії. Відповідно до нормативно-правових актів у сфері теплопостачання, теплопостачання будівель є єдиною системою опалення може здійснюватися тільки на підставі договору на постачання теплової енергії, укладеного між енергопостачальною організацією та споживачем (балансоутримувачем або власником будівлі), обладнання якого приєднане безпосередньо до теплових мереж енергопостачальної організації. Відповідач-1 зазначає, що саме балансоутримувач (або власник) теплового пункту утримує теплове обладнання загальної системи будівлі в належному технічному стані, здійснює його експлуатацію, технічне обслуговування та ремонт, виконує необхідні випробування, забезпечує підготовку до опалювального періоду та здійснює розрахунки за спожиту теплову енергію, щомісячно надає ПАТ «Київенерго» звіт по фактичному споживанню теплової енергії тощо. Відповідно до роз'яснень НКРЕКП, викладених у листі від 24.03.2015 № 2713/15/61-15, статтею 1 Закону України «Про теплопостачання» визначено, що місцева (розподільча) теплова мережа - це сукупність енергетичних установок, обладнання і трубопроводів, яка забезпечує транспортування теплоносія від джерела теплової енергії, центрального теплового пункту або магістральної теплової мережі до теплового вводу споживача. Тобто, зазначеною нормою визначена ще одна обов'язкова ознака споживача теплової енергії, а саме: споживачам теплової енергії може бути особа, теплоспоживче обладнання якої (внутрішньо будинкової системи, мережі, устаткування, тощо) через перловий ввід приєднане, або має технічні можливості для приєднання до місцевої (розподільчої) теплової мережі. Враховуючи зазначене вище (за умови технічної можливості для приєднання внутрішньо будинкових мереж, теплоспоживчого устаткування до місцевої (розподільчої) теплової мережі), до споживачів теплової енергії відносяться, зокрема, власники/балансоутримувачі будинків (споруд), будинки яких приєднані до місцевої (розподільчої) теплової мережі. Відповідач зазначає, що за таких обставин усім власникам (орендарям) нежитлових приміщень вищезазначеної будівлі необхідно було визначитися з новою експлуатаційною організацією обрати управителя), що укладе договір на постачання теплової енергії до будівлі в цілому або отримати технічні умови на реконструкцію системи теплопостачання, розробити проектну документацію, погодити її з службою технічних приєднань СВП «Київські теплові мережі» ПАТ «Київенерго» та отримати акт здійснення заходу з державного енергетичного нагляду (контролю) Державної інспекції з енергетичного нагляду за режимами споживання електричної і теплової енергії в місті Києві на проведену реконструкцію для укладення окремого договору на постачання теплової енергії безпосередньо до нежитлового приміщення. Таким чином, відповідач-1 зазначає, що лише за умови визначення для укладення Договору на постачання теплової енергії в цілому до будівлі або відокремлення системи опалення належного позивачу приміщення від загальної системи теплопостачання адміністративної будівлі можливе надання у майбутньому теплової енергії до нежитлового приміщення позивача. Також, відповідач зазначає, що означена інформація була надана на запит Житлово-комунальної інфраструктури виконавчого органу МДА, яким було проведено зустріч за участі представників сторін та не виявлено протиправних дій з боку відповідача щодо позивача та інших власників нежитлових приміщень у будинку 44 по вул. Хрещатик. Крім того, відповідач-1 зазначає, що з вищезазначеними доводами ПАТ «Київенерго» погодився Господарський суд міста Києва у справі № 910/4328/17 про визнання права на укладення договору на теплопостачання належних позивачу приміщень будинку 44 по вул. Хрещатик, у задоволенні якого було відмовлено та не було оскаржено до апеляційної інстанції, і відтак набрало законної сили.

У судове засідання 30.10.2017 представник позивача з'явився, подав письмові пояснення, надав усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав в повному обсязі,

Представники відповідачів у судовому засіданні 30.10.2017 надали усні пояснення по суті спору, проти позову заперечили.

На виконання вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 30.10.2017 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Як зазначає Приватне акціонерне товариство «Аудиторська фірма «Аналітик» (далі - позивач), йому належать на праві власності нежитлові приміщення у будинку 44 по вулиці Хрещатик.

01.07.2002 між позивачем та Комунальним підприємством «Київжитлоспецексплуатація» (далі - відповідач -2) було укладено Договір № 445 про надання послуг на теплопостачання та технічне обслуговування і утримання внутрішньо будинкових інженерних систем ЦО, ГВП та їх абонентських уводів (далі - Договір № 445).

Предметом вказаного Договору є надання послуг на теплопостачання та своєчасна сплата в повному обсязі спожитої енергії у гарячій воді та експлуатаційних витрат; обслуговування та утримання внутрішньо будинкових інженерних систем ЦО, ГВП та їх абонентських уводів в нежилому приміщенні (будинку) за адресою: вул. Хрещатик, 44 А, Б, В (п. 1.1 Договору № 445).

Згідно з п. 2.2. Договору № 445 відповідач-2 зобов'язаний, зокрема:

- розподіляти надану «Енергопостачальною організацією» в цілому на будинок теплову енергію у вигляді гарячої води на потреби: опалення та вентиляції (під час опалювального сезону), гарячого водопостачання (протягом року), в кількості та в обсягах згідно з заявкою орендаря (звернення-доручення);

- надавати послуги по розрахунковому обслуговуванню орендарів з «Енергопостачальною організацією) за спожиту теплову енергію (Додаток № 1), проводити засобами дирекції технічне обслуговування та ремонт внутрішньо будинкових систем опалення, ГВП, абонентських уводів.

Цей Договір набуває чинності з 01.07.2002 та діє до 31.12.2002. Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін (п. 6.1, п. 6.4 Договору № 445).

Крім того, 01.01.2004 між позивачем та відповідачем-2 було укладено Договір № 600 про надання послуг на теплопостачання та технічне обслуговування і утримання внутрішньо будинкових інженерних систем ЦО, ГВП та їх абонентських уводів (далі - Договір № 600).

Предметом вказаного Договору є надання послуг на теплопостачання та своєчасна сплата в повному обсязі спожитої енергії у гарячій воді та експлуатаційних витрат; обслуговування та утримання внутрішньо будинкових інженерних систем ЦО, ГВП та їх абонентських уводів в нежилому приміщенні (будинку) за адресою: вул. Хрещатик, 44 А, Б (п. 1.1 Договору № 600).

Відповідно до п. 2.2 Договору № 600 відповідач-2 зобов'язаний, зокрема:

- розподіляти надану енергопостачальною організацією в цілому на будинок теплову енергію у вигляді гарячої води на потреби: опалення та вентиляції (під час опалювального сезону), гарячого водопостачання (протягом року), в кількості та в обсягах згідно з заявою орендаря (звернення-доручення);

- надати послуги по розрахунковому обслуговуванню абонентів з «Енергопостачальною організацією» за спожиту теплову енергію (Додаток № 1), проводити засобами дирекції технічне обслуговування внутрішньо будинкових систем опалення, ГВП, абонентських уводів згідно з доданою калькуляцією.

Цей Договір набуває чинності з 01.01.2004 та діє до 31.12.2004. Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін (п. 6.1, п. 6.4 Договору № 600).

Позивач зазначає, що включно до опалювального сезону 2015-2016 років теплопостачання зазначеного будинку здійснювалось на підставі Договору про надання послуг на теплопостачання та технічне обслуговування і утримання внутрішньо будинкових інженерних систем центрального опалення, гарячого водопостачання та їх абонентських уводів.

Листом № 155/1/23-4612 від 27.07.2016 відповідач-1 повідомив позивача, що станом на сьогоднішній день відповідач-2 не є споживачем теплової енергії у нежилому будинку за адресою: вул. Хрещатик, 44, літ. А, Б, оскільки нежилі приміщення зазначеного будинку викуплені (приватизовані) іншими підприємствами та організаціями або знаходяться в оренді та зазначив, що припиняє (розриває) з енергопостачальною організацією договір на постачання теплової енергії у гарячій воді в нежилий будинок за адресою: вул. Хрещатик, 44, літ. А, Б.

Зважаючи на викладене, відповідач-2 у вказаному листі зазначив, що вважає, що Договір має бути припиненим (розірваним), додавши до вказаного листа проект додаткової угоди про припинення (розірвання) Договору у двох примірниках.

01.08.2016 сторонами було укладено Додаткову угоду про припинення (розірвання) Договору № 445, відповідно до якої, сторони дійшли згоди про припинення (розірвання) Договору № 445 від 01.07.2002 з 01.08.2016.

Також, 01.08.2016 сторонами було укладено Додаткову угоду про припинення (розірвання) Договору № 600, за умовами якої, сторони досягли згоди про припинення (розірвання) Договору № 600 від 01.01.2004 з 01.08.2016.

Листом № 53 від 01.08.2016 позивачем було повідомлено Публічне акціонерне товариство «Київенерго» (далі - відповідач-1) про намір укласти договір на постачання теплової енергії до належних ПрАТ «АФ «Аналітик» на праві власності нежитлових приміщень по вул. Хрещатик 44.

Листом № 36КД/2/22/346 від 22.08.2016 відповідачем-1 було надано відповідь, у якій зазначено, що саме балансоутримувач (або власник) теплового пункту утримує теплове обладнання загальної системи будівлі в належному технічному стані, здійснює йог експлуатацію, технічне обслуговування та ремонт, виконує необхідні випробування, забезпечує підготовку до опалювального періоду та здійснює розрахунки за спожиту теплову енергію. Оскільки системи опалення приміщень усіх організацій, розташованих в адміністративній будівлі за адресою: вул. Хрещатик, 44 (в тому числі АФ «Аналітик») є складовими частинами загальної системи теплопостачання будівлі, ПАТ «Київенерго» не має технічної можливості укладення окремого договору на постачання теплової енергії з позивачем.

У зазначеному листі, відповідачем-1 було також роз'яснено, що укладення окремого договору можливе лише за умови відокремлення системи опалення приміщень від загальної системи теплопостачання адміністративної будівлі, для чого необхідно отримати технічні умови на реконструкцію системи теплопостачання (СВП «Київські теплові мережі» ПАТ «Київенерго»), розробити проектну документацію, погодити її із службою технічних приєднань СВП «Київській теплові мережі» ПАТ «Київенерго» та отримати Акт здійснення заходу державного енергетичного нагляду (контролю) Державної інспекції з енергетичного нагляду за режимами споживання електричної і теплової енергії в місті Києві на проведену реконструкцію.

Листом № 36КД/2/22/591 від 25.10.2016 відповідачем-1 повторно було роз'яснено, що укладення вказаного договору можливе лише за умови відокремлення системи опалення приміщень від загальної системи теплопостачання адміністративної будівлі.

Також, у зазначеному листі відповідачем-1 було зазначено, що Договір на постачання теплової енергії з відповідачем-2 є чинним.

Листом від 29.11.2016 № 155/1/23-7095 відповідач-2 повідомив позивача, що передати на баланс чи в тимчасове користування вузол обліку немає змоги, та зазначив, що відповідач-1 чітко визначив, що позивач може укласти окремий договір лише після від'єднання від загально будинкової системи центрального опалення.

Листом № 155/1/23-7505 від 19.12.2016 відповідач-2 повідомив, що абонентський увід нежилого будинку за адресою: вул. Хрещатик, 44 знаходиться на балансі КП «Київжтлоспецексплуатація».

Позивач стверджує, що відмова відповідача-1 укласти з позивачем договір на теплопостачання нежитлових приміщень, що належать Приватному акціонерному товариству «Аудиторська фірма «Аналітик» на праві власності, без відокремлення їх від системи теплопостачання будинку є неправомірною, у зв'язку із чим просить зобов'язати відповідачів укласти Договір на постачання теплової енергії.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Згідно з ч. 1 п. 1 ч. 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 статті 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Господарські зобов'язання, відповідно до статті 174 ГК України можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За правилами частин 3, 4, 7 статті 179 ГК України укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Частинами 1, 3, 5 статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

В силу ч. 2 ст. 638 Цивільного кодексу України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

За змістом ч. 1 ст. 641 Цивільного кодексу України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 642 вказаного нормативно-правового акту відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Згідно зі статтею 180 ГК України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 187 ГК України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов'язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

Так, відповідно до статті 275 Господарського кодексу України, відпуск енергії (електричної енергії, пару, гарячої і перегрітої води) без оформлення договору енергопостачання не допускається.

Укладання договору на постачання теплової енергії передбачено і статтями 24-25 Закону України «Про теплопостачання» та є обов'язковим для сторін на підставі закону. Так, приписами статті 25 цього Закону визначено, що теплогенеруюча, теплотранспортна та теплопостачальна організації мають право, укладати договори купівлі-продажу теплової енергії із споживачами, водночас приписами статті 24 Закону встановлено, що своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії є основними обов'язками споживача теплової енергії.

Згідно з пунктами 4 і 14 Правил користування тепловою енергією (далі - Правила), затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03 жовтня 2007 року №1198, користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі - продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією (далі - договір), крім підприємств, що виробляють та використовують теплову енергію для цілей власного виробництва. Договори укладаються відповідно до типових договорів. Форми типових договорів затверджуються центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання.

Згідно з ст. 1 Закону України «Про теплопостачання» теплова енергія - це товарна продукція, що виробляється на об'єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.

Зазначеною нормою визначено, що теплова енергія не використовується для безпосереднього споживання людиною, а визначає перелік господарських і технологічних потреб де її застосування можливе, а саме: для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів.

Зазначеною вище статтею також визначено, що балансоутримувач (будинку, групи будинків, житлового комплексу) - це власник відповідного майна або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно і уклала договір купівлі-продажу теплової енергії з теплогенеруючою або теплопостачальною організацією, а також договори на надання житлово-комунальних послуг з кінцевими споживачами. Ця норма чітко розмежовує відносини - окремо у сфері теплопостачання та у сфері надання житлово-комунальних (комунальних) послуг.

Так, у сфері теплопостачання встановлюються відносини шляхом укладення договору про купівлю-продаж (постачання) теплової енергії між ліцензіатом комісії (НКРЕКП) і власником (будинку, групи будинків, житлового комплексу), або балансоутримувачем (ОСББ, виконавець послуг, який надає послуги з управління та/або послуги із забезпечення гарячою водою, опаленням), а не з кінцевими споживачами - власниками приміщень таких будинків. Враховуючи відсутність затвердженого типового договору про купівлю-продаж (постачання) теплової енергії, такий договір укладається його сторонами з урахуванням норм законодавства, що регулює відносини у сфері теплопостачання (Закон України «Про теплопостачання», Правила користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03 жовтня 2007 року №1198), з дотриманням процедури укладення договорів, визначеної главою 53 Цивільного кодексу України.

У сфері надання житлово-комунальних/комунальних послуг встановлюються відносини шляхом укладення договору про надання відповідних послуг між власником, або балансоутримувачем (будинку, групи будинків, житлового комплексу) та кінцевими споживачами (власниками приміщень таких будинків). Такий договір укладається відповідно до типового договору затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630.

Тобто, у контексті Закону України «Про теплопостачання» споживачем є власник або балансоутримувач (будинку, групи будинків, житлового комплексу), який використовує теплову енергію для господарських і технологічних потреб, таких як опалення, підігрів питної води та для інших господарських і технологічних потреб, і не є споживачем, власником окремого приміщення (кінцевим споживачем), який в результаті господарської і технологічної діяльності балансоутримувача отримує відповідні житлово-комунальні послуги.

Також, статтею 1 Закону України «Про теплопостачання» визначено, що місцева (розподільча) теплова мережа - це сукупність енергетичних установок, обладнання і трубопроводів, яка забезпечує транспортування теплоносія від джерела теплової енергії, центрального теплового пункту або магістральної теплової мережі до теплового вводу споживача. Тобто, зазначеною нормою визначена ще одна обов'язкова ознака споживача теплової енергії, а саме: споживачем теплової енергії може бути особа, теплоспоживче обладнання якої (внутрішньобудинкові системи, мережі, устаткування, тощо) через тепловий ввод приєднане, або має технічні можливості для приєднання до місцевої (розподільчої) теплової мережі.

Враховуючи зазначене вище, за умови технічної можливості для приєднання внутрішньобудинкових мереж, теплоспоживчого устаткування до місцевої (розподільчої) теплової мережі, до споживачів теплової енергії відносяться, зокрема, власники/балансоутримувачі будинків (споруд), будинки яких приєднані до місцевої (розподільчої) теплової мережі.

Слід також зазначити, що відповідно статті 1 Закону України «Про теплопостачання», зокрема, саме споживачі та постачальники теплової енергії є суб'єктами відносин у сфері теплопостачання і, як наслідок, відносини у цій сфері встановлюються шляхом укладення договору про купівлю-продаж (постачання) теплової енергії між теплопостачальною організацією та споживачем теплової енергії.

Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що:

комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством:,

споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Тобто, кінцевий споживач отримує не теплову енергію, а відповідну житлово-комунальну/комунальну послугу.

Слід зауважити, що відповідно до статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить, зокрема, визначення виконавця житлово-комунальних послуг відповідно до Закону в порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

З огляду на зазначене вище, чинними нормативно-правовими актами чітко розмежовано відносини, які регулюються договором постачання теплової енергії, та відносини, які регулюються договором про надання житлово-комунальних послуг, а саме встановлено, що відносини у сфері теплопостачання регулюються договором купівлі-продажу теплової енергії, який укладається між теплопостачальною організацією та фізичною особою, яка є власником будівлі або суб'єктом підприємницької діяльності, чи юридичною особою, яка використовує теплову енергію, а відносини у сфері надання житлово-комунальних послуг регулюються договором про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, який укладається між суб'єктом господарювання, визначеним у встановленому законодавством порядку виконавцем відповідних житлово-комунальних послуг, та фізичною або юридичною особою, яка отримує або має намір отримувати зазначені послуги.

Оскільки позивач та інші співвласники нежитлового приміщення отримують в даному випадку житлово-комунальну послугу, то до даних правовідносин слід застосовувати положення Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630.

Таким чином, суд зазначає, що укладення договору на постачання теплової енергії можливе або з експлуатуючою організацією (управителем), що укладе договір на постачання теплової енергії до будівлі в цілому або безпосередньо з відповідачем за умови забезпечення технічних умови на реконструкцію системи теплопостачання, розроблення проектної документації, погодження її зі службою технічних приєднань СВП «Київські теплові мережі» ПАТ «Київенерго» та отримання акту здійснення заходу з державного енергетичного нагляду (контролю) Державної інспекції з енергетичного нагляду за режимами споживання електричної і теплової енергії в місті Києві на проведену реконструкцію для укладення окремого договору на постачання теплової енергії безпосередньо до нежитлового приміщення.

При цьому, статтею 84 ГПК України визначено, що у спорі, що виник при укладанні або зміні договору, в резолютивній частині вказується рішення з кожної спірної умови договору, а у спорі про спонукання укласти договір - умови, на яких сторони зобов'язані укласти договір, з посиланням на поданий позивачем проект договору.

Відповідно до пункту 9.8 та пункту 9.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про судове рішення" №6 від 23.03.2012 року у рішенні зі спору, що виник при укладенні або зміні договору у резолютивній частині повинно бути зазначено рішення з кожної спірної умови договору у вигляді конкретного формулювання відповідної умови (розділу, пункту, підпункту) договору. У рішенні про спонукання укласти договір необхідно зазначати умови, на яких сторони зобов'язані укласти договір, з посиланням на поданий позивачем проект цього договору, наприклад: "Вважати договір (найменування договору) укладеним на умовах поданого (найменування позивача) проекту цього договору", а в разі необхідності - з викладенням у рішенні умов (пунктів) договору повністю або в певній частині.

Разом з цим, як вбачається з прохальної частини поданої позовної заяви позивач просить суд прийняти рішення, яким зобов'язати відповідачів укласти з позивачем Договір на постачання теплової енергії.

Так, на вимогу суду, позивачем було надано 09.10.2017 для долучення до матеріалів справи проект договору, який не містить, ані характеристик засобів обліку, ані тарифів, ані порядку розрахунків, більше того позивач взагалі жодним чином не розмежовує права та обов'язки, як ПАТ «Київенерго», так і КП «Київжитлоспецексплуатація».

Разом з тим, суд вважає за необхідне відзначити, що відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з статтею 16 ЦК України, статтею 20 ГК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

При цьому, предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права саме - заходами, які прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та (або) усунення наслідків такого порушення.

Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб'єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

За приписами ч. 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Водночас, закріпивши принцип свободи договору, Цивільний кодекс України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Тож, виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, меж здійснення особою цивільних прав і виконання цивільних обов'язків (ст. ст. 3, 6, 12 - 15, 20 Цивільного кодексу України) можна дійти висновку про те, що в разі ухилення від укладення договору, обов'язковість укладення чого визначення нормами закону та який відповідає вимогам саме типового договору, таке право підлягає захисту судом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов'язкової дії.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, що викладена у постанові від 10.10.2012 № 6-110цс12.

Оскільки, позивачем не наведено норм законодавства, які б передбачали обов'язок одночасно двох відповідачів укласти спільний договір на постачання теплової енергії, та без конкретної редакції такого Договору який би містив конкретизацію обов'язків та прав як одного відповідача так і іншого, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Таким чином, вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

З урахуванням вищевикладеного, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з покладенням витрат по сплаті судового збору на позивача на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 02.11.2017.

Суддя О.А. Грєхова