РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2017 року Справа № 906/181/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Василишин А.Р.

при секретарі судового засідання Максютинська Д.В

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, довіреність б/н, від 09.10.2017р.

відповідача 1 - представник не з'явився;

відповідача 2 - представник не з'явився;

третьої особи 1- представник не з'явився;

третьої особи 2- представник не з'явився.

розглянувши апеляційну скаргу відповідача 1 на рішення господарського суду Житомирської області від 25.07.17 р. у справі № 906/181/17

за позовом Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" ПАТ "Українська залізниця" (м. Львів)

до 1) Державного підприємства "Словечанське лісове господарство" (с.Словечне Овруцького району Житомирської області)

2) Закарпатської митниці Державної фіскальної служби України (м. Ужгород)

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 2:

1) Головне управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області (м. Ужгород)

2) Закарпатська обласна державна адміністрація (м. Ужгород)

про стягнення 621276,38 грн

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" ПАТ "Українська залізниця" (надалі - позивач) звернулось в господарський суд Житомирської області з позовною заявою (т.1, а.с. 3-7) до Державного підприємства "Словечанське лісове господарство" (надалі відповідач 1), Закарпатської митниці Державної фіскальної служби України (надалі відповідач 2), за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-2: Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області (третя особа 1) та Закарпатської обласної державної адміністрації (третя особа 2), в якій просить стягнути з відповідача на свою користь 621276,38 грн. нарахованих платежів за час затримки вагонів.

Рішенням господарського суду Житомирської області від 25 липня 2017 року (т.3, а.с.148-153) позов задоволено, відстрочено виконання рішення суду до 31.12.2017 року.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції, посилаючись на вимоги пунктів 6, 10, 12, 13 ОСОБА_2 користування вагонами і контейнерами, ст. 46 Статуту залізниць України, п.8 та п.9 ОСОБА_2 зберігання вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України 21.11.2000 № 644 вказав, що у разі понесення перевізником додаткових витрат за затримку вагонів, пов'язану з митним оформленням, вантажовідправник зобов'язаний відшкодувати йому всі платежі, виставлені до сплати за користування вагонами.

Крім того, суд першої інстанції, із врахуванням положень ч.2 ст. 218 Митного кодексу України, п.29 ч.1 ст.4 цього ж кодексу та ч.ч.1,2,4 ст. 129 Статуту залізниць України, дійшов до висновку, що стягнення коштів за користування вагонами, зберігання вантажу, виконання маневрової, огляду/переогляду вантажу та іншої роботи можливе не тільки за умови наявності попередньої згоди вантажовласника на вчинення таких дій, а й у інших випадках передбачених законом, у тому числі у випадку проведення митного контролю та митного оформлення товарів.

Окрім вищезазначеного, судом першої інстанції відмовлено відповідачам у задоволенні заяви про пропущення строків позовної давності, з огляду на те, що позовна заява подана у строк, передбачений статтею 31 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення, згідно якої позови залізниць до відправників про сплату провізних платежів, штрафів та про відшкодування збитків можуть бути заявлені протягом 9 місяців.

Не погоджуючись із винесеним рішенням суду першої інстанції, відповідач 1 звернувся з апеляційною скаргою (т.3,а.с.158-167) до Рівненського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення господарського суду Житомирської області від 25 липня 2017 року у даній справі скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційну скаргу відповідач 1 обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки постановлене з порушенням та неправильним застосуванням норм процесуального та матеріального права.

Зокрема, апелянт вказує, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не взяв до уваги жодного доводу та аргументу відповідача 1, оскільки будь-яких мотивів не наведено щодо їх відхилення судом або ж спростування у визначений законом спосіб. Натомість, оскаржуване рішення грунтується виключно на доводах і аргументах позивача, що є порушенням норм процесуального права.

Крім того, скаржник, посилаючись на ч.ч.1, 2 ст. 325 та ч.5 ст. 338 Митного кодексу України, вказує, що витрати на проведення операцій, передбачених даною нормою, відшкодовуються органом, з ініціативи якого вони проводилися, а у разі не виявлення в результаті проведення операції порушень та не виявлення незаконного переміщення товарів, то повністю виключається відшкодування власником товару витрат на уже проведені за свій рахунок залізницею зазначених операцій. Зазначає, що судом першої інстанції вказані положення законодавства не застосовано.

Не погоджується відповідач 1 із висновком суду першої інстанції про те, що строк позовної давності не порушено. При цьому посилається на те, що плата за користування нараховується за кожний вагон і контейнер після прийняття його залізницею від вантажовласника , а тому, враховуючи що позивач вже здійснював дане нарахування, він знав про обставини з моменту затримки вагонів.

Крім того, скаржник вказує, що суд не обґрунтував належними та допустимими доказами, а саме не перевірив належним чином дотримання позивачем ОСОБА_2 користування вагонами та контейнерами за відсутності наказу про затримку залізничних вагонів відповідача 1, відомість плати за користування вагонами; пам»ятки про подавання /забирання вагонів, накопичувальних карток; повідомлення про закінчення вантажних операцій з вагонами; акт про затримку вагонів; доказів щодо як самого повідомлення так і доказів про повідомлення відповідача 1 про затримку залізничних вагонів, а також не надано розрахунок плати за користування за кожний вагон, відомості плати за користування вагонами та акти загальної форми, які б були також підписані і представником вантажовласника, як це вимагають правила.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач 1 вказує, що судом не враховано а позивачем не надано оригіналів залізничних накладних як доказів щодо заборони здійснення пропуску товарів з метою проведення митного огляду.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 23.08.2017 апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 27 вересня 2017 року на 11 годину 00 хв. (т.3, а.с.157).

25.09.2017 на адресу Рівненського апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу з додатками (поштою) від публічного акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Львівська залізниця" ПАТ "Українська залізниця" (т.3, а.с. 188-195).

25.09.2017 надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника (поштою) від Закарпатської обласної державної адміністрації (т.3, а.с. 186).

В судовому засіданні від 27.09.2017р. представник відповідача 1 - ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у ній. Зазначає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, адже суд не врахував та не з'ясував фактичні обставини справи щодо обгрунтованості підстав позову в частині існування і конкретних договірних відносин відносно перевезення вантажу, його зберігання, розвантажувально- навантажувальних робіт, телеграфних послуг, обгрунтованості розрахунку нарахованих позивачем сум до стягнення, тим самим прийнявши незаконне, необгрунтоване і без повного та всебічного встановлення всіх обставин спору рішення. Вказує на те, що судом першої інстанції не враховано та не досліджено, а позивачем не було надано оригіналів залізничних накладних, як доказів щодо заборони здійснення пропуску товарів з метою проведення митного огляду.

Представник позивача - ОСОБА_4, заперечила проти доводів апеляційної скарги Державного підприємства "Словечанське лісове господарство" та надала пояснення в обгрунтування своєї правової позиції, вказує на те, що господарським судом Житомирської області правильно встановлено обставини у справі, матеріали справи містять акти, що підтверджують вартість додаткових послуг, наданих Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" ПАТ "Українська залізниця". Вважає рішення обгрунтованим та винесеним з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Водночас представник відповідача 1 - ОСОБА_3 подав усне клопотання про відкладення розгляду справи у зв"язку з неявкою інших учасників, котрі б могли надати пояснення щодо обставин, які підлягають дослідженню, та клопотання про продовження строку розгляду апеляційної скарги на п'ятнадцять днів.

Представник відповідача 2 - Закарпатської митниці Державної фіскальної служби України (м. Ужгород) та представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 2 - Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області (м. Ужгород) та Закарпатської обласної державної адміністрації (м. Ужгород) не реалізували процесуальне право на участь у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, хоча про час та місце його проведення були повідомленні належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень.

Ухвалою суду від 27.09.2017 розгляд апеляційної скарги відкладено на 24.10.2017 на 11.30 год.

18.10.2017 на адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника ( електроною поштою) від Закарпатської обласної державної адміністрації

23.10.2017 на адресу Рівненського апеляційного господарського суду надійшли пояснення на виконання ухвали суду від 29.09.2017р. (поштою) від публічного акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Львівська залізниця" ПАТ "Українська залізниця".

23.10.2017р. надійшли додаткові письмові пояснення до апеляційної скарги з додатками від Державного підприємства "Словечанське лісове господарство".

В судовому засіданні від 24.10.2017р. представник відповідача 1 - ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі з підстав викладених у ній, надави пояснення по суті справи.

Представник позивача - ОСОБА_4, заперечила проти доводів апеляційної скарги Державного підприємства "Словечанське лісове господарство" та надала пояснення в обгрунтування своєї правової позиції.

Представник відповідача 2 та представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 2 не реалізували процесуальне право на участь у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, хоча про час та місце його проведення були повідомленні належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень.

Колегією суддів задоволено клопотання відповідача 1 про витребування додаткових доказів, розгляд апеляційної скарги відкладено на 07.11.2017 на 12.00.

07.11.2017 на адресу суду надійшли додаткові пояснення позивача (т.4, а.с. 1-2).

Крім того, 07.11.2017 на адресу суду електронною поштою надійшли 2 заяви відповідача 1 : про відстрочку виконанн рішення суду згідно запропонованого графіку; про відстрочку виконання судового рішення у строк до 01.02.2018 року (т.4, а.с. 16-23).

В судовому засіданні від 07.11.2017 представник позивача заперечила проти доводів апеляційної скарги Державного підприємства "Словечанське лісове господарство" та надала пояснення в обгрунтування своєї правової позиції. Крім того, представник позивача заперечила вимоги клопотань відповідача 1 про розстрочку та відстрочку виконання судового рішення у даній справі.

Представники відповідача 1, відповідача 2 та представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 2 не реалізували процесуальне право на участь у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, хоча про час та місце його проведення були повідомленні належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень.

Згідно з пунктом 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду № 18 від 26 грудня 2011 року, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Неявка учасника судового процесу в судове засідання не є підставою для скасування судового рішення, якщо ухвалу, в якій зазначено час і місце такого засідання, надіслано йому в порядку, зазначеному в підпункті 3.9.1 підпункту 3.9 цього пункту постанови.

З врахуванням того, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, наявна апеляційна скарга відповідача 1 із викладеною правовою позицією відносно оскаржуваного рішення суду першої інстанції, наявні пояснення третіх осіб, в правовому полі статей 101, частини 1 статті 102 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників відповідача 1, відповідача 2 та представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 2, за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України, апеляційний суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, відзив на апеляційну скаргу, письмові пояснення, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення слід залишити без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 15.05.2016, 20.05.2016, 23.05.2016 на територію залізничної станції "Батьово" Закарпатської митниці Державної фіскальної служби України, для здійснення митних процедур були подані товаросупровідні документи на товар лісоматеріалів, що слідував у вагонах №67869982, № 67852608, № 66727538, № 67395525, № 65296261 по накладним з номерами відправки 490813, 491902, 491928, 496646, 497669 (т.1 а.с.13-17).

Вантажовідправником вказаних товарів у документах зазначено Державне підприємство "Словечанське лісове господарство", вантажоотримувачем - фірму "Interspan Kft." (Угорщина).

Вантаж був відправлений зі станції Велидники Південно-Західної залізниці.

На дати надходження вказаних вантажів на Закарпатську митницю надійшли орієнтування стосовно здійснення додаткових заходів митного контролю.

Так, відповідно до листів Відділу митного оформлення № 4 (Батьово) митного посту "Залізничний" (т.1 а.с. 58-60), на підставі ст. ст. 325, 338 Митного кодексу України та усного розпорядження начальника митного посту "Залізничний", в.о. начальника ст. Батьово було направлено заявки з проханням подати вагони за номерами, зокрема, №67869982, № 67852608, № 66727538, № 67395525, № 65296261 для повного або часткового вивантаження та проведення митного огляду згідно з п. 5 ПКМУ № 467 та п. 1.5 наказу МФУ № 602.

За фактом затримки вагонів з метою проведення митного огляду працівниками залізниці було складено акти загальної форми (ГУ-23) № 10920 від 15.05.2016 (т.1 а.с. 26-27), № 10954 від 20.05.2016 (т.1 а.с.46-47), № 10974 від 23.05.2016 (т.1 а.с. 52-53).

У зв'язку із затримкою вагонів для митного догляду з травня по серпень 2016 року, відповідачу були нараховані додаткові платежі, понесені залізницею, розрахунок яких проведено за ставками Збірника тарифів №1, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 26.03.2009 №317, із застосуванням коригувального коефіцієнта 2,302, про що складено акти загальної форми ГУ-23.

На підставі актів загальної форми № 10920 від 15.05.2016, № 4571 від 15.05.2016, № 21 від 15.05.2016, № 11016 від 16.06.2016, № 572 від 05.08.2016, № 4628 від 06.08.2016, № 170 від 09.08.2016, № 178 від 15.08.2016, № 25 від 23.08.2016 (т.1 а.с.26-333, 40-45) за користування вагоном № 67869982 на станціях Батьово, Чоп та Мукачево було нараховано платежів на загальну суму 136837,33 грн (без ПДВ), з яких: плата за користування вагоном (код 117) на суму 85777,60 грн, за маневрову роботу 9код 1150 на суму 6062,10 грн, за зберігання вантажу (код 116) - 34503,70 грн, за зважування вантажу (код 118) - 173,10 грн, за телеграфне повідомлення (код 118) на суму 373,60 грн, за подавання/збирання вагону на під'їзну колію (код 118) на суму 3073,20 грн, за навантажувально-розвантажувальні роботи засобами МЧ-Львів (код 118) - 1920 грн. Також, застосований коефіцієнт 1,290 -- тариф Батьово - Чоп, Чоп - Батьово, Батьово - Чоп, Чоп - Мукачево складає 4544,00 грн. Всього до сплати без ПДВ - 136837,33 грн (т. 2 а.с.8,14).

На підставі актів загальної форми № 10920 від 15.05.2016, № 4567 від 15.05.2016, № 21 від 15.05.2016, № 11016 від 16.06.2016, № 572 від 05.08.2016, № 4625 від 06.08.2016, № 172 від 10.08.2016, № 179 від 15.08.2016, № 25 від 23.08.2016 (т.1 а.с.26-39) за користування вагоном № 67852608 на станціях Батьово, Чоп та Мукачево було нараховано платежів на загальну суму 122364,20 грн (без ПДВ), з яких: плата за користування вагоном (код 117) на суму 85777,60 грн, за зберігання вантажу (код 116) - 29797,10 грн, за зважування вантажу (код 118) - 173,10 грн, за участь представника залізниці при зважуванні (код 118) на суму 152,40 грн, за навантажувально-розвантажувальні роботи засобами МЧ-Львів (код 118) - 1920 грн. Також, застосований коефіцієнт 1,290 -- тариф Батьово - Чоп, Чоп - Батьово, Батьово - Чоп, Чоп - Мукачево складає 4544,00 грн. Всього до сплати без ПДВ - 122364,20 грн (т. 2 а.с.9,13).

На підставі актів загальної форми № 10920 від 15.05.2016, № 4570 від 15.05.2016, № 21 від 15.05.2016, № 11016 від 16.06.2016, № 572 від 05.08.2016, № 4624 від 06.08.2016, № 171 від 09.08.2016, № 175 від 12.08.2016, № 25 від 23.08.2016 (т.1 а.с.18-33) за користування вагоном № 66727538 на станціях Батьово, Чоп та Мукачево було нараховано платежів на загальну суму 126661,76 грн (без ПДВ), з яких: плата за користування вагоном (код 117) на суму 85777,60 грн, за зберігання вантажу (код 116) - 33948,00 грн, за зважування вантажу (код 118) - 173,10 грн, за навантажувально-розвантажувальні роботи засобами МЧ-Львів (код 118) - 2219,06 грн. Також, застосований коефіцієнт 1,290 -- тариф Батьово - Чоп, Чоп - Батьово, Батьово - Чоп, Чоп - Мукачево складає 4544,00 грн. Всього до сплати без ПДВ - 126661,76 грн (т. 2 а.с.10,15).

На підставі актів загальної форми № 10954 від 20.05.2016, № 570 від 05.08.2016, № 4627 від 06.08.2016, № 169 від 08.08.2016, № 174 від 11.08.2016, № 25 від 23.08.2016 (т.1 а.с.32-33, 46-51) за користування вагоном № 67395525 на станціях Батьово, Чоп та Мукачево було нараховано платежів на загальну суму 120565,26 грн (без ПДВ), з яких: плата за користування вагоном (код 117) на суму 81468,20 грн, за маневрову роботу (код 115) - 4714,90 грн, за зберігання вантажу (код 116) - 29347,70 грн, за зважування вантажу (код 118) - 173,10 грн, за участь представника залізниці при зважуванні (код 118) на суму 152,40 грн, за телеграфне повідомлення (код 118) - 122,00 грн, за навантажувально-розвантажувальні роботи засобами МЧ-Львів (код 118) - 2080,96 грн. Також, застосований коефіцієнт 1,290 -- тариф Батьово - Чоп, Чоп - Мукачево складає 2506,00 грн. Всього до сплати без ПДВ - 120565,26 грн (т. 2 а.с.11,17).

На підставі актів загальної форми № 10974 від 23.05.2016, № 571 від 05.08.2016, № 4626 від 06.08.2016, № 168 від 08.08.2016, № 173 від 11.08.2016, № 25 від 23.08.2016 (т.1 а.с.32-33, 52-57) за користування вагоном № 65296261 на станціях Батьово, Чоп та Мукачево було нараховано платежів на загальну суму 114847,83 грн (без ПДВ), з яких: плата за користування вагоном (код 117) на суму 78842,70 грн, за маневрову роботу (код 115) - 3367,80 грн, за зберігання вантажу (код 116) - 27638,70 грн, за зважування вантажу (код 118) - 173,10 грн, за участь представника залізниці при зважуванні (код 118) на суму 152,40 грн, за телеграфне повідомлення (код 118) - 122,00 грн, за навантажувально-розвантажувальні роботи засобами МЧ-Львів (код 118) - 2145,13 грн. Також, застосований коефіцієнт 1,290 -- тариф Батьово - Чоп, Чоп - Мукачево складає 2506,00 грн. Всього до сплати без ПДВ - 114847,83 грн (т. 2 а.с.12,16).

Таким чином, загальна сума нарахованих до стягнення з відповідача платежів за затримку вагонів на прикордонній станції становить 621 276,38 грн.

Наведені обставини та несплата відповідачем нарахованих платежів за затримку вагонів стали підставою для звернення позивача з позовом до господарського суду з вимогою про їх стягнення.

Розглядаючи позовні вимоги, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Аналіз спірних відносин сторін, які розглядаються в межах даної справи, свідчить, що між сторонами виникли відносини перевезення вантажу залізничним транспортом.

Відносини залізничного транспорту, зокрема, з відправниками та одержувачами вантажів, багажу, вантажобагажу і пошти з урахуванням специфіки функціонування цього виду транспорту як єдиного виробничо-технологічного комплексу регламентуються спеціальним Законом України "Про залізничний транспорт".

У відповідності до ч.2 ст.3 Закону України "Про залізничний транспорт" нормативні документи, що визначають порядок і умови перевезень, користування засобами залізничного транспорту загального користування, безпеки руху, охорони праці, забезпечення громадського порядку, перетину залізничних колій іншими видами транспорту і комунікаціями, пожежної безпеки, санітарні норми та правила на залізничному транспорті України, є обов'язковими для всіх юридичних і фізичних осіб на території України.

Умови та порядок організації перевезень, у тому числі і прямому змішаному сполученні, за участю залізничного та іншого видів транспорту, нормативи якості вантажних перевезень (терміни доставки, безпека перевезень, схоронність вантажів) визначаються Статутом залізниць України, Правилами перевезень вантажів та Правилами перевезень пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України (ст.8 Закону України "Про залізничний транспорт").

Статтею 306 ГК України передбачено, що перевезенням вантажів визнається господарська діяльність, пов'язана з переміщенням продукції залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами. Суб'єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі. Загальні умови перевезення вантажів, а також особливі умови перевезення окремих видів вантажів визначаються цим Кодексом і виданими відповідно до нього транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст.307 Господарського кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі, а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Відповідно до частин 1, 2 та 7 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Дана норма кореспондується зі ст.525, 526 Цивільного кодексу України.

Крім того, одним із міжнародних договорів, що регулюють питання здійснення міжнародних перевезень залізничним транспортом є Угода про міжнародне залізничне вантажне сполучення (УМЗВС), учасницею якого Україна.

У відповідності до ст.3 Угоди про МЗВС цією Угодою встановлюються єдині правові норми договору перевезення вантажу в прямому міжнародному залізничному сполученні між станціями та в прямому міжнародному залізнично-паромному сполученні. Перевезення вантажів в прямому міжнародному сполученні здійснюється між станціями, які відкрити для виконання вантажних операцій у відповідності до національного законодавства сторін цієї Угоди.

Відповідно до параграфів 1, 2 статті 32 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення визначено, що перевізнику повинні бути відшкодовані всі витрати, пов'язані з перевезенням вантажу, не передбачені застосованими тарифами і викликані причинами, які не залежать від перевізника. Відшкодування додаткових витрат здійснюється в порядку передбаченому статтею 31 "Оплата провізних платежів та неустойок".

Згідно з параграфу 1 статті 31 Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення, якщо угодою між учасниками перевезення не передбачено інше, оплата провізних платежів є обов'язком: одержувача - перевізнику, який видає вантаж, за здійснене ним перевезення.

За приписами статті 119 Статуту залізниць України унормовано, що зазначена плата стягується також з вантажовідправників, вантажоодержувачів у разі затримки вагонів (контейнерів), пов'язаної з митним оформленням.

Поряд з цим, нормою ст. 46 Статуту залізниць України передбачено плату за зберігання вантажу, що прибув на станцію, строк якого перевищує добу. Безкоштовний строк зберігання вантажу обчислюється з 24-ої години дати вивантаження вантажу (контейнера) засобами залізниці або з 24-ої години дати подачі вагонів під вивантаження засобами одержувача. За зберігання вантажу на станції понад зазначений термін справляється плата, встановлена тарифом.

Згідно з п. 8 ОСОБА_2 зберігання вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 24.11.2000, збір за зберігання вантажів у вагонах (контейнерах) у разі затримки їх з вини одержувача (відправника) після закінчення терміну безоплатного зберігання сплачується незалежно від місця затримки (на станції призначення та на підходах до неї, на прикордонних, припортових станціях тощо).

Пункт 9 ОСОБА_2 зберігання вантажів встановлює, що за зберігання на місцях загального користування та на коліях станції відправлення вантажів, завантажених у вагони (контейнери), які простоюють в очікуванні оформлення перевезення (у т. ч. під митним оформленням та з інших причин, не залежних від залізниці), збір сплачується з моменту ввезення вантажу на станцію до моменту закінчення затримки.

Як вже зазначалось раніше, у зв'язку з тим, що вагони №67869982, № 67852608, № 66727538, № 67395525, № 65296261 по накладним з номерами відправки 490813, 491902, 491928, 496646, 497669 простоювали на станціях Батьово, Чоп та Мукачево Львівської залізниці за період з травня по серпень 2016 року у зв'язку з митним оглядом, ПАТ "Українська залізниця" нарахувало ДП "Словечанське лісове господарство" плату за час затримки вагонів в сумі 621276,38 грн.

Виходячи із змісту §6 ст.22 Угоди про МВЗС, Угодою передбачається проведення пограничного, митного і інших видів контролю вагону та вантажу.

Згідно із дефініціями, наведеними у ч.1 ст.4 Митного кодексу України митний контроль визначається як сукупність заходів, що здійснюються з метою забезпечення додержання норм цього Кодексу, законів та інших нормативно-правових актів з питань державної митної справи, міжнародних договорів України, укладених у встановленому законом порядку.

В силу положень ст.318 Митного кодексу України митному контролю підлягають усі товари, транспортні засоби комерційного призначення, які переміщуються через митний кордон України. Митний контроль здійснюється виключно органами доходів і зборів відповідно до цього Кодексу та інших законів України та передбачає виконання органами доходів і зборів мінімуму митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи.

Спеціальні норми проведення митних формальностей на залізничному транспорті містяться у главі 32 Митного кодексу України.

Відповідно до ст.218 Митного кодексу України строки здійснення митних формальностей щодо залізничного рухомого складу визначаються керівником органу доходів і зборів за погодженням з іншими контролюючими органами та адміністрацією залізниці, а в пункті пропуску (пункті контролю) через державний кордон України - крім того, з керівником відповідного органу охорони державного кордону України.

Таким чином, вищезазначені правові норми свідчать про встановлення обов'язку вантажовідправника оплатити перевізнику роботи та операції, здійснені ним для забезпечення митного контрою та митного оформлення вантажу.

Враховуючи, що затримання вагонів №67869982, № 67852608, № 66727538, № 67395525, № 65296261 відбулось з причин, незалежних від перевізника - "Укрзалізниці", а в зв'язку з необхідністю проведення митними органами передбачених Митним кодексом України митних формальностей, судова колегія не приймає до уваги посилання апелянта на положення ч.5 ст.338 Митного кодексу України, оскільки нарахування позивачем платежів за операції, здійснені під час проведення митного контролю на залізничному транспорті, проводились з урахуванням спеціальної норми, передбаченої ст.218 Митного кодексу України. В свою чергу, статті 338 Митного кодексу України є нормою, яка визначає загальний порядок та підстави здійснення митного контролю, а відтак є загальною нормою по відношенню до ст.218 цього ж Кодексу.

Крім того, обов'язок власників товару або уповноваженого ними осіб щодо оплати операцій, здійснених під час проведення митного контролю на залізничному транспорті, незалежно від факту виявлення незаконного переміщення товару під час здійснення такого контролю, визначений положеннями чинного законодавства. Аналогічної позиції дотримується Вищий господарський суд, яка викладене в постановах від 11.12.2014 у справі №908/356/14, від 01.03.2017 у справі №907/501/16 та від 31.07.2017 у справі №924/1175/16.

Таким чином, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем правомірно нараховані платежі за розвантажувальні, навантажувальні, перевантажувальні та інші вчинені операції, які були необхідні для здійснення митного контролю вантажу.

У відповідності до ст.129 Статуту залізниць України обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць.

Факт складання на станціях Львівської залізниці актів загальної форми, в яких відображені вид робіт та операції, необхідних для здійснення митного контролю, а також наведені суми платежів, нарахованих за вчинені операції, встановлено вище.

Згідно з положеннями Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов'язані з ними послуги (Тарифне керівництво № 1), затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 26.03.2009 р. за № 317 та зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 15.04.2009 р. за № 340/16356, встановлені розміри зборів за зберігання вантажів, тобто збір за зберігання вантажів є регульованим тарифом і не потребує додаткового погодження сторонами.

Згідно з пунктами 3, 8 ОСОБА_2 користування вагонам і контейнерами затверджених наказом Міністерства транспорту України від 25 лютого 1999 р. № 113, облік часу користування вагонами і контейнерами та нарахування плати за користування ними провадиться на станціях відправлення та призначення за Відомістю плати за користування вагонами форми ГУ-46, Відомістю плати за користування контейнерами форми ГУ-46к, які складаються на підставі Пам'яток про подавання/забирання вагонів форми ГУ-45, Пам'яток про видачу/приймання контейнерів форми ГУ-45к, Повідомлення про закінчення вантажних операцій з вагонами, Актів про затримку вагонів форми ГУ-23а, Актів загальної форми ГУ-23. У разі затримки вагонів на станції з причин, які залежать від вантажовласника, складається акт загальної форми, який підписується представниками станції і вантажовласника. В акті вказується час (у годинах та хвилинах) початку та закінчення затримки вагонів і їх номери.

У відповідності до пунктів 10, 12, 13 вказаних ОСОБА_2 станція призначення інформує вантажовласника про затримку вагонів з його вини, передаючи йому копію Повідомлення про затримку вагонів не пізніше двох годин після його отримання (телефонограмою, телеграфом, поштовим зв'язком, через посильних, факсом або іншим способом, установленим начальником станції за погодженням з вантажовласником). Загальний час, за який вноситься вантажовласником плата залізниці за користування вагонами, включає час затримки вагонів з його вини та час перебування їх у безпосередньому розпорядженні вантажовласника. Час до 30 хвилин не враховується, час 30 хвилин і більше враховується як повна година.

Плата за користування стягується з вантажовласника також у разі затримки вагонів (контейнерів) під час перевезення в усіх випадках, крім тих, які залежать від залізниці.

Внесення плати за користування вагонами і контейнерами здійснюється в порядку, установленому Правилами розрахунків за перевезення вантажів, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 року № 644 і зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 24.11.2000 року за № 864/5085.

Пункт 16 ОСОБА_2 користування вагонами і контейнерами передбачає випадки, коли вантажовідправник звільняється від плати за користування вагонами і контейнерами. Митні процедури не являються підставою звільнення вантажовідправника від плати за користування вагонами та контейнерами. Митні процедури не входять до цього переліку.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 Статуту залізниць України умови та порядок організації перевезення в усіх видах сполучення визначаються Правилами.

В силу п. 2.6 ОСОБА_2 розрахунків за перевезення вантажів розрахунковий підрозділ веде облік надходження коштів на особовий рахунок платника і використання їх платником для оплати перевезень та наданих залізницею послуг. Облік витрачених коштів здійснюється на підставі перевізних документів, накопичувальних карток, відомостей плати за користування вагонами та контейнерами, за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу, які можуть бути оформлені в електронному вигляді (з накладенням електронного цифрового підпису).

Усі належні залізниці платежі за додаткові послуги, штрафи (які не були включені в перевізні документи і у відомості плати за користування вагонами та контейнерами) включаються в накопичувальні картки, які складаються станціями в трьох примірниках із зазначенням у них відомостей про надані послуги і їх вартість. Ці відомості підтверджуються підписами працівника станції і вантажовласника. Один примірник накопичувальної картки, відомості плати за користування вагонами та контейнерами, за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу надаються вантажовласнику.

У випадках, визначених чинним законодавством, на суми платежів і зборів, що підлягають сплаті, залізниця нараховує податок на додану вартість, сума якого відображається в особовому рахунку платника.

Пунктом 2.10 названих ОСОБА_2 передбачено, що усі спірні питання з розрахунків за перевезення вантажів і додаткових послуг платники регулюють безпосередньо з станціями, які нараховували платежі, і розрахунковими підрозділами, що провадили розрахунки. У разі недосягнення домовленості спірні питання вирішуються в претензійно-позовному порядку.

Аналіз та співставлення відомостей, відображених у вищезазначених актах загальної форми, і в наданому позивачем розрахунку сум за користування вагонами, свідчать, що розрахунок складений у відповідності до обставин, вказаних в актах.

Враховуючи те, що матеріалами справи документально підтверджено факт затримки вагонів, розрахунок суми за користування вагонами, за зберігання вантажу, маневрові роботи, навантажувально-розвантажувальні роботи, зважування вантажу, що підтверджено актами загальної форми, відтак, місцевий господарський суд прийшов до правильного висновку про обґрунтованість вимог позивача до відповідача-1.

Водночас, вирішуючи даний спір судом першої інстанції не враховано, що ухвалою від 11.05.2017р. до участі у справі залучено другого відповідача - Закарпатську митницю Державної фіскальної служби, вимоги щодо якої, як вбачається з рішення суду, не розглянуті.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Митного кодексу України митний контроль сукупність заходів, що здійснюються з метою забезпечення додержання норм цього Кодексу, законів та інших нормативно-правових актів з питань державної митної справи, міжнародних договорів України, укладених у встановленому законом порядку. При цьому, митні формальності - сукупність дій, що підлягають виконанню відповідними особами і органами доходів і зборів з метою дотримання вимог законодавства України з питань державної митної справи.

Частинами 1, 2 статті 325 Митного кодексу України визначено, що за письмовою заявою власника товарів або уповноваженої ним особи та з дозволу органу доходів і зборів можуть здійснюватися навантаження, вивантаження, перевантаження, усунення пошкоджень упаковки, розпакування, упакування, перепакування, зважування та визначення інших істотних характеристик товарів, що перебувають під митним контролем, взяття проб та зразків таких товарів, зміна ідентифікаційних знаків чи маркування на цих товарах або їх упаковці, транспортних засобах комерційного призначення, а також заміна транспортного засобу комерційного призначення. Зазначені операції здійснюються за рахунок власника товарів, що переміщуються через митний кордон України, або уповноваженої ним особи. У разі відмови у наданні дозволу на здійснення зазначених операцій орган доходів і зборів зобов'язаний невідкладно письмово повідомити особу, яка звернулася із заявою про надання такого дозволу, про причини і підстави відмови. У встановлених цим Кодексом випадках органи доходів і зборів з власної ініціативи або з ініціативи правоохоронних органів мають право у письмовій формі вимагати від осіб, які переміщують товари, транспортні засоби комерційного призначення через митний кордон України, проведення операцій, передбачених частиною першою цієї статті. У такому разі витрати на проведення зазначених операцій відшкодовуються органом, з ініціативи якого вони проводилися. Якщо в результаті проведення таких операцій виявлено порушення законодавства України, витрати на проведення зазначених операцій відшкодовуються власником товарів, транспортних засобів комерційного призначення або уповноваженими ними особами.

Частиною п'ятою статті 338 названого вище Кодексу встановлено, що, зокрема, огляд (переогляд) товарів, транспортних засобів комерційного призначення може проводитися за наявності достатніх підстав вважати, що переміщення цих товарів, транспортних засобів через митний кордон України здійснюється поза митним контролем або з приховуванням від митного контролю, у тому числі в разі отримання відповідної офіційної інформації від правоохоронних органів. Вичерпний перелік відповідних підстав визначається Кабінетом Міністрів України. З метою проведення огляду (переогляду) товарів посадові особи органів доходів і зборів самостійно вживають заходів, передбачених цим Кодексом, на всій митній території України, включаючи зупинення транспортних засобів для проведення їх огляду (переогляду), в межах контрольованого прикордонного району та прикордонної смуги. Такий огляд (переогляд) проводиться за рахунок органу, з ініціативи або на підставі інформації якого прийнято рішення про його проведення. Якщо в результаті проведення огляду (переогляду) виявлено факт незаконного переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, витрати, пов'язані з проведенням огляду (переогляду), відшкодовуються власником зазначених товарів, транспортних засобів або уповноваженою ним особою.

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 218 Митного кодексу України розвантажувальні, навантажувальні, перевантажувальні та інші операції, необхідні для здійснення митного контролю та митного оформлення товарів, проводяться підприємствами залізниці за рахунок власників товарів або уповноважених ними осіб.

З аналізу вказаних положень Митного кодексу України вбачається, що ст. ст. 325, 338 Митного кодексу України, включені у глави 47 Організація митного контролю та 48 Зони митного контролю відповідно, які містять загальні принципи та норми проходження процедури митного контролюю та здійснення огляду (переогляду) транспортних засобів комерційного призначення, тоді як ст. 218 Митного кодексу України включена у главу 32 Митні формальності на залізничному транспорті, яка містить спеціальні норми проведення митних процедур саме на залізничному транспорті та підлягає застосуванню в даному випадку до спірних правовідносин сторін, як спеціальна норма права.

Відповідно до наявного в матеріалах справи договору № 2168/1165-2012 про надання послуг з організації перевезень вантажів у власних напіввагонах, укладеного 28.12.2012 року між ПАТ "Українська залізниця" та Державним підприємством «Словечанський лісгосп», вбачається, що останній є вантажовласником, якому залізниця надає послуги, передбачені Статутом залізниць України (т.1, а. с. 150-157).

Таким чином, дії щодо здійснення Закарпатською митницею ДФС митного огляду після митного оформлення є митними формальностями, а тому на них розповсюджуються положення ст. 218 Митного кодексу України.

Отже, обов'язок власників товару або уповноважених ними осіб щодо оплати операцій, здійснених під час проведення митного контролю на залізничному транспорті, незалежно від факту виявлення незаконного переміщення товару під час здійснення такого контролю, визначений положеннями чинного законодавства, які мають бути застосовані до спірних правовідносин. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України у справі № 908/356/14 від 11.12.2014 р. А тому позовні вимоги до відповідача 2 задоволенню не підлягають, оскільки зобов"язаним в даному випадку є відповідач 1.

Водночас колегія зауважує, що покликання позивача у клопотанні про залучення другим відповідачем митниці на ст. 1173, 1174 ЦК України є неправомірним, оскільки його слід розглядати як одночасну зміну предмету і підстав позову (первісні вимоги - стягнення платежів за затримку вагонів, вимоги до митниці - стягнення шкоди), що суперечить ст. 22 ГПК України, та не є обгрунтованим, тому що особою, якій завдано шкоду діями митниці ( у разі доведення їх неправомірності), є відповідач 1.

Щодо заперечень, викладених апелянтом у скарзі.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апелянта, що акти загальної форми, надані позивачем, не є належною підставою для задоволення позовних вимог, оскільки не підписані вантажовласником, з огляду на таке.

Так, акти, що містяться в матеріалах справи (т.1, а.с.18-57) містять достатню інформацію щодо затримки вагонів залізницею, у зв'язку з проведенням митного огляду, зокрема щодо часу затримки та розрахунку суми додаткових платежів за період простою вагонів, а тому оцінюються судом як належні докази понесення залізницею додаткових витрат, що пов'язані з митними формальностями, оскільки ними, в сукупності із іншими доказами, в достатній формі підтверджено облік часу користування вагонами (час перебування вагонів у пунктах навантаження, вивантаження та на під'їзних коліях) та нарахування плати за користування ними.

В свою чергу, колегія суддів враховує доводи позивача, що акти загальної форми в даному випадку не підписуються вантажовласником, оскільки зупинка вагонів здійснена на вимогу Закарпатської митниці, відповідно позивач діяв в межах своїх повноважень на складання відповідних документів

Щодо доводів апелянта про пропуск строків позовної давності, Рівненський апеляційний господарський суд зауважує наступне.

Відповідно до положень ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Загальні, скорочені та більш тривалі строки позовної давності визначені статтями 257,258 ЦК України.

При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. ч. 3 та 4 ст. 267 ЦК України).

Однак, ч. 2 ст. 9 ЦК України встановлено, що законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

Так, згідно з ч. 5 ст. 315 ГК України для пред'явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк.

Разом із цим, за змістом пункту 137 Статуту залізниць України позови залізниць до вантажовідправників, вантажоодержувачів і пасажирів, що випливають із цього Статуту, можуть бути подані відповідно до установленої підвідомчості чи підсудності до суду за місцем знаходження відповідача протягом шести місяців. Зазначений шестимісячний термін обчислюється з дня настання події, що стала підставою для подання позову.

Тобто, наведені норми ГК України і Статуту залізниць України є спеціальними нормами, які встановлюють скорочений шестимісячний строк позовної давності та регулюють питання його перебігу відносно позову залізниці до вантажоодержувача, що випливають із перевезення.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що перебіг позовної давності за вимогами залізниці до вантажоодержувача про стягнення платежів нарахованих за час затримки вагонів починається від дня настання події, що стала підставою для подання позову.

Підставою для подання позову у справі, яка розглядається, стала подія затримка вагонів , при цьому останнім днем використання вагонами № 67869982, 67852608, 66727538, 67395525, 65296261 з вантажем «Деревина паливна», які були відправлені відповідачем, є 23.08.20165, про що свідчить акт загальної форми від 23.08.2016 №25.

Приймаючи до уваги те, що остаточно вантаж був вивантажений з вагонів 23.08.2016, колегія суддів приходить до висновку, що кожен окремий акт загальної форми, який складався під час проведення митного огляду вантажу, не є самостійною підставою для подання позову.

Отже, шестимісячний строк позовної давності слід обраховувати саме від дати складання останнього акту, тобто з дня, наступного після 23.08.2016, тобто з 24.08.2016.

Апеляційним судом встановлено, що Публічне акціонерне товариства "Українська залізниця" в особі Виробничого структурного підрозділу "Рівненська дирекція залізничних перевезень" РФ "Львівська залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" звернулась з даним позовом до суду 23.02.2017 засобами поштового звязку, тобто в межах строків позовної давності.

Відтак, позивач звернувся до суду першої інстанції з даним позовом в межах строку позовної давності, а тому відсутні підстави для застосування цього строку і доводи апелянта в цій частині є помилковими.

Щодо доводів апелянта про процесуальні порушення судом першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне вказати таке.

Так, за змістом статей 33 і 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Однак за правилами ст. 34 ГПК України докази, якими сторони обґрунтовують свої доводи та заперечення повинні бути належними та допустимими. Особливістю судових доказів є те, що вони виступають в якості гарантії достовірності одержаної судом інформації, оскільки на підставі їх оцінки в сукупності за правилами ст.ст. 4-7 та 43 господарський суд приймає судове рішення іменем України.

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову та факти, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову. В силу частини 2 статті 22 ГПК України сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів, обґрунтовувати свої вимоги і заперечення поданими суду доказами (частина 2 статті 43 ГПК України), якими в силу статті 32 даного Кодексу є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інших обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Розподіл обов'язку доказування визначається предметом спору. За загальним правилом обов'язок доказування певних обставин справи покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 Про судове рішення, рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на зазначені норми чинного законодавства, колегія суддів констатує, що оскаржуване рішення прийняте у повній відповідності до чинного законодавства України.

Крім того, судова колегія звертає увагу сторін, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвеція) зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського Суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

Враховуючи викладене, колегія суддів констатує, що доводи апелянта щодо порушень судом першої інстанції ч.1 ст.43, ч.1 ст. 47, ч.2 ст.82, п.п.2,3 ч.1 ст. 84 ГПК України є надуманими, не обґрунтованими та не відповідають обставинам справи, покликання скаржника на практику Європейського суду з прав людини, в даному випадку є недоречним, оскільки судом дотримано усіх процесуальних важелів для вирішення спору в правовому полі.

Розглянувши клопотання відповідача про відстрочку та розстрочку виконання рішення, колегія суддів вважає їх такими, що не підлягають до задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до пп. 7.1.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 №9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" визначено, що відстрочка - це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом.

Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом (п. 7.2 Постанови).

З матеріалів справи вбачається, що оскаржуваним судовим рішенням відповідачу 1 вже встановлено відстрочку виконання судового рішення у строк до 31.12.2017 року.

Крім того, колегія суддів звертає увагу відповідача на те, що згідно вимог сит.121 ГПК України, суд може відстрочити або розстрочити виконання рішення. Одночасне застосування відстрочки та розстрочки чинним законодавством не передбачено.

Згідно з положеннями ст.43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно із ч. 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказів, які б спростовували вище встановлені та зазначені судом обставини, сторонами не надано.

Інші доводи, які викладені відповідачем в апеляційній скарзі, судовою колегією до уваги не беруться з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи. Також, відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення суду в розумінні ст.104 ГПК України з викладених в апеляційній скарзі обставин.

Виходячи з наведеного, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції в частині , що оскаржується апелянтом, відповідає чинному законодавству та матеріалам справи. Водночас враховуючи, що судове рішення не містить висновку щодо позовної вимоги до одного з відповідачів, що є підставою для його зміни, з прийняттям рішення в частині вимог до Закарпатської митниці.

Витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Словечанське лісове господарство" від 14.08.17р. залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Житомирської області від 25 липня 2017 року у справі №906/181/17 змінити. Викласти резолютивну частину рішення в наступній редакції:

"1. Позов до Державного підприємства "Словечанське лісове господарство" задовольнити.

2. Стягнути з Державного підприємства "Словечанське лісове господарство" (11122, Житомирська область, Овруцький район, с. Словечне, вул. Сабурова, 13, код 00991953) на користь Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5; код 40075815) в особі Регіональної філії "Львівська залізниця" ПАТ "Українська залізниця" (79007, м. Львів, вул. Гоголя, 1, код 40081195):

- 621 276,38 грн за час затримки вагонів;

- 9 319,15 грн судового збору.

В задоволенні позову до Закарпатської митниці Державної фіскальної служби України відмовити.

3. Відстрочити виконання рішення суду до 31.12.2017р."

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу №906/181/17 повернути господарському суду Житомирської області.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Василишин А.Р.