РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

02 листопада 2017 року Справа № 918/603/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Саврій В.А.

судді Павлюк І. Ю. ,

судді Крейбух О.Г.

при секретарі судового засідання Левчук І.О.

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Завод "Технопривод" на ухвалу господарського суду Рівненської області від "12" вересня 2017 р. за заявою від 22 серпня 2017р. Публічного акціонерного товариства "Завод "Технопривод" про визнання наказу суду таким, що частково не підлягає виконанню у справі №918/603/15

за позовом ОСОБА_1

до Публічного акціонерного товариства "Завод "Технопривод",

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - розпорядника майна Публічного акціонерного товариства "Завод "Технопривод" Ткачука Д.В.

про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 393 631, 11 грн.

за участю представників:

позивача - не з'явився;

відповідача - Губар Н.В. (довіреність б/н від 30.11.2016р.);

третьої особи - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 12.03.2015р. порушено провадження у справі про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Завод "Технопривод", визнано грошові вимоги Державної податкової інспекції у Рівненському районі Головного управління ДФС у Рівненській області до боржника на суму 1 535 924 грн. 09 коп., з яких 1 386 137 грн. 93 коп. - безспірні грошові вимоги (основний борг), 6274 грн. 76 коп. - основний борг підтверджений документально, 12850 грн. 43 коп. - штрафні санкції та 130660 грн. 97 коп. - пеня, що обліковується по особовому рахунку. Введено процедуру розпорядження майном строком на сто п'ятнадцять календарних днів до 15.07.2015 року та призначено розпорядником майна арбітражного керуючого Ткачука Дмитра Володимировича (ІННОМЕР_1, свідоцтво №272 від 02.04.2013р.).

03 червня 2015 року до господарського суду Рівненської області від ОСОБА_1 надійшла позовна заява від 28.05.2015р. про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 393631,11 грн.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 16 липня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Завод "Технопривод" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 299643 грн. 54 коп. Відмовлено ОСОБА_1 в стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 93987,57 грн. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Завод "Технопривод" в доход Державного бюджету України судовий збір у розмірі 1827 грн. 00 коп.

17 серпня 2015 року на виконання рішення господарського суду від 16 липня 2015 року було видано відповідні накази по справі №918/603/15.

Ухвалою господарського суду Рівненської області від "12" вересня 2017р. у справі №918/603/15 відмовлено ПАТ "Завод "Технопривод" у задоволенні заяви про визнання наказу суду таким, що частково не підлягає виконанню у справі №918/603/15, в якій останній просив суд визнати наказ господарського суду Рівненської області №918/603/15 від 17.08.2015р. в частині стягнення із ПАТ "Завод "Технопривод" на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.04.2014р. по 12.03.2015р. в сумі 221475 грн. 66 коп. таким, що не підлягає виконанню.

Не погоджуючись із винесеною ухвалою, Публічне акціонерне товариство "Завод "Технопривод" звернулося до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою.

В скарзі апелянт посилається на ч.4 ст.117 ГПК України, якою передбачено, що господарський суд ухвалою вносить виправлення до наказу, а у разі якщо його було видано помилково або якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин, господарський суд визнає наказ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково.

Зазначає, що норми законодавства не конкретизують інші причини, з яких виданий судом наказ може бути визнаний таким, що не підлягає виконанню повністю або частково.

Також, представник ПАТ «Завод «Технопривод» стверджує, що вимоги щодо стягнення середнього заробітку не відносяться до вимог щодо виплати заробітної плати та на те, що це є компенсаційна виплата, а отже на середній заробіток розповсюджується дія мораторію.

Зазначає, що боржником перед судом ставилося питання щодо того, що заборгованість із виплати заробітної плати, та середній заробіток за час затримки виплати працівнику при звільненні належних йому сум, відносяться до різних видів спорів, що підтверджується ст.233 КЗпП України, відповідно до якої працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Одночасно, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право вернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Скаржник вважає, що спори щодо виплати заробітної плати є відокремленими від трудових спорів.

На підставі наведеного правова позиція ПАТ «Завод «Технопривод» полягає в тому, що спори щодо стягнення на користь працівника середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку відносяться до трудових спорів, що підтверджується правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 14.06.2015р. у справі №6-116цс15.

Таким чином, апелянт вважає, що під час вирішення питання щодо розгляду заяви ПАТ «Завод «Технопривод», місцевий господарський суд був зобов'язаний керуватися висновком Верховного Суду України, що міститься у вказаній постанові, а саме, щодо застосування приписів ст.233 КЗпП України для визначення строку, в межах якого працівник може звернутися до суду для вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку - три місяці, на відміну від безстрокового строку на звернення із вимогою про стягнення заборгованості із заробітної плати.

Одночасно, висновок щодо того, що спір про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, відноситься до трудових спорів та має скорочену позовну давність, на відміну від позовної давності для стягнення заробітної плати, є безумовною підставою для висновку, що середній заробіток за час затримки виплати працівнику при звільненні належних йому сум, не є заборгованістю із заробітної плати.

Крім цього, за переконанням скаржника, вимоги стягувача не є поточними у розумінні приписів Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», навіть приймаючи до уваги наведене рішення господарського суду Рівненської області, адже, відповідно до ст.1 Закону, поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство.

Ухвала про порушення провадження у справі №918/111/15 про банкрутство ПАТ «Завод «Технопривод» прийнята 12.03.2015р. При цьому, час затримки із виплати працівнику, ОСОБА_1, належної їй заробітної плати, за який вираховувався середній заробіток, встановлювався із 31.03.2014р. по час винесення рішення - 16.07.2015р. Відповідно до наведеного, середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати, нарахований за період із 31.03.2014р. по 12.03.2015р., ніяким чином не може бути віднесений до поточних вимог, які виникли після 12.03.2015р.

На підставі викладеного скаржник просить суд скасувати оскаржувану ухвалу та прийняти нове рішення, яким визнати наказ господарського суду Рівненської області №918/603/15 від 17.08.2015р. у частині стягнення із ПАТ "Завод "Технопривод" на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період із 01.04.2014р. по 12.03.2015р. в сумі 221475,66 грн., таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 18.10.2017р. прийнято апеляційну скаргу ПАТ «Завод «Технопривод» до провадження та призначено розгляд справи на 02.11.2017р. о 11:00 год.

01.11.2017р. представником позивача через канцелярію суду було подано письмовий відзив на апеляційну скаргу.

У відзиві представник, зокрема, звертає увагу, що рішення господарського суду Рівненської області від 16.07.2015 року у справі № 918/603/15 не скасовувалося та не змінювалося в апеляційному або в касаційному порядку, відсутнє також будь-яке рішення про перегляд його за нововиявленими обставинами. Крім того, заявником не було надано доказів щодо відсутності у боржника обов'язку повністю або частково у зв'язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою.

Вважає, що затримка розрахунку при звільненні за своєю природою пов'язана з трудовими відносинами, є оплатою праці та відноситься до структури заробітної плати.

Представник позивача зазначає, що хоча середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою, однак, дана компенсаційна виплата входить в структуру заробітної плати в розумінні ст.2 Закону України "Про оплату праці", а тому на дане стягнення мораторій не розповсюджується. Отже, з огляду на вищевикладене безпідставним вважає посилання апелянта на ст.233 КЗпП України, якою встановлено різні строки для звернення до суду про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

На підставі викладеного представник позивача просить суд залишити ухвалу господарського суду Рівненської області від 12.09.2017р. у справі №918/602/15 без змін, а апеляційну скаргу ПАТ «Завод «Технопривод» - без задоволення.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник скаржника підтримала доводи апеляційної скарги та надала пояснення в обґрунтування своєї позиції. Просить скасувати ухвалу господарського суду Рівненської області від 12.09.2017р. у справі №918/603/15 та прийняти нове рішення, яким задовольнити заяву ПАТ "Завод "Технопривод" та визнати наказ господарського суду Рівненської області у справі №918/603/15 від 17.08.2015р. у частині стягнення із ПАТ "Завод "Технопривод" на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки при звільненні, за період із 01.04.2014р. по 12.03.2015р., у сумі 221475 грн.66 коп., таким що не підлягає задоволенню.

Представник позивача у судове засідання не з'явився, хоч був належним чином повідомлений про місце, дату та час розгляду скарги, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, а також факту подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - розпорядник майна Публічного акціонерного товариства "Завод "Технопривод" Ткачук Д.В. у судове засідання 12 вересня 2017 року не з'явився, хоч і був належним чином повідомлений про місце, дату та час розгляду скарги, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (арк.мат.оск.82).

Крім того, представник відділу ДВС у судове засідання також не з'явився, хоч був належним чином повідомлений про місце, дату та час розгляду скарги, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (арк.мат.оскарж.80).

Враховуючи приписи ст.101 ГПК України про межі перегляду справ в апеляційній інстанції, ст.102 ГПК України про строки розгляду апеляційної скарги та той факт, що неявка в засідання суду представників сторін, належним чином та відповідно до законодавства повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає перегляду оскарженого рішення, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності зазначених представників.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву, вивчивши матеріали оскарження ухвали, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Рівненський апеляційний господарський суд прийшов до висновку про наступне:

Як встановлено ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ст.115 ГПК України рішення, ухвали, постанови господарського суд, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" примусовому виконанню підлягають рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно п.5 ч.1 ст.4 Закону України "Про виконавче провадження" у виконавчому документі зазначаються резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень.

За змістом ст.117 Господарського процесуального кодексу України наказ має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України "Про виконавче провадження". Господарський суд, який видав наказ, може за заявою стягувана або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати наказ таким, що не підлягає виконанню, та стягнути на користь боржника безпідставно одержане стягувачем за наказом. Господарський суд ухвалою вносить виправлення до наказу, а у разі якщо його було видано помилково або якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин, господарський суд визнає наказ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково.

Отже, частина 4 статті 117 ГПК України містить лише дві підстави визнання наказу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за заявами стягувачів або боржників, поданими в порядку зазначеної статті:

- якщо його видано помилково;

- якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин (наприклад, у разі скасування чи зміни в апеляційному або в касаційному порядку чи за результатами перегляду за нововиявленими обставинами рішення, на підставі якого наказ було видано, якщо на момент таких скасування чи зміни наказ ще не було виконано повністю або частково).

Відповідно до п.3.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" №9 від 17.10.2012р., до відповідної заяви боржника, має бути додано довідку, підписану керівником і головним (старшим) бухгалтером, про те, що суму, стягнуту за раніше виданим наказом, списано з його рахунку або майно вилучено в порядку здійснення виконавчого провадження, а на вимогу суду - й інший документ (документи), який підтверджує зазначені обставини, як-от акт опису та вилучення майна, складений державним виконавцем, докази списання (перерахування) коштів з рахунку боржника тощо.

Відповідачем не подано докази добровільного виконання наказу господарського суду Рівненської області №918/603/15 від 17.08.2015р.

Також, в провадженні господарського суду Рівненської області на стадії процедури розпорядження майном перебувала справа №918/111/15 про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Завод "Технопривод".

Ухвалою суду від 12.03.2015р. порушено провадження у справі №918/111/15 про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Завод "Технопривод", введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Оголошення про порушення справи про банкрутство боржника опубліковано на сайті Вищого господарського суду України 13.03.2015р. за №15664.

Згідно ч.1 ст.23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» конкурсні кредитори за вимогами, які виникли до дня порушення провадження у справі про банкрутство, зобов'язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом тридцяти днів від дня офіційного оприлюднення оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство.

Слід також наголосити, що заявлені у справі про банкрутство грошові вимоги можуть підтверджуватися або первинними документами (угодами, накладними, рахунками, довіреностями на отримання матеріальних цінностей, тощо), що свідчать про цивільно-правові відносини сторін та достовірно підтверджують заборгованість боржника перед кредитором, або рішенням юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення такого спору.

Отже, у справі про банкрутство господарський суд не розглядає по суті спори стосовно заявлених до боржника грошових вимог, а лише встановлює наявність або відсутність відповідного грошового зобов'язання боржника шляхом дослідження первинних документів (договорів, накладних, актів тощо) та (або) рішення юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення відповідного спору (аналогічна позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 25.06.2014р. у справі №902/79/13-г).

Як було вірно встановлено судом першої інстанції, між сторонами у даній справі виник спір із приводу порушення відповідачем законодавства про оплату праці з підстав передбачених ст.ст.116, 117 КЗпП України.

Згідно ст.94 КЗпП України, ч.1 ст.1 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник, або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

У силу ст.2 Закону України "Про оплату праці" до структури заробітної плати включаються виплати за виконану роботу, а також гарантії та компенсації за невідпрацьований час.

Згідно зі ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власниками або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст. 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа організація повинні виплатити його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За структурою стаття 117 КЗпП України, якою визначено підстави виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відноситься до розділу VII "Оплата праці" вказаного Кодексу.

Таким чином, всупереч твердженням апелянта, затримка розрахунку при звільненні за своєю природою пов'язана з трудовими відносинами та відноситься до структури заробітної плати.

Вказана позиція кореспондується з позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 14.11.2012р. у справі №6-139цс12, який дійшов висновку, що за своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання. Це є компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку, на яку не поширюється дія мораторію, передбачена Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»

Черговість задоволення вимог кредиторів установлена ч.1 ст.45 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Зокрема, у першу чергу задовольняються вимоги щодо виплати заборгованості із заробітної плати перед працюючими та звільненими працівниками банкрута.

Отже, як вірно встановлено судом першої інстанції, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не належить до неустойки і не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання, а є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 16.07.2015р. у справі №918/603/15 позов задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Завод "Технопривод" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 299 643 грн. 54 коп. Відмовлено ОСОБА_1 в стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 93 987,57 грн.

Вказані вимоги у відповідності з п.1 ч.1 ст.45 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» підлягають задоволенню у першу чергу.

При цьому, згідно зі ст.1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» поточними кредиторами є кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство.

Відповідно до ч.8 ст.23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» передбачено, що поточні кредитори з вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство, можуть пред'явити такі вимоги після прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури.

Згідно ст.38 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» вимоги за зобов'язаннями боржника, визнаного банкрутом, що виникли під час проведення процедури банкрутства, можуть пред'являтися тільки в межах ліквідаційної процедури протягом двох місяців з дня офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.

Тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що грошові вимоги ОСОБА_1 в сумі 299 643 грн. 54 коп., виникли після порушення провадження у справі про банкрутство та відповідно, останній є поточним кредитором згідно положень Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Враховуючи, що провадження у справі №918/111/15 перебувало на стадії процедури розпорядження майном боржника, вказані поточні вимоги могли б бути заявлені кредитором лише після визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури.

Разом з тим, ухвалою суду від 16.02.2017р. у справі №918/111/15, зокрема, в задоволенні заяви ПАТ "Завод "Технопривод" про затвердження мирової угоди відмовлено.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 13.07.2017р., серед іншого, апеляційну скаргу ТОВ "Динеро-Капітал" задоволено, ухвалу господарського суду Рівненської області від 16.02.2017р. у справі № 918/111/15 в частині відмови в затвердженні мирової угоди скасовано, прийнято нове рішення яким заяву ПАТ "Завод "Технопривод" про затвердження мирової угоди задоволено, припинено провадження у справі №918/111/15 про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Завод "Технопривод", припинено дію мораторію на задоволення вимог кредиторів, введеного ухвалою господарського суду Рівненської області від 12.03.2015р. у справі №918/111/15.

Постановою Вищого господарського суду України від 23.10.2017р. у справі №918/111/15, постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 13.07.2017р. у справі №918/111/15 скасовано. Ухвалу господарського суду Рівненської області від 16.02.2017р. у справі №918/111/15 залишено в силі.

Відтак, колегією суддів відхилено посилання ПАТ "Завод "Технопривод" на мирову угоду, затверджену постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 13.07.2017р. у справі №918/111/15, та наслідки вчинення такої дії.

Таким чином, наказ Господарського суду Рівненської області від 17.08.2015 р. у справі №918/603/15, виданий на виконання рішення Господарського суду Рівненської області від 16.07.2015 р., яке є остаточним і обов'язковим до виконання, підлягає примусовому виконанню у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на викладене, місцевим господарським судом правомірно відмовлено в задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства "Завод "Технопривод" від 22 серпня 2017 року про визнання наказу господарського суду Рівненської області від 17.08.2015р. у справі №918/603/15 в частині стягнення 221475 грн. 66 коп. таким, що не підлягає виконанню.

При цьому, доводи скаржника, зазначені в апеляційній скарзі, апеляційним судом не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст.ст.104, 106 Господарського процесуального кодексу України для скасування чи зміни оскаржуваної ухвали, а ухвала місцевого господарського суду винесена у відповідності до норм матеріального та процесуального права і її слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст.33, 43, 99, 101, 103, 105, 106, 117 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Завод "Технопривод" на ухвалу господарського суду Рівненської області від "12" вересня 2017 р. за заявою від 22 серпня 2017р. Публічного акціонерного товариства "Завод "Технопривод" про визнання наказу суду таким, що частково не підлягає виконанню у справі №918/603/15 - залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Саврій В.А.

Суддя Павлюк І. Ю.

Суддя Крейбух О.Г.