ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 листопада 2017 року Справа № 914/88/17
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:
головуючого суддіПопікової О.В.,
суддів:Євсікова О.О., Кролевець О.А.,
за участю представників:
від позивача:Скляров Д.М., дов. №183 від 02.11.2017р.
від відповідача:не з`явився (повідомлено належно),
від прокуратури:Грищенко М.А., посвідч. №031484 від 22.01.2015р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління Національної гвардії України
на рішенняГосподарського суду Львівської області від 24.05.2017
та на постановуЛьвівського апеляційного господарського суду від 03.08.2017
у справі№914/88/17 Господарського суду Львівської області
за позовомГоловного управління Національної гвардії України
до Приватного акціонерного товариства "Будівельне управління-62"
за участюВійськової прокуратури Західного регіону України
прозобов`язання вчинити дії
ВСТАНОВИВ:
Головне управління Національної гвардії України (далі Управління, замовник) звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до ПАТ "Будівельне управління-62" (далі Товариство, ПАТ "Будівельне управління-62", підрядник) про зобов`язання вчинити дії, а саме зобов`язати ПАТ "Будівельне управління-62" надати Управлінню на погодження та підписання обгрунтовані пропозиції щодо передачі на користь замовника квартир загальною житловою площею 558,14 кв.м. відповідно до контракту №84 від 19.01.2004р. (далі - контракт), з урахуванням додаткової угоди від 03.09.2011р. №3/20/1-84/11Д2, у вигляді переліку житлових квартир у збудованих будинках або таких, що будуються, із зазначенням їх технічних характеристик, адреси, розташування, термінів передачі, що підписаний та скріплений печаткою Товариства.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 24.05.2017р. (головуючий суддя Манюк П.Т., судді Горецька З.В., Фартушок Т.Б.), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 03.08.2017р. (головуючий суддя Кордюк Г.Т., судді Гриців В.М., Давид Л.Л.), у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.
Рішення місцевого суду та постанова апеляційної інстанції обґрунтовані приписами статей 11, 15, 16 Цивільного кодексу України та статей 33-35, 43 Господарського процесуального кодексу України, з урахуванням яких суди виходили з того, що умовами контракту не передбачено обов`язку відповідача безоплатно передати позивачу 25% житла, збудованого за контрактом; позивачем та прокурором не надано доказів наявності витрат позивача на виконання зобов`язань за контрактом; в матеріалах справи відсутнє додаткове погодження сторонами адреси, переліку квартир, їх характеристик шляхом підписання сторонами актів приймання-передачі загальної житлової площі та оформлення права власності (оперативного управління) на зазначену площу за замовником; у власності відповідача відсутні квартири (житлова площа), які він би міг передати позивачу, відтак, позивач звернувся з позовом, що не здатний забезпечити ефективного захисту порушеного права.
Не погодившись з рішенням першої інстанції та постановою апеляційної інстанції, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення і постанову скасувати повністю та приняти нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
В обґрунтування своєї правової позиції скаржник посилається на порушення та неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, зокрема приписів статей 13, 16, 213, 628, 637, 1132, 1133 Цивільного кодексу України, статей 20, 180, 318 Господарського кодексу України та статей 33, 34, 35, 43 Господарського процесуального кодексу України, наголошуючи на помилковості висновку судів про те, що додаткове погодження сторонами адреси, переліку квартир, їх характеристик здійснюється шляхом підписання актів прийому-передачі загальної житлової площі та оформлення права власності замовника на житлову площу, оскільки погодження адреси квартир, їх переліку та характеристик є відкладальною умовою отримання Управлінням квартир за іншими адресами у власність, тоді як безпосередня передача таких квартир здійснюється шляхом підписання відповідних актів. При цьому, заявник вказує на те, що надана відповідачем довідка від 19.05.2017р. №97 не є належним доказом відсутності квартир у власності Товариства та відсутності ведення ним будівництва інших об`єктів, так як наявність або відсутність квартир у відповідача на праві власності має підтверджуватися лише в ході виконання рішення суду виключно відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а будівництво об`єкта дозвільними документами Державної архітектурно-будівельної інспекції. Крім того, позивач вважає обраний ним спосіб захисту порушеного права (примусове виконання обов`язку в натурі) є єдино можливим правовим засобом спонукати підрядника до належного виконання зобов`язань за контрактом, чим спростовується наявна відмова місцевого та апеляційного судів у захисті порушеного права замовника з мотивів неефективності обраного способу захисту права.
Прокурор у справі Грищенко М.А. підтримав вимоги касаційної скарги позивача.
Відповідач у запереченнях на касаційну скаргу просить оскаржувані рішення та постанову залишити без змін з мотивів, у них викладених.
Розглянувши касаційну скаргу, заслухавши пояснення представників позивача та прокуратури, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи, повноти їх встановлення в судових рішеннях та застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судами попередніх інстанцій, 19.01.2014р. між Головним управлінням Внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, правонаступником якого є Головне управління Національної гвардії України, (замовник) та Закритим акціонерним товариством "Будівельне управління-62", правонаступником якого є ПАТ "Будівельне управління-62" (підрядник), було укладено контракт №84 на забудову території спортивного майданчика в/ч 4114 в кварталі вулиць Тролейбусна-Наукова-Рубчака в м. Львові.
З преамбули контракту вбачається, що об`єктом будівництва є 7 (сім) восьмиповерхових блок-секцій житлового будинку по 16 квартир, загальною кількістю 112 квартир, з наступним вирішенням з Львівською міською радою на протязі 1-го півріччя 2004р. будівництва 7 (семи) дев`ятиповерхових блок-секцій по 18 квартир, загальною кількістю 126 квартир.
Відповідно до п.1.1 контракту (з урахуванням змін внесених додатковою угодою від 03.12.2009р. №1/346) предметом контракту є будівництво багатоповерхових багатосекційних житлових будинків з об`єктами громадського призначення на вул. Рубчака в м. Львові на території в/ч 4114 на 181 квартиру.
Пунктом 1.2.1 контракту визначено, що замовник зобов`язаний забезпечити проведення заходів по під`єднанню новопрокладених електро-, водо-, тепломереж, каналізації, інших мереж і комунікацій до діючих мереж міста та прийняти від підрядника по акту здачі в експлуатацію завершений будівництвом об`єкт.
Згідно з п.1.2.2 контракту встановлено, що підрядник в межах договірної ціни, яка підлягає коригуванню у разі зміни ціноутворюючих факторів, зобов`язаний виконати власними і залученими засобами всі передбачені цим контрактом і додатками до нього роботи, здати в обумовлені строки завершений будівництвом об`єкт замовнику, усунути на протязі гарантійного строку експлуатації об`єкту недоробки, що зумовлені неякісним виконанням робіт.
В п.1.3 контракту сторони погодили, що джерелами фінансування цього контракту визначені кошти замовника, кошти партнерів-дольовиків, які можуть бути залучені в процесі виконання цього контракту, інші кошти.
Розділом 2 контракту визначено, що договірна ціна доручених підряднику за цим контрактом робіт розраховується і погоджується сторонами до 1 квітня 2004 року згідно затвердженої до виконання проектно-кошторисної документації на підставі кошторисної вартості об`єкту і діючих Державних будівельних норм, встановлена орієнтовно у розмірі 13800000 грн. Договірна ціна може коригуватися за наступних обставин: зміна обсягів і складу робіт, зупинка робіт за рішеннями або з вини замовника, прийняття нових законодавчих і нормативних актів, що впливають на вартість робіт, суттєва відмінність фактичних умов виробництва від проектних, передбачити які при узгодженні ціни підрядник не міг. Перегляд договірної ціни обґрунтовується розрахунками і оформляється сторонами шляхом узгодження нової договірної ціни або додатків до договірної ціни.
Відповідно до п.п.4.1, 4.2 контракту замовник забезпечує безперервне фінансування будівництва об`єкту і своєчасну оплату виконаних підрядником робіт у відповідності з умовами цього контракту. Фінансування будівництва проводиться замовником грошовими коштами та іншими засобами по узгодженню сторін.
Разом з тим, як зазначається у п.4.3 контракту, при недостатньому фінансуванні з боку замовника підрядник має право вкласти власні кошти або залучити дольовиків для фінансування будівництва.
При цьому, в якості відшкодування витрат замовника на забудову території в/ч 4114 підрядником зараховується на користь замовника 25 відсотків квартир (житлової площі) від загальної кількості квартир (житлової площі) введених (-ої) в експлуатацію (п.4.3.1 контракту).
Згідно з п.4.4 контракту після закінчення будівництва дольовики отримують частину квартир пропорційно фінансовому вкладу в загальну вартість будівництва зменшеному на суму інвестицій на користь замовника.
Пунктом 4.5 контракту передбачено, що замовник не пізніше 30 банківських днів до передачі підряднику будівельного майданчика для виконання робіт перераховує на банківський рахунок останнього в розмірі 30% вартості робіт за цим контрактом.
Кінцеві розрахунки з підрядником за виконані роботи здійснюється замовником не пізніше 30 банківських днів після підписання акту про здачу об`єкта в експлуатацію шляхом перерахунку належної до сплати грошової суми на банківський рахунок підрядника (п.4.6 контракту).
Відповідно до п.4.10 контракту при неспроможності замовника оплатити виконані підрядником роботи за підзвітний квартал, а також провести розрахунки за цим контрактом зверх встановленого терміну більш ніж на 30 календарних днів, підрядник стає власником певної кількості виконаних на об`єкті будівельно-монтажних робіт, що, при кінцевих розрахунках між сторонами, відповідатиме певній кількості квартир будинку, що будується за цим контрактом (на умовах п.4.3 контракту).
Згідно з п.4.11 контракту вартість квартир, які переходять у власність підрядника при неплатоспроможності замовника, визначається згідно кошторисної документації і з врахуванням коефіцієнтів інфляційного подорожчання робіт і повинна дорівнювати сумі заборгованості замовника перед підрядником на момент передачі цих квартир останньому.
Додатковою угодою №1/346 від 03.12.2009р. у преамбулі контракту виключено слова 7 (семи) восьмиповерхові блок-секції житлового будинку по 16 квартир, загальною кількістю 112 квартир, з наступним вирішенням з Львівською міською радою на протязі 1-го півріччя 2004р. будівництва 7 (семи) дев`ятиповерхових блок-секцій по 18 квартир, загальною кількістю 126 квартир , а п.1.1 контракту викладено у новій редакції, а саме: Предметом цього контракту є будівництво багатоповерхових багатосекційних житлових будинків з об`єктами громадського призначення на вул. Рубчака в м. Львові на території в/ч 4114 на 181 квартиру (Об`єкт).
Також між сторонами контракту було укладено додаткову угоду від 03.09.2011р. №3/20/1-84/11/Д2, якою доповнено контракт №84 від 19.01.2004р. пунктом 4.14 про те, що за взаємною згодою сторін, передача замовнику загальної житлової площі відповідно до п.4.3.1 контракту може бути здійснена підрядником за іншими адресами шляхом підписання сторонами актів приймання-передачі загальної житлової площі та оформлення права власності (оперативного управління) на зазначену площу за замовником. Адреса, перелік квартир, їх характеристика буде погоджуватися додатково.
Вказані додаткові угоди є невід`ємними частинами контракту №84 від 19.01.2004р.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Львівської міської ради від 25.10.2007р. №1178 Про затвердження в/ч 4114 ВВ МВС України проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки на вул. Тролейбусній - вул. Рубчака - вул. Науковій у м. Львові було затверджено військовій частині 4114 Внутрішніх військ МВС України проект відведення земельної ділянки зі зміною цільового призначення - для будівництва житлових будинків та соціальної інфраструктури.
03.04.2008р. військовій частині НОМЕР_1 Внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України було видано державний акт про право постійного користування земельною ділянкою площею 0,81га з цільовим призначенням для будівництва житлових будинків та соціальної інфраструктури.
На виконання умов договору відповідачем протягом 2008-2015рр. збудовано 9 секцій будинку на вул. Рубчака у м. Львові на території в/ч 4114.
Місцевим господарським судом також встановлено, що за результатами завершення будівництва будинку, позивачу було передано 31 квартиру (акти приймання-передачі житла від 07.07.2011р., від 22.01.2014р. та від 14.08.2015р. підписані сторонами без жодних зауважень), 2 квартири було передано Львівській міській раді, решту квартир відповідач реалізував фізичним та юридичним особам, які були дольовиками та стали їх власниками.
Спір між сторонами виник у зв`язку з тим, що, на думку позивача, відповідач листом від 28.07.2016р. №179 неправомірно відмовився від виконання передбаченого п.п.4.3.1, 4.14 контракту №84 від 19.01.2004р. (в редакції додаткової угоди від 03.09.2011р. №3/20/1-84/11Д2) обов`язку надати Управлінню на погодження та підписання обгрунтовані пропозиції щодо передачі на користь замовника житлової площі за іншими адресами у вигляді переліку житлових квартир у збудованих будинках або таких, що будуються, із зазначенням їх технічних характеристик, адреси, розташування, термінів передачі.
В основу рішення про відмову в позові судом першої інстанції покладено висновки як про недоведеність встановлення умовами контракту обов`язку відповідача безоплатно передати позивачу 25% житла, збудованого за контрактом, так і про недоведеність витрат позивача на виконання зобов`язань за контрактом, а також про відсутність додаткового погодження сторонами адреси, переліку квартир, їх характеристик шляхом підписання сторонами актів приймання-передачі загальної житлової площі та оформлення права власності (оперативного управління) на зазначену площу за замовником.
В свою чергу, в основу оскаржуваної постанови покладено висновок апеляційного суду про неможливість виконання відповідачем зобов`язання за контрактом та неефективність обраного позивачем способу захисту, не здатного гарантувати йому поновлення порушеного права, з огляду на відсутність у власності відповідача об`єктів нерухомості (в т.ч. за іншими адресами), щодо яких він може надати пропозиції про їх передачу позивачу, так як на даний час Товариством роботи про будівництву об`єктів не здійснюються та інших договорів не укладено. При цьому, апеляційним судом правомірно спростовано висновки місцевого господарського суду про невизначеність передбаченого контрактом обов`язку підрядника безоплатно передати замовнику 25% житла, збудованого за контрактом, та про недоведеність витрат позивача на виконання зобов`язань за контрактом, оскільки згідно п.4.2 контракту фінансування здійснюється замовником іншими, крім грошових коштів, засобами, зокрема шляхом передачі під забудову земельної ділянки на території військової частини НОМЕР_1 .
Однак касаційна інстанція вважає передчасними висновки судів І та апеляційної інстанцій про наявність підстав для відмови в позові з огляду на таке.
Згідно зі статтею 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.
Відповідно до ч.ч.1, 2 статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв`язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.
Згідно з п.п.7, 8 ч.2 статті 105 Господарського процесуального кодексу України у постанові мають бути зазначені: обставини справи, встановлені апеляційною інстанцією, доводи, за якими апеляційна інстанція відхиляє ті чи інші докази, мотиви застосування законів та інших нормативно-правових актів; у разі скасування або зміни рішення місцевого господарського суду - доводи, за якими апеляційна інстанція не погодилась з висновками суду першої інстанції.
Відповідно до ч.3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Преюдиціальні обставини щодо наявності у відповідача обов`язку передати 25% житлової площі позивачу на підставі п.4.3.1 контракту №84 від 19.01.2004р. встановлені судовими рішеннями у справі №914/487/15 (за участю тих же сторін), тому не підлягають доведенню при вирішенні даного спору в силу імперативних приписів ч.3 ст.35 Господарського процесуального кодексу України.
Крім того, вказаними судовими рішеннями надано правову оцінку контракту від 19.01.2004р. №84 та зазначено, що даний контракт за своєю правовою природою є договором будівельного підряду, який підпадає під правове регулювання норм статей 875-886 Цивільного кодексу України та статей 317-324 Господарського кодексу України.
Однак, як вбачається зі змісту оскаржених судових рішень, господарські суди не дослідили того, чи має місце порушення відповідачем приписів Цивільного та Господарського кодексів України, які регулюють відносини будівельного підряду, зважаючи на те, що скаржник вважає контракт від 19.01.2004р. №84 змішаним правочином, який містить як елементи договору підряду на капітальне будівництво, так і договору про спільну діяльність (простого товариства). При цьому, судами не відхилено доводи позивача про поширення на спірні правовідносини статей 1132, 1133 Цивільного кодексу України, якими регулюються відносини за договором простого товариства.
Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено обов`язковість виконання договору сторонами.
Згідно приписів ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Суди попередніх інстанцій, пославшись в обгрунтування підстав відмови в позові на неможливість виконання підрядником зобов`язання з передачі житлової площі з причин відсутності квартир у власності відповідача, залишили поза увагою положення статті 607 Цивільного кодексу України, якими передбачено, що зобов`язання припиняється неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.
У зв`язку з цим в порушення вимог статей 43, 84, 101, 105 Господарського процесуального кодексу України суди не дослідили наявність чи відсутність припинення зобов`язань відповідача за контрактом з незалежних від волі сторін обставин, які в розумінні ч.1 статті 617 Цивільного кодексу України звільняють порушника від відповідальності та до яких відносяться випадок або непереборна сила.
Касаційна інстанція також зауважує, що за змістом з ч.2 статті 617 Цивільного кодексу України, не вважається випадком відсутність на ринку товарів (в розрізі контракту це квартири), потрібних для виконання зобов`язання, чи відсутність у боржника коштів, необхідних для купівлі квартир з метою їх передачі замовнику.
Колегія суддів вважає необґрунтованим висновок апеляційного суду про неефективність обраного Управлінням способу захисту, не здатного гарантувати йому поновлення порушеного права з причин відсутності у власності відповідача об`єктів нерухомості, які можна запропонувати для передачі позивачу, з огляду на наступне.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Таким чином вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Отже порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
Згідно з ч.1 статті 11128 Господарського процесуального кодексу України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п.п.1, 2 ч.1 статті 11116 цього Кодексу, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.
У постанові Верховного Суду України від 12.06.2013р. у справі №6-32цс13 висловлено правову позицію, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статті 16 Цивільного кодексу України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.
Неправильне тлумачення судами статті 16 Цивільного кодексу України суперечить зазначеним положенням і призвело до неправомірної відмови позивачу в реалізації їх права на судовий захист.
Наведена правова позиція Верховного Суду України підлягає обов`язковому застосуванню в даній справі.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Зважаючи на те, що рішенням Господарського суду Львівської області від 17.02.2016р. у справі №914/487/15, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 02.06.2016р., Управлінню було відмовлено у задоволенні позову про зобов`язання ПАТ "Будівельне управління-62" передати замовнику 855,35кв.м. житлової площі у багатоповерхових багатосекційних житлових будинках на 181 квартиру по вул. Рубчака в м. Львові на території військової частини НОМЕР_1 , колегія суддів, з урахуванням умов п.4.14 контракту №84 від 19.01.2004р. (в редакції додаткової угоди від 03.09.2011р. №3/20/1-84/11Д2), визнає передчасним висновок судів попередніх інстанцій про наявність підстав для відмови у захисті прав замовника способом спонукання підрядника до належного виконання договірних зобов`язань з узгодження інших адрес квартир (у збудованих будинках чи тих, що будуються), їх переліку та характеристик, що необхідні для подальшої передачі позивачу житлової площі за актами приймання-передачі шляхом додаткового погодження, оскільки, по-перше, така відмова у судовому захисті суперечить принципам добросовісності, розумності та справедливості, закріпленим ч.3 статті 509 Цивільного кодексу України, як наслідок, неправомірно звільняє боржника від відповідальності у зв`язку з неможливістю виконання зобов`язання за контрактом, який (контракт) з боку замовника виконано належним чином.
По-друге, як вірно зазначає скаржник, за наявних фактичних обставин обраний ним спосіб захисту порушеного права (примусове виконання обов`язку в натурі) є єдино можливим правовим засобом спонукати підрядника до належного виконання зобов`язань за контрактом.
При цьому судами попередніх інстанцій не досліджено тих істотних обставин, чи були допущені Управлінням порушення положень ч.ч.2-5 статті 13 Цивільного кодексу України, наслідком чого згідно з ч.3 статті 16 цього Кодексу могла б бути відмова у захисті цивільного права позивача.
Крім того судом апеляційної інстанції належним чином не відхилено викладені у апеляційній скарзі доводи Управління про те, що сама по собі довідка ПАТ "Будівельне управління-62" від 19.05.2017р. №97 не є належним доказом відсутності квартир у власності Товариства та відсутності ведення ним будівництва інших об`єктів, так як наявність або відсутність квартир у відповідача на праві власності має підтверджуватися лише в ході виконання рішення суду виключно відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а будівництво об`єкта дозвільними документами Державної архітектурно-будівельної інспекції.
Адже на відміну від справи №914/487/15 (за участю тих же сторін), при розгляді якої судами на підставі оцінки копій витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та про реєстрацію права власності було достеменно встановлено факт відсутності у власності відповідача житлової площі (квартир) по вул. Рубчака у м. Львові на території військової частини НОМЕР_1 з огляду на їх належність іншим особам, суди попередніх інстанцій при вирішенні даного спору безпідставно ухилилися від з`ясування обставин ймовірної належності Товариству квартир на праві власності за іншими адресами у м. Львові чи будівництва ним інших житлових будинків, не направивши відповідні безкоштовні запити до держателя Реєстру (державного реєстратора при місцевій державній адміністрації) та територіального органу Державної архітектурно-будівельної інспекції.
Колегія суддів також зазначає, що позивач звернувся до господарського суду з позовом про спонукання відповідача до виконання обов`язку в натурі шляхом надання Управлінню на погодження та підписання обгрунтованих пропозицій щодо передачі на користь замовника житлової площі відповідно до п.4.14 контракту №84 від 19.01.2004р. (в редакції додаткової угоди від 03.09.2011р. №3/20/1-84/11Д2) у збудованих будинках або таких, що будуються Товариством, що відповідає способу захисту цивільних прав, передбаченому п.5 ч.2 статті 16 Цивільного кодексу України. Тобто позивачем не заявлено вимогу про витребування у відповідача конкретних квартир у житловому будинку за певною адресою, зданому в експлуатацію у встановленому порядку.
Більше того, питання реальної неможливості передачі відповідачем позивачу житлової площі за іншими адресами у м. Львові (окрім розташованих по вул. Рубчака) у зв`язку з фактичною відсутністю у власності відповідача квартир та їх належністю іншим юридичним чи фізичним особам на праві власності, мають вирішуватися в ході виконавчого провадження, оскільки замовник наполягає саме на примусовому виконанні обов`язку в натурі навіть після завершення апеляційного перегляду справи №914/487/15, предметом позову в якій було зобов`язання ПАТ "Будівельне управління-62" передати Головному управлінню Національної гвардії України 426,75кв.м. квартир (житлової площі) у багатоповерхових багатосекційних житлових будинках на 181 квартиру по вул. Рубчака в м. Львові на території військової частини НОМЕР_1 .
Таким чином поданий Управлінням у даній справі позов про примусове виконання відповідачем обов`язку за контрактом №84 від 19.01.2004р., який (позов) відповідає способам захисту цивільних прав замовника, переконливо свідчить про те, що виконання боржником (відповідачем) свого договірного зобов`язання на даний час не втратило інтерес для кредитора (позивача).
Наведене залишилось поза увагою судів І та апеляційної інстанцій.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій, дійшли помилкового висновку про неефективність обраного позивачем способу захисту своїх прав у зобов`язальних правовідносинах сторін, внаслідок чого передчасно відмовили у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до ч.1 статті 47 Господарського процесуального кодексу України судове рішення приймається за результатами обговорення усіх обставин справи, а ч.1 статті 43 цього Кодексу передбачено всебічний, повний і об`єктивний розгляд в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності. Недодержання судом першої або апеляційної інстанцій норм процесуального права, якщо воно унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного розгляду справи, є підставою для скасування судового рішення з передачею справи на новий розгляд до відповідного суду (п.3 ч.1 статті 1119 Господарського процесуального кодексу України), оскільки згідно ч.2 статті 1117 цього Кодексу касаційна інстанція не має права сама встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові місцевого чи апеляційного господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.
За таких обставин колегія суддів, враховуючи приписи статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, дійшла висновку, що оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню як такі, що винесені без дослідження всіх обставин справи, які мають істотне значення для правильного розгляду спору по суті, з направленням справи на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.
При новому розгляді справи суду необхідно врахувати викладене, вжити всі передбачені законом засоби для всебічного, повного і об`єктивного встановлення обставин справи, перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, дати їм належну юридичну оцінку, і в залежності від встановлених обставин вирішити спір у відповідності з нормами чинного законодавства, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, з ухваленням законного й обґрунтованого судового рішення.
Враховуючи викладене та керуючись статтями 1115, 1117-11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Головного управління Національної гвардії України задовольнити частково.
Рішення Господарського суду Львівської області від 24.05.2017р. та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 03.08.2017р. у справі №914/88/17 скасувати.
Справу №914/88/17 передати на новий розгляд до Господарського суду Львівської області.
Головуючий суддя О.В. Попікова
Судді: О.О. Євсіков
О.А. Кролевець