ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

07.11.2017 Справа № 920/926/17

Господарський суд Сумської області у складі судді Заєць С.В., розглянувши матеріали справи № 920/926/17

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «СПРІД», м. Дніпро

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Універбур», м. Суми

про стягнення 78 450 грн. 21 коп.

За участю представників сторін:

від позивача: не прибув;

від відповідача: ОСОБА_1;

при секретарі судового засідання Малюк Р.Б.

Суть спору: позивач відповідно до вимог позовної заяви від 25.09.2017 (вх. № 2866 від 04.10.2017) просить суд стягнути з відповідача на свою користь 25231,29 грн. основного боргу за договором № 15 від 11.08.2014, 23321,28 грн. інфляційних збитків, 2270,79 грн. 3% річних, 27626,85 грн. пені, а також відшкодувати судовий збір.

19.10.2017 відповідач подав заперечення на позовну заяву, в якому зазначив, що у накладних відсутні підписи уповноважених осіб відповідача про отримання товару, тобто позивач не подав належних доказів отримання відповідачем товару і відповідно виникнення заборгованості за товар, також, розрахунок пені, наведений у позовній заяві, не відповідає вимогам чинного законодавства України та не зрозуміло з якого часу розраховувалась пеня. Відповідач зазначає, що строк позовної давності за вимогами позивача сплинув 30 серпня 2017 року, а позивач звернувся до суду 25.09.2017, в звязку з чим просить суд застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову.

24.10.2017 позивач подав заяву про стягнення додаткових судових витрат, відповідно до якої просить суд стягнути з відповідача витрати повязані з направленням представника позивача в судове засідання в сумі 493,22 грн.

Крім того, позивач подав заяву № 2310 від 23.10.2017, відповідно до якої просить суд подальший розгляд справи проводити без участі представника позивача для зменшення судових витрат, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

24.10.2017 відповідач подав заяву до якої долучив відповідь на претензію ТОВ «СПРІД» від 04.09.2017 року.

06.11.2017 позивачем подано до суду письмові пояснення від 02.11.2017 № 0211, в яких позивач підтримує заявлені позовні вимоги та просить їх задовольнити, в обсязі законних та обґрунтованих вимог.

03.11.2017, 06.11.2017 та 07.11.2017 відповідачем подані до суду письмові додаткові заперечення на позовну заяву, в яких відповідач зазначає, що відповідно до договору № 15 від 11.08.2014 відповідачем від позивача отримано продукцію, проте дана продукція сито гумове та підситник на загальну суму 50462 грн. 59 коп., мала недоліки, які пропонувалося позивачу усунути, що останнім вчинено не було. Також, в поданих заперечення відповідач наполягає на тому, що позивачем пропущений строк позовної давності.

В судове засідання 07.11.2017 представник позивача не прибув, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Представник відповідача в судовому засіданні 07.11.2017 надав усні пояснення в обґрунтування позиції відповідача, викладеної у письмових запереченнях та підтримав заяву про застосування позовної давності та просив відмовити у задоволені позову.

Клопотань про відкладення розгляду справи чи надання додаткових документів від сторін суду надано не було.

Таким чином, враховуючи достатність часу, наданого позивачу та відповідачу для підготовки до судового засідання та надання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принцип змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені п. 4 ч.3 ст. 129 Конституції України, ст. 43 та ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи відповідно до положень ст. 75 ГПК України за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив:

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що 11.08.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Спрід» (постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Універбур» (покупець, відповідач) укладено договір № 15.

Відповідно до п. 1.1. договору постачальник зобовязується поставити, а покупець зобовязується прийняти та оплатити на умовах, обумовлених у договорі, продукцію, найменування, асортимент, якість і ціна якої зазначені у специфікації, яка є невідємною частиною договору.

Згідно з п. 4.1 Договору розрахунки по даному договору здійснюються в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника, згідно виставленого постачальником рахунку, на умовах і в строки, передбачені в специфікаціях до даного договору.

Відповідно до п. п. 2, 6 Специфікації № 1 від 11.08.2014 загальна сума продукції, що постачається по специфікації складає 50462,59 грн., в тому числі ПДВ 8410,43 грн., оплату за продукцію покупець здійснює у вигляді передоплати у розмірі 50% згідно виставленого рахунку. Сума, що залишилась протягом 10 календарних днів після поставки продукції.

З матеріалів справи вбачається, що 11.08.2014 відповідно до платіжного доручення № 1539 відповідачем сплачено 25213,30 грн. передоплати.

20.08.2014 позивачем поставлено, обумовлену у договорі продукцію відповідачу, що підтверджується видатковою накладною № РН - 0000037 від 20.08.2014, товарно-транспортною накладною № НОМЕР_1 від 20.08.2014.

Прете, як зазначає позивач в обґрунтування позову, відповідач взяті на себе зобовязання за договором не виконав в повному обсязі через, що має заборгованість перед позивачем за поставлену продукцію у розмірі 25231 грн. 29 коп.

У зв'язку з цим, позивач звернувся до суду, просив стягнути з відповідача заборгованість за договором № 15 у розмірі 78450 грн. 21 коп., з яких: 25231 грн. 29 коп. - основний борг; 23321 грн. 28 коп. - інфляційна складова боргу; 2 270 грн. 79 коп. - три проценти річних, 27626 грн. 85 коп. пені.

Отже, предметом спору у даній справі, зокрема, є стягнення заборгованості за поставлену позивачем продукцію за умовами договору від 11.08.2014 № 15.

У запереченні від 17.10.2017 № 135 на позовну заяву відповідач просить суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п. 2.2 постанови Пленум Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» № 10 від 29.05.2013 (далі - постанова Пленуму ВГСУ № 10), за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами укладено договір поставки, тобто спір у даній справі виник у звязку з виконанням (господарських) договірних зобовязань.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 7 вказаної статті, не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Частиною 1 ст. 202 Господарського кодексу України встановлено, що господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Відповідач документів, які б підтверджували оплату ним заборгованості перед позивачем або спростовували доводи останнього, суду не надав.

Відтак, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 25231 грн. 29 коп. заборгованості з оплати поставленої їм продукції на умовах договору від 11.08.2014 № 15 є обґрунтованими, водночас, відповідачем заявлено вимогу про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Статтею 253 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (ч. 1 ст. 254 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з п. 4.2 постанови Пленуму ВГСУ № 10, у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане. Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов'язань, що з нього виникають (наприклад, у зв'язку з поетапним виконанням робіт або з розстроченням оплати), позовна давність обчислюється окремо стосовно кожного з таких строків.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Пунктом 6 Специфікації 1 від 11.08.2014, що є невідємною частиною договору, передбачений порядок оплати продукції, зокрема, за продукцію, що постачається покупець здійснює передоплату в розмірі 50% згідно рахунку, що виставляється. Остаточна оплата протягом 10 календарних днів після поставки продукції.

Тобто, враховуючи, що поставка продукції відбулася 20.08.2014, то до 30.08.2014 відповідач повинен був здійснити остаточну оплату за поставлену продукцію, прострочення платежу починається з 31.08.2017. З цього часу починається і дія трьохрічного строку права звернення до суду з вимогою захисту своїх інтересів.

Таким чином, позивач звернувся до суду із позовною заявою в даній справі 25.09.2017, тобто після спливу строку позовної давності (31.08.2017).

Позивачем не надані документи, які б надали можливість встановити, що строк позовної давності для стягнення заборгованості в розмірі 25 231 грн. 29 коп. на момент звернення до суду не сплив.

Згідно з ч. 1 ст. 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч. 3 вказаної статті).

Пунктом 4.4.1 постанови Пленуму ВГСУ № 10 роз'яснено, що у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

Визнання боржником свого боргу після спливу позовної давності не свідчить про переривання перебігу такої давності.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, може, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Сторонами під час розгляду справи не було надано будь-яких документів, які б підтверджували підстави для переривання перебігу позовної давності, а саме в період 31.08.2014 по 31.08.2017.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ці дані встановлюються, зокрема, такими засобами письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів.

Частиною 1 ст. 36 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що письмовими доказами є документи i матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що позивачем не надано належних і допустимих в розумінні ст. ст. 32-34, 36 Господарського процесуального кодексу України доказів переривання перебігу строку позовної давності.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Судом встановлено, що позивач звернувся з позовною заявою у даній справі 25.09.2017, тобто після спливу строку позовної давності. Оскільки, наявність обставин, що переривають перебіг строку позовної давності, позивачем не доведена, суд приходить до висновку про те, що строк позовної давності для вимог про стягнення основного боргу на момент звернення до суду сплив, що є підставою для відмови в задоволенні вказаних позовних вимог.

Статтею 266 Цивільного кодексу України встановлено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Пунктом 5.3 постанови Пленуму ВГСУ № 10 роз'яснено, що зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 ЦК України, і сум інфляційних нарахувань згідно з тією ж статтею 625 ЦК України (незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань, оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу).

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що зі спливом позовної давності за основними вимогами - про стягнення основного боргу, закінчився й строк позовної давності за додатковими вимогами - про стягнення трьох процентів річних, інфляційної складової боргу та пені.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що права позивача дійсно порушені, проте строк позовної давності сплив, про що зроблено заяву відповідачем. Позивач поважних причин пропущення строку позовної давності не навів. За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що в задоволенні позовних вимог судом відмовлено, судові витрати покладаються на позивача і відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають.

Керуючись статтями 33-34, 43-44, 49, статтями 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Спрід» відмовити.

Повне рішення складено 09.11.2017.

Суддя ОСОБА_2