РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2017Справа №910/15963/17
Суддя Мудрий С.М. розглянувши справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Китчер-Солюшн"

до публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

- товариство з обмеженою відповідальністю "Дампір"

про зобов'язання передати документи

Представники:

від позивача: Тарновецький П.Я. - представник за довіреністю № б/н від 09.08.2017 р.;

від відповідача: Чорна Т.О. - представник за довіреністю № 8222-К-Н-О від 23.08.2017 р.;

від третьої особи: не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду м. Києва передані позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "Китчер-Солюшн" до публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк» про зобов'язання вчинити дії.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 04.11.2016 р. між публічним акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк», як кредитором, та товариством з обмеженою відповідальністю "Китчер-Солюшн", як поручителем, укладений договір поруки № 4Д13501Д/П, за яким позивач поручився перед відповідачем за виконання товариством з обмеженою відповідальністю «Дампір» зобов'язань за кредитними договорами № 4Д13501Д від 16.08.2013 р., № 4Д13502Д від 19.08.2013 р., № 4Д13492И від 20.08.2013 р., № 4Д14025И від 20.01.2014 р., а саме з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом.

Позивач повністю сплатив відповідачу суму боргу за кредитним договором №Д13501Д від 16.08.2013 р. в розмірі 1 005 457 118,97 грн., кредитним договором № 4Д13502Д від 19.08.2013 р. в розмірі № 498 171 999, 67 грн., за кредитним договором № 4Д13492И від 20.08.2013 р. в розмірі 19 809 882,89 грн., за кредитним договором № 4Д14025И від 20.01.2014 р. в розмірі 245 574 306,98 грн. у відповідності з умовами укладеного договору поруки, а тому вважає, що відповідач мав у відповідності до умов п. 10 договору поруки та ст. 556 Цивільного кодексу України в строк до 14.11.2016 р. надати документи, що підтверджують обов'язки боржника за кредитними договорами.

Оскільки відповідач не надав позивачеві документи, тому позивач позбавлений можливості звернути стягнення на майно, яким був забезпечений кредитний договір, а боржник не має можливості виконати свій обов'язок перед позивачем.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 20.09.2017 р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 10.10.2017 р.

02.10.2017 р. до канцелярії суду позивач подав документи по справі на виконання вимог ухвали суду від 20.09.2017 р.

У судове засідання 10.10.2017 р. представник третьої особи не з'явився, вимоги ухвали суду від 20.09.2017 р. не виконав, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча про час та дату судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 019.

Представник відповідача подав відзив на позовну заяву.

Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача заперечував проти позову та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

04.11.2016 р. між публічним акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк» та товариством з обмеженою відповідальністю "Китчер-Солюшн" укладений договір поруки № 4Д13501Д/П.

Відповідно до п. 1 договору поруки його предметом є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання товариством з обмеженою відповідальністю "Дампір" (код за ) своїх зобов'язань за:

кредитним договором від 16.08.2013 р. № 4Д13501Д, а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору-1;

кредитним договором від 19.08.2013 р. № 4Д13502Д, а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору-2;

кредитним договором від 20.08.2013 р. № 4Д13492И, а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору-3;

кредитним договором від 20.01.2014 р. № 4Д14020И, а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору-4.

Надалі за текстом: кредитний договір 1, 2, 3, 4, - кредитний договір/кредитні договори.

Пунктом 2 договору поруки визначено, що поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов'язку боржника за кредитним договором з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору.

Відповідно до ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Відповідно до ст. 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

За змістом п. 4 договору, у випадку невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники у сумі заборгованості за кредитом та у сумі відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни відповідно до кредитного договору.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до п. 8 договору поруки до поручителя, що виконав обов'язки боржника за кредитним договором переходять усі права кредитора за кредитним договором і договору(ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення зобов'язань боржника перед кредитором за кредитним договором у частині виконаного зобов'язання.

Позивачем перераховано відповідачу кошти:

в розмірі 1 005 457 118,97 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 1306 від 07.11.2016 р. (призначення платежу; виконання зобов'язань по кредитному договору № 4Д13501Д від 16.08.2013 р. згідно договору поруки № 4Д13501Д/П від 04.11.2016 р.),

в розмірі 498 171 999,67 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 1307 від 07.11.2016 р. (призначення платежу; виконання зобов'язань по кредитному договору № 4Д13502Д від 19.08.2013 р. згідно договору поруки № 4Д13501Д/П від 04.11.2016 р.),

в розмірі 19 809 882,89 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 1308 від 07.11.2016 р. (призначення платежу; виконання зобов'язань по кредитному договору № 4Д13492И від 20.08.2013 р. згідно договору поруки № 4Д13501Д/П від 04.11.2016 р.),

в розмірі 245 574 306,98 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 1309 від 07.11.2016 р. (призначення платежу; виконання зобов'язань по кредитному договору № 4Д14025И від 20.01.2014 р. згідно договору поруки № 4Д13501Д/П від 04.11.2016 р.).

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" помилковий переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб'єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі.

Стаття 469 Цивільного кодексу України встановлює, що особа, яка одержала майно за рахунок іншої особи без достатньої підстави, встановленої законом або договором, зобов'язана повернути безпідставно придбане майно цій особі.

Відповідачем не заперечується факт отримання коштів від позивача в сумі 1 769 013 308,51 грн.

Відповідно до п. 10 договору поруки кредитор зобов'язаний у випадку виконання поручителем обов'язку боржника за кредитним договором передати поручителю впродовж 5 (п'яти) робочих днів банку з моменту виконання обов'язків належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов'язки боржника за кредитним договором.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 556 Цивільного кодексу України після виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов'язок боржника.

До поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Згідно зі ст. 14 Цивільного кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Слід зазначити, що позивач до позовної заяви долучив лист вих. № 23 від 17.07.2017 р., відповідно до якого просив банк надати копії кредитних договорів, договорів застави, права за якими перейшли від кредитора до поручителя, а також надати довідки про погашення заборгованості поручителем у відповідності до договорів поруки № 4Д13501Д/П від 04.11.2016 р. та № 4Р13479Д/П від 04.11.2016 р., проте не подано жодних доказів в підтвердження направлення даного листа чи отримання відповідачем наручно.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Отже, з огляду на наведені положення законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні ст. 34 Господарського процесуального кодексу України доказами, певного суб'єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.

У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Суд зазначає, що до господарського суду має право звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Тобто в контексті цієї норми має значення лише суб'єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Виключно суб'єктивний характер заінтересованості як переконаності в необхідності судового захисту суб'єктивного матеріального права чи законного інтересу може підтверджуватися при зверненні до суду лише посиланням на таку необхідність самої заінтересованої особи. Саме тому суд не вправі відмовити у прийнятті позовної заяви з тих лише підстав, що не вбачається порушення матеріального права чи законного інтересу позивача, або заявник без належних підстав звернувся до суду в інтересах іншої особи.

Разом з тим, на позивача покладений обов'язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Однак, позивачем не доведено суду, в чому саме та з яких підстав його права та законні інтереси є порушеними з боку визначеного ним відповідача.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "Китчер-Солюшн" про зобов'язання відповідача передати йому документи, якими підтверджують обов'язок товариства з обмеженою відповідальністю «Дампір» за кредитними договорами № 4Д13501Д від 16.08.2013 р., № 4Д13502Д від 19.08.2013 р., № 4Д13492И від 20.08.2013 р., № 4Д14025И від 20.01.2014 р. є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню повністю.

Згідно з статтею 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ч. 1 ст. 32, ч. 1 ст. 33, ст. 34, ст.ст. 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання рішення: 30.10.2017 р.

Суддя С.М.Мудрий