ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2017 року Справа № 922/646/17
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддіПопікової О.В.,
суддів:Євсікова О.О., Кролевець О.А.,
за участю представників:
від позивача:не з'явилися (повідомлено належно),
від відповідача: від третьої особи-1: від третьої особи-2:ОСОБА_4, дов. від 12.10.2017р. б/н, не з'явилися (повідомлено належно), не з'явилися (повідомлено належно),
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_5
на постановуХарківського апеляційного господарського суду від 12.07.2017
у справі №922/646/17 Господарського суду Харківської області
за позовомОСОБА_5
до треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачаТовариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Яковлівська" 1. ОСОБА_6, 2. ОСОБА_7
простягнення 975828,40 грн.

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року ОСОБА_5 (далі - ОСОБА_5.) звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Яковлівська" (далі - Товариство, ТОВ "Агрофірма "Яковлівська") про стягнення 975828,40 грн. матеріальної шкоди.

У заяві про зміну предмета позову від 22.03.2017р. (вх. №10535) позивач просив стягнути з Товариства 975828,40 грн. дивідендів (з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми)

Рішенням Господарського суду Харківської області від 24.05.2017р. (суддя Чистякова І.О.) позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ "Агрофірма "Яковлівська" на користь ОСОБА_5 дивіденди в розмірі 819242 грн., 111395,81 грн. інфляційних втрат та 3% річних в сумі 26731,98 грн. В решті позовних вимог (в частині стягнення 12227,80 грн. інфляційних втрат та 3% річних в сумі 6194,81 грн.) відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване положеннями статей 11, 98, 116, 509, 526, 625 Цивільного кодексу України, статей 167, 173, 193 Господарського кодексу України та статей 10, 41, 58 Закону України "Про господарські товариства", виходячи з яких суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог з огляду на невиконання Товариством в повному обсязі зобов'язання з виплати позивачу дивідендів за 2014р. на підставі рішення загальних зборів учасників від 12.01.2015р. (протокол №1), яким визначено строк виплати дивідендів - до 31.12.2015р.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 12.07.2017р. (головуючий суддя Медуниця О.Є., судді Пушай В.І., Гребенюк Н.В.) рішення скасовано. Прийнято нове рішення, яким у задоволені позову відмовлено.

Постанова апеляційної інстанції обґрунтована приписами статті 41 Закону України "Про господарські товариства" та статей 33, 34, 36, 43, 101, 105 Господарського процесуального кодексу України, з урахуванням яких суд дійшов висновку про недоведеність настання підстав для виплати позивачу дивідендів за 2014р. у зв'язку з відсутністю прийняття загальними зборами учасників ТОВ "Агрофірма "Яковлівська" рішення про спрямування прибутку на виплату дивідендів. При цьому, апеляційний суд відхилив надану позивачем копію протоколу №1 зборів учасників ТОВ "Агрофірма "Яковлівська" від 12.01.2015р. як неналежний доказ з огляду на відсутність його оригіналу, часткове повернення третіми особами у квітні 2017р. виплачених їм раніше дивідендів як таких, що помилково сплачені, та відсутність доказів скликання загальних зборів Товариства на 12.01.2015р.

Не погодившись з постановою суду апеляційної інстанції, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить постанову скасувати та рішення залишити в силі.

В обґрунтування своєї правової позиції скаржник посилається на порушення та неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, зокрема приписів статті 116 Цивільного кодексу України, статей 167, 170 Податкового кодексу України, статей 10, 41, 58, 60 Закону України "Про господарські товариства", статті 33 Закону України "Про акціонерні товариства", статті 23 Закону України "Про стандартизацію" та статей 34, 43, 101 Господарського процесуального кодексу України, наголошуючи на помилковому неприйнятті судом копії протоколу №1 зборів учасників ТОВ "Агрофірма "Яковлівська" від 12.01.2015р. в якості належного доказу з посиланням на порушення вимог ДСТУ 4163-2003, оскільки, по-перше, вказаний національний стандарт застосовується фізичною особою на добровільній основі, по-друге, частина дивідендів оподатковувалася та виплачувалася позивачу та третім особам як учасникам Товариства протягом лютого-вересня 2015р., а вимоги від 07.03.2017р. про повернення коштів як таких, що сплачені помилково, були направлені учасникам вже після порушення провадження у справі. Крім того апеляційний суд неправомірно прийняв та надав оцінку поданим відповідачем додатковим доказам (платіжні доручення від 13.04.2017р. про часткове повернення третіми особами дивідендів, отриманих ними у 2015р.), неможливість неподання яких до суду першої інстанції апелянт не обґрунтував.

Відповідач у запереченнях на касаційну скаргу та треті особи у поясненнях до касаційної скарги просять оскаржувану постанову залишити без змін з мотивів, у ній викладених.

Розглянувши касаційну скаргу, заслухавши пояснення присутнього представника відповідача, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи, повноти їх встановлення в судових рішеннях та застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, 26 грудня 2005 року загальними зборами учасників товариства затверджено Статут Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Яковлівська" (далі - Статут) (а.с.14 т.1).

Відповідно до п. 1.4 Статуту, а також витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с.112 т.1), учасниками товариства є: ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_5.

Згідно п.4.5 Статуту для забезпечення діяльності товариства за рахунок внесків учасників створено статутний фонд в розмірі 11800 грн. Розміри внесків учасників : ОСОБА_6 - 61 %, що складає 7198 грн., ОСОБА_7 - 20 %, що складає 2360 грн., ОСОБА_5 - 19 %, що становить 2242 грн.

У 2015 році позивачу було виплачено дивіденди за 2014 рік в сумі 415758 грн., що підтверджується видатковими касовими ордерами (а.с.63-77 т.1) та відомостями Лозівської Обласної Державної податкової інспекції ГУ Міндоходів про суми нарахованих доходів та суми утриманого з них податку за 1-3 квартал 2015 року (а.с.82-88 т.1).

Апеляційним господарським судом також встановлено, що згідно доповідної записки головного бухгалтера ТОВ "Агрофірма "Яковлівська" від 03.03.2017р. в результаті проведення інвентаризації документації підприємства виявлена відсутність протоколу зборів засновників Товариства про нарахування та виплату дивідендів за 2014 рік (а.с.89 т.1).

На підставі вказаної доповідної записки директором ТОВ "Агрофірма "Яковлівська" видано наказ №13-ОД про приведення коригування нарахованих за 2014 рік дивідендів шляхом зменшення їх суми в повному обсязі, направлення уточнюючого звіту до Державної фіскальної служби, а також направлення учасникам повідомлення з вимогою повернути помилково виплачені грошові кошти (а.с.90 т.1).

Вимогу №14 від 07.03.2017р. про повернення помилково виплачених дивідендів направлено всім учасниками Товариства, в тому числі позивачу, про що свідчить квитанція та опис вкладення до цінного листа (а.с.91-103 т.1).

На виконання вказаної вимоги, учасник Товариства ОСОБА_7 платіжним дорученням №18178880 від 13.04.2017 частково повернув відповідачу дивіденди за 2014 рік в розмірі 437640 грн., а учасник товариства ОСОБА_6 повернула Товариству частково дивіденди в розмірі 558700 грн., що підтверджується платіжним дорученням №18178815 від 13.04.2017 (а.с.133, 134 т.2).

07.03.2017р. до Лозівської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Харківській області відповідачем подано уточнюючий звіт за 4 квартал 2014 року (а.с.104-106 т.1).

Спір між сторонами виник в зв'язку з тим, що, на думку позивача, після часткової сплати дивідендів в сумі 415758 грн. протягом лютого-вересня 2015р. відповідач перестав виконувати оформлене протоколом №1 від 12.01.2015р. рішення загальних зборів учасників ТОВ "Агрофірма "Яковлівська", яким ОСОБА_5 нараховані дивіденди за 2014 рік в розмірі 1235000 грн., в зв'язку з чим, невиплаченими залишились дивіденди в сумі 819242 грн., незважаючи на звернення позивача до Товариства з листами від 12.05.2016р. про погашення заборгованості (а.с.12, 13 т.1).

Відповідач та треті особи, заперечуючи проти доводів позивача, наполягають на тому, що загальними зборами Товариства не приймалось рішення про розподіл прибутку та виплату дивідендів за 2014 рік, а протокол №1 від 12.01.2015р. як документ взагалі не існує і будь-яких повідомлень про проведення таких зборів учасники не отримували. У зв'язку з цим, дивіденди за 2014 рік виплачені учасникам Товариства помилково, тому на підставі доповідної записки головного бухгалтера, 06.03.2017р. директором Товариства видано наказ №13-ОД про повернення грошових коштів учасниками та коригування нарахованих за 2014 рік дивідендів з направленням відповідного звіту до податкових органів.

В основу оскаржуваної постанови покладено висновок апеляційного суду про недоведеність належними доказами прийняття загальними зборами учасників ТОВ "Агрофірма "Яковлівська" рішення про спрямування прибутку на виплату дивідендів як єдиної законної підстави для виплати позивачу дивідендів за 2014р., у зв'язку з чим, суд відхилив надану позивачем ксерокопію протоколу №1 зборів учасників ТОВ "Агрофірма "Яковлівська" від 12.01.2015р. як неналежний доказ з огляду на відсутність її належного засвідчення згідно вимог ДСТУ 4163-2003, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 07.04.2003р. №55, та відсутність оригіналу цього протоколу, часткове повернення третіми особами у квітні 2017р. виплачених їм раніше дивідендів як таких, що помилково сплачені, та відсутність доказів скликання загальних зборів Товариства на 12.01.2015р., тому сама по собі часткова виплата відповідачем учасникам дивідендів за 2014 рік не є доказом прийняття загальними зборами відповідного рішення з цього приводу.

Колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанцій з огляду на таке.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно з ч.2 статті 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до п.8 ч.2 статті 105 Господарського процесуального кодексу України у постанові мають бути зазначені: у разі скасування або зміни рішення місцевого господарського суду - доводи, за якими апеляційна інстанція не погодилась з висновками суду першої інстанції.

Пункт 2 ч.1 статті 116 Цивільного кодексу України, положення якого кореспондуються із абзацом 2 ч.1 статті 88 Господарського кодексу України, визначає, що учасники господарського товариства мають право у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом, брати участь у розподілі прибутку товариства та одержувати його частину (дивіденди).

Відповідно до статті 41 Закону України "Про господарські товариства" вищим органом акціонерного товариства є загальні збори товариства, до виключної компетенції яких належить, зокрема, затвердження річних результатів діяльності акціонерного товариства, включаючи його дочірні підприємства, затвердження звітів і висновків ревізійної комісії, порядку розподілу прибутку, строку та порядку виплати частки прибутку (дивідендів) з урахуванням вимог, передбачених цим та іншими законами (п."д" ч.5 статті 41 цього закону).

Згідно з ч.1 статті 58 та ч.1 статті 59 Закону України "Про господарські товариства" вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори учасників. Вони складаються з учасників товариства або призначених ними представників. До компетенції зборів товариства з обмеженою відповідальністю крім питань, зазначених у пунктах "а", "б", "г - ж", "и - й" статті 41 цього Закону, належить: а) встановлення розміру, форми і порядку внесення учасниками додаткових вкладів; б) вирішення питання про придбання товариством частки учасника; в) виключення учасника з товариства; г) визначення форм контролю за діяльністю виконавчого органу, створення та визначення повноважень відповідних контрольних органів.

Таким чином, для врегулювання виключної компетенції загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю стаття 59 Закону України "Про господарські товариства" відсилає до статті 41 цього закону, яка стосується діяльності акціонерного товариства, чим спростовується твердження скаржника про помилкове застосування апеляційним судом до спірних правовідносин норми статті 41 Закону України "Про господарські товариства".

Вказані положення законів закріплено в п.п.5.1, 5.2 Статуту ТОВ "Агрофірма "Яковлівська", відповідно до яких вищим керівним органом товариства є збори учасників або їх представників. До виключної компетенції загальних зборів належить затвердження щорічних результатів діяльності товариства, порядку розподілу прибутку; рішення із вказаних питань приймаються простою більшістю голосів.

Як роз'яснено в п.3.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №4 від 25.02.2016р. "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних відносин", під час розгляду справ у спорах про стягнення сум дивідендів господарські суди повинні виходити з того, що відповідно до пункту "д" частини п'ятої та частини шостої статті 41, статті 59 Закону України "Про господарські товариства", пунктів 11, 12 частини другої статті 33 Закону України "Про акціонерні товариства", статті 15 Закону України "Про кооперацію" затвердження річних результатів діяльності юридичної особи, порядку розподілу прибутку, строку та порядку виплати частки прибутку (дивідендів) належить до виключної компетенції загальних зборів. Суд має право прийняти рішення про стягнення дивідендів лише за наявності рішення загальних зборів юридичної особи про спрямування прибутку на виплату дивідендів, на підставі якого визначаються розмір належних позивачу - учаснику (акціонеру, члену) дивідендів, строки та порядок їх виплати.

У п.35 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008р. №13 "Про практику розгляду судами корпоративних спорів" зазначено, що господарські суди вправі приймати рішення щодо виплати акціонеру (учаснику) частки прибутку (дивідендів) лише у разі невиплати господарським товариством дивідендів на підставі рішення загальних зборів або їх виплати в меншому розмірі, ніж передбачено відповідним рішенням (статті 10, 41, 59 Закону України "Про господарські товариства", стаття 158 Цивільного кодексу України). У разі, якщо загальні збори прийняли рішення не розподіляти прибуток товариства, господарський суд не може підміняти вищий орган управління товариства і втручатися у господарську діяльність товариства.

Отже, прийняття господарським судом рішення стосовно спрямування прибутку (частини прибутку) юридичної особи на виплату дивідендів виходить за межі компетенції господарського суду.

Відтак розподіл прибутку ТОВ "Агрофірма "Яковлівська" та виплата дивідендів учасникам здійснюється виключно на підставі рішення загальних зборів учасників Товариства.

В підтвердження позовних вимог позивач надав суду копію протоколу №1 зборів учасників ТОВ "Агрофірма "Яковлівська" від 12.01.2015 року (а.с.12 т.2).

Відповідно до ч.2 статті 36 Господарського процесуального кодексу України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії.

Як роз'яснено в п.2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", подані сторонами копії документів, виготовлені з використанням технічних засобів (фотокопії тощо), засвідчуються підписом особи, яка їх виготовила або яка перевірила їх на відповідність оригіналам, із зазначенням її прізвища, ініціалів та посади (якщо вона є посадовою особою) та з прикладенням печатки (за її наявності). Копії, які видаються підприємствами, установами, організаціями та їх об'єднаннями усіх форм власності, повинні бути засвідчені з додержанням вимог пункту 5.27 Національного стандарту України "Державна уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів. ДСТУ 4163-2003", затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 07.04.2003 №55, а разі якщо інструкціями з діловодства, які діють у відповідних органах, підприємствах, установах і організаціях, установлено додаткові вимоги щодо оформлення копій, - також і цих вимог. У разі невідповідності наданих суду копій документів згаданим вимогам вони не вважаються належними і допустимими доказами і не беруться судом до уваги у вирішенні спору. Подані сторонами копії документів, виготовлені з використанням технічних засобів (фотокопії тощо), засвідчуються підписом особи, яка їх виготовила або яка перевірила їх на відповідність оригіналам, із зазначенням її прізвища, ініціалів та посади (якщо вона є посадовою особою) та з прикладенням печатки (за її наявності). Якщо подані копії документів, у тому числі виготовлені з використанням технічних засобів, викликають сумніви, господарський суд може витребувати оригінали цих документів, у тому числі для огляду в судовому засіданні з наступним поверненням цих оригіналів особі, яка їх подала. Якщо одним з учасників судового процесу подано засвідчені ним копії документів, а інший з цих учасників заперечує відповідність їх оригіналам, то господарський суд зобов'язаний витребувати такі оригінали для огляду у особи, яка їх подала.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач заявляв суду клопотання про витребування у відповідача оригіналу протоколу №1 від 12.01.2015, однак ухвалою господарського суду Харківської області від 29.03.2017 відмовлено в задоволенні клопотання позивача з тих підстав, що відповідач та треті особи заперечують існування вказаного документу.

Апеляційним судом враховано, що згідно з п.5.27 ДСТУ 4163-2003", відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів "Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії.

Копія протоколу №1 від 12.01.2015р. засвідчена позивачем з порушенням вимог вказаного стандарту, оскільки не містить дати її засвідчення, відсутня печатка Товариства, якою засвідчується підпис його посадової особи.

Враховуючи, що оригінал протоколу №1 від 12.01.2015р. в матеріалах справи відсутній, апеляційний суд дійшов висновку про те, що копія вказаного протоколу не може бути належним доказом у даній справі, оскільки відповідач та треті особи ставлять під сумнів існування оригіналу документу, копія якого була надана позивачем.

В матеріалах справи відсутні оригінал або належним чином засвідчена копія протоколу загальних зборів учасників ТОВ "Агрофірма "Яковлівська", в той час як відповідно до ч.2 статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Дослідивши копію "Акту прийому-передачі документів за період 2014-2016 рік" (а.с.16 т.2), на який посилається позивач в якості доказу передачі оригіналу спірного протоколу засновнику ОСОБА_6, апеляційна інстанція дійшла вірного висновку про те, що цей акт не підтверджує доводи позивача, оскільки в тексті акту відсутнє будь-яке посилання на передачу засновнику ОСОБА_6 будь-яких протоколів загальних зборів ТОВ "Агрофірма "Яковлівська", в т.ч. протоколу №1 від 12.01.2015р., а зазначається переважно про передачу документів фінансово-бухгалтерської звітності.

Колегія суддів також приймає до уваги, що судами не встановлено, з матеріалів справи не вбачається та позивачем не доведено скликання загальних зборів Товариства на 12.01.2015 року в порядку, передбаченому п.5.4 Статуту ТОВ "Агрофірма "Яковлівська", тобто з повідомленням учасників (в т.ч. позивача) про їх проведення у передбачений спосіб.

Як встановлено судами, Товариством частково були нараховані дивіденди за 2014 рік в розмірі 6842105,20 грн., які після сплати прибуткового податку були виплачені учасникам в наступному розмірі: ОСОБА_6 - 1334802 грн., ОСОБА_7 - 437640 грн., ОСОБА_5 - 415758 грн.

Однак виплата дивідендів відбулась помилково, за відсутності відповідного рішення загальних зборів учасників товариства, як того вимагає ч.1 статті 59 Закону України "Про господарські товариства".

Як зазначив апеляційний суд, наведене підтверджується наявними у справі доказами в їх сукупності: доповідною запискою головного бухгалтера ТОВ "Агрофірма "Яковлівська" від 03.03.2017р. (а.с.89 т.1), наказом директора ТОВ "Агрофірма "Яковлівська" №13-ОД про приведення коригування нарахованих за 2014 рік дивідендів шляхом зменшення їх суми в повному обсязі, направлення уточнюючого звіту до Державної фіскальної служби, а також направлення учасникам повідомлення з вимогою повернути помилково виплачені грошові кошти (а.с.90 т.1); вимогами ТОВ "Агрофірма "Яковлівська" №14 від 07.03.2017р. про повернення помилково виплачених дивідендів, адресованими всім учасниками Товариства, в тому числі позивачу (а.с.91-103 т.1), платіжними дорученнями від 13.04.2017р. №18178880 та №18178815 про повернення відповідачу третіми особами-1, 2 дивідендів за 2014 рік в сумі 558700 грн. та 437640 грн. відповідно (а.с.133, 134 т.2); уточнюючий звіт за 4 квартал 2014 року, поданим відповідачем 07.03.2017р. до Лозівської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Харківській області (а.с.104-106 т.1).

Отже, сама по собі часткова виплата відповідачем дивідендів за 2014 рік на користь учасників Товариства не є доказом попереднього прийняття загальними зборами обов'язкового рішення про спрямування прибутку на виплату дивідендів.

Оскільки позивачем не надано суду належних доказів прийняття загальними зборами ТОВ "Агрофірма "Яковлівська" у 2014 році рішення про спрямування прибутку на виплату дивідендів, на підставі якого визначаються розмір належних позивачу та іншим учасникам дивідендів, строки та порядок їх виплати, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача дивідендів в розмірі 819242 грн.

Відповідно до ч.2 статті 23 Закону України "Про стандартизацію" національні стандарти та кодекси усталеної практики застосовуються на добровільній основі, крім випадків, якщо обов'язковість їх застосування встановлена нормативно-правовими актами.

Згідно з п.1.1 Національного стандарту України "Державна уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів. ДСТУ 4163-2003", затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 07.04.2003р. №55, цей стандарт поширюється на організаційно-розпорядчі документи (далі - документи) - постанови, розпорядження, накази, положення, рішення, протоколи, акти, листи тощо, створювані в результаті діяльності: органів державної влади України, органів місцевого самоврядування; підприємств, установ, організацій та їх об'єднань усіх форм власності (далі - організацій).

Наведеним спростовується твердження скаржника про те, що вказаний національний стандарт застосовується фізичною особою на добровільній основі, оскільки прийняття рішення вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю (загальними зборами учасників) обумовлює обов'язковість засвідчення його копії з врахуванням вимог ДСТУ 4163-2003.

Колегія суддів зауважує, що наявні заперечення скаржника зводяться передусім до посилань на помилкове відхилення апеляційним судом як неналежного доказу по справі. Водночас, колегія не може прийняти до уваги твердження позивача про зворотне, оскільки в силу меж перегляду справи в порядку касації, передбачених імперативними приписами ч.2 статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до ч.1 статті 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Як роз'яснено в п.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011р. №7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України", у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття

Колегія суддів погоджується з твердження скаржника про безпідставне прийняття та оцінку апеляційним господарським додаткових доказів (платіжні доручення від 13.04.2017р., якими здійснено часткове повернення третіми особами дивідендів, отриманих ними у 2015р.), оскільки що ці докази відповідачем до суду першої інстанції не подавались, а жодних поважних (незалежних від апелянта) причин їх неподання до місцевого господарського суду відповідач у апеляційній скарзі не навів.

Разом з тим, за наведених обставин зазначене допущене апеляційним судом процесуальне порушення наразі не призвело до прийняття неправильної по суті постанови, тому й не може бути достатньою підставою для її скасування.

Касаційна інстанція не може прийняти до уваги посилання заявника на судові рішення у справі №910/22675/16 в обґрунтування своїх доводів про те, що належним доказом прийняття рішення загальних зборів та виникнення у ТОВ обов'язку по виплаті дивідендів, за відсутності в матеріалах справи протоколу загальних зборів, може бути довідка податкового органу про нарахування дивідендів, оскільки ці посилання заявника ґрунтуються на довільному розширеному тлумаченні висновків судів, тоді як з постанови Вищого господарського суду України від 07.08.2017р. у згаданій справі вбачається визнання судами довідки податкового органу як належного доказу виникнення у товариства з обмеженою відповідальністю обов'язку з виплати позивачу дивідендів, що не слід ототожнювати з прийняттям рішення загальних зборів про спрямування прибутку товариства на виплату дивідендів.

Колегія суддів також вважає необґрунтованими посилання скаржника на ч.4 статті 60 Закону України "Про господарські товариства" (в редакції від 10.10.2013р.), якою регулюються відносини прийняття рішення загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю методом опитування, оскільки судами не встановлено, з матеріалів справи не вбачається та позивачем не доведено проведення 12.01.2015 року загальних зборів Товариства методом опитування.

Зважаючи на те, що позовна вимога в частині стягнення з відповідача заборгованості по дивідендам не підлягає задоволенню, відсутні підстави й для задоволення позову в частині стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, які є похідними від основної позовної вимоги.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів також зазначає, що у разі одержання позивачем оригіналу протоколу №1 зборів учасників ТОВ "Агрофірма "Яковлівська" від 12.01.2015р. внаслідок примусового виконання відповідачем судових рішень у справі №922/330/17, якими було задоволено позовні вимоги ОСОБА_5 про зобов'язання Товариства надати йому для ознайомлення протоколи зборів органів управління Товариства за 2014, 2015, 2016 роки, заінтересована сторона може ініціювати перегляд постанови у даній справі за нововиявленими обставинами.

Згідно приписів п.1 статті 1119 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Враховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що доводи, викладені заявником у касаційній скарзі не знайшли свого підтвердження під час касаційного провадження, не спростовують висновки суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову та фактично зводяться до переоцінки доказів і встановлених судом обставин, що в силу положень статті 1117 Господарського процесуального кодексу України не відноситься до повноважень касаційної інстанції.

При цьому перевіривши у відповідності до частини другої статті 1115 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи, повноту їх встановлення в постанові, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційним господарським судом в порядку статей 43, 101, 105 Господарського процесуального кодексу України всебічно, повно і об'єктивно розглянуто всі обставини справи, дана їм належна юридична оцінка, порушень норм чинного законодавства не вбачається, у зв'язку з чим, підстави для задоволення касаційної скарги та скасування чи зміни оскаржуваної постанови відсутні.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 1115, 1117-1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 12.07.2017 у справі №922/646/17 залишити без змін.

Головуючий суддя О.В. Попікова

Судді: О.О. Євсіков

О.А. Кролевець