КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"01" листопада 2017 р. Справа№ 910/10099/17
Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Коротун О.М.
суддів: Гончарова С.А.
Гаврилюка О.М.
за участю секретаря судового засідання Куценко К.Л.
за участю представників сторін:
від позивача: Кірсанова К.О. представник за довіреністю № 3347/18 від 15.12.2016;
від відповідача: Кубрак О.О. представник за довіреністю б/н від 22.05.2017;
від третьої особи: Усенко А.М. представник за довіреністю № 17/01 від 03.01.2017;

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АХА Страхування"
на рішення Господарського суду міста Києва від 10.08.2017
у справі № 910/10099/17 (суддя Головатюк Л.Д.)
за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АХА Страхування"
до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України
за участю третьої особи, якв не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні на стороні відповідача (третя особа 1) Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Провідна"
про стягнення 93 746,20 грн,
ВСТАНОВИВ:
Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "АХА Страхування" (надалі позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (надалі відповідач) про стягнення страхового відшкодування у розмірі 93 746,20 грн.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.08.2017 в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "АХА Страхування" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 10.08.2017 та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 31.08.2017 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АХА Страхування" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.08.2017 у справі № 910/10099/17 було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 19.10.2017.
Розгляд апеляційної скарги неодноразово відкладався, зокрема, ухвалою від 19.10.2017 на 01.11.2017.
У зв`язку з перебуванням 01.11.2017 судді Сухового В.Г., який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), на лікарняному, та відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 31.10.2017 для розгляду апеляційної скарги у даній справі було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Коротун О.М., судді: Гончаров С.А., Гаврилюка О.М., вказана судова колегія ухвалою суду від 01.11.2017 прийняла апеляційну скаргу до свого провадження, розглянула її по суті та ухвалила постанову у даній справі.
10.10.2017 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу у даній справі.
В судовому засіданні 01.11.2017 представник позивача апеляційну скаргу у даній справі підтримав, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати з прийняттям нового - про задоволення позову повністю.
Представник відповідача в судовому засіданні 01.11.2017 проти задоволення апеляційної скарги у даній справі заперечив, з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Представник третьої особи в судовому засіданні 01.11.2017 проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Дослідивши матеріали справи, докази по справі, розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, оглянувши оригінали документів, пов`язаних з предметом спору, заслухавши пояснення представників усіх учасників апеляційного провадження, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.
Як вірно з`ясовано судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 21.05.2014 між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «АХА Страхування» та ОСОБА_1 було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту за №136-а/14корп-05, відповідно до умов якого було застраховано транспортний засіб Lexus GS (д.р.н. НОМЕР_2 ).
19.05.2015 в м. Київ, бульвар Лесі Українки, 28 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю: автомобіля Lexus GS 350 (д.р.н. НОМЕР_2 ), яким керував водій ОСОБА_2 (власник автомобіля - ОСОБА_1 ); та автомобіля ГАЗ 3309 (д.р.н. НОМЕР_3 ), яким керував водій ОСОБА_3 , (власник автомобіля - Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України, внаслідок чого було пошкоджено автомобіль Lexus GS 350 (д.р.н. НОМЕР_2 ), що був застрахований у AT «СК АХА Страхування», згідно договору добровільного страхування №136-а/14корп-05.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначає, що згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України № 487 від 20.07.2015, дорожньо-транспортна пригода сталося внаслідок порушення водієм ОСОБА_3 п. 13.3 ПДР України, за що останньому було оголошено догану.
На місце ДТП були викликані співробітники ВДАІ Печерського РУ ГУМВС України в м. Києві, якими було зафіксовано факт ДТП та матеріали ДТП направлено до Печерського районного суду м. Києва
Розглядаючи спір по суті у даній справі, суд першої інстанції зазначив, що заявлені позивачем вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком місцевого господарського суду з рахуванням наступного.
Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками місцевого господарського суду, що при відсутності постанови суду про притягнення водія ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності за ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, неможливо стверджувати настання цивільно-правової відповідальність водія військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 . В цій частині є обґрунтованими доводи апелянта з посиланням на положення ст. 15 КУпАП.
Так, відповідно до ч. 4 ст. 15 Кодексу України про адміністративні правопорушення, при порушенні правил дорожнього руху водіями транспортних засобів Збройних Сил України або інших утворених відповідно до законів України військових формувань та Державної спеціальної служби транспорту - військовослужбовцями строкової служби штраф як адміністративне стягнення до них не застосовується. У випадках, зазначених у цій статті, органи (посадові особи), яким надано право накладати адміністративні стягнення, передають матеріали про правопорушення відповідним органам для вирішення питання про притягнення винних до дисциплінарної відповідальності.
Відповідно до ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
При цьому, з матеріалів справи (а.с. 78) вбачається, що постановою Печерського районного суду м. Києва по справі № 757/19794/15-ц матеріали адміністративної справи про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_4 були направленні командиру військової частини НОМЕР_1 для вирішення питання про притягнення його до дисциплінарної відповідальності в порядку ст. 15 КУаАП.
Разом з цим, із тексту зазначеної постанови вбачається (вказана обставина була встановлена судом в мотивувальній частині постанови), що водій ОСОБА_4 керуючи автомобілем «ГАЗ» д.н.з. НОМЕР_3 , під час об`їзду перешкоди не дотримався безпечного бокового інтервалу, внаслідок чого здійснив наїзд на припаркований автомобіль «Лексус» д.н.з. НОМЕР_2 , чим завдав шкоду двом автомобілям та порушив п. 13.3 ПДР.
Таким чином постановою Печерського районного суду у справі № 757/19794/15-ц встановлено вину ОСОБА_4 . Вказана обставина також встановлена в Довідці № 64186003 про дорожньо-транспортну пригоду, складену ВДАІ РУ ГУМВСУ в м. Києві від 09.07.2015 (а.с. 15).
Більше того, в ході проведеного службового розслідування військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України у витязі з наказу № 487 від 20.07.2015 було зазначено, що причинами скоєного є грубе порушення водієм автомобіля ГАЗ 3309 ОСОБА_3 вимог пункту 13.3 правил дорожнього руху України.
А тому, доводи апелянта в цій частині є обґрунтованими та враховуються судом апеляційної інстанції.
Щодо висновку суду першої інстанції про те, що позивач мав звернутись за виплатою страхового відшкодування до страховика відповідача, а не безпосередньо до винної особи, суд апеляційної інстанції зазначає. що така позиція суду першої інстанції суперечить правовим позиціям Верховного Суду України.
Так, відповідно до постанови Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 6-2097цс16 (правова позиція, яка на підставі ст. 111-28 ГПК України є обов`язковою для судів при застосуванні таких норм права) зазначено наступне.
Право на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні.
Статтею 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено в частині другій статті 16 ЦК України.
Зі змісту наведених норм права можна зробити висновок про те, що страховик, який виплатив страхове відшкодування має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування.
Таким чином, суд апеляційної інстанції зазначає, що позивач має право самостійно визначати особу, до якої може пред`являти відповідних позов. А тому звернення позивача саме до відповідача не є підставою для відмови в позові, оскільки не суперечить положенням чинного законодавства.
Більше того, суд апеляційної інстанції у цій частині приймає доводи третьої особи, що відповідач (у разі стягнення з нього страхового відшкодування) не позбавлений права звернутись до свого страховика про компенсацію виплаченого страхового відшкодування в межах ліміту його відповідальності.
При цьому суд апеляційної інстанції зазначає, що дослідження правовідносин відповідача із його страховиком не входить до предмету доведення у даній справі в розумінні ст. 34 ГПК України , оскільки позивач з даним позовом звернувся саме до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України. Тоді як правовідносини щодо відшкодування Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України страхового відшкодування його страховиком може бути предметом розгляду при зверненні з іншим позовом у загальному порядку.
За змістом статті 980 ЦК, статті 4 Закону України «Про страхування» залежно від предмета договору страхування може бути особистим, майновим, а також страхуванням відповідальності.
Згідно з положеннями статті 999 ЦК і статей 6, 7 Закону України «Про страхування» за вольовою ознакою страхування може бути добровільним і обов`язковим, тому кожен вид страхування має свої особливості правового регулювання.
Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 ЦК визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.
Отже, у справі, що розглядається, позивач, здійснивши виплату страхового відшкодування за договором майнового страхування, набув права потерпілої особи в межах здійсненої виплати.
Згідно з частиною другою статті 999 ЦК до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Водночас як передбачено частиною третьою статті 985 ЦК, особливості укладення договору страхування на користь третьої особи встановлюються законом.
Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, ЦК, Законом України «Про страхування», Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.
За змістом пункту 2.1 статті 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.
За загальним правилом згідно з положеннями статті 1192 ЦК з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Однак спеціальні норми Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обмежують розмір шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема: межами ліміту відповідальності (пункт 22.1 статті 22); вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (стаття 29); відповідно до пунктів 32.4, 32.7 статті 32 страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну майну, яке знаходилося у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив ДТП; шкоду, пов`язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу; згідно з пунктом 12.1 статті 12 страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.
Положеннями статті 29 цього Закону передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.
Отже, виконання обов`язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» покладено на страховика (винної особи), у межах, встановлених цим Законом, та договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що існує неоднакова практика Верховного Суду України щодо необхідності врахування або неврахуванням коефіцієнту зносу деталей при виплаті страхового відшкодування.
Так, відповідно до постанов Верховного Суду України від 22 березня 2017 року у справі № 3-1344гс16 та від 22 березня 2017 року № 3-1304гс16 суд зазначив, що у відповідача у зв`язку з настанням страхового випадку (ДТП) виник обов`язок відшкодувати позивачеві шкоду в межах ліміту його відповідальності за страховим випадком і в межах суми (фактичних затрат), право на вимогу якої перейшло до позивача у зв`язку з виплатою страхового відшкодування, але виходячи із вартості відновлювального ремонту застрахованого автомобіля, з урахуванням коефіцієнту зносу деталей, та за мінусом франшизи.
З матеріалів справи вбачається, що вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу складає 92 659,36 грн. Вказана обставина підтверджується висновком № 228/15 експертного автотоварознавчого дослідження з визначення розміру матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу від 15.07.2015 (а.с. 23-24) та роздруківкою ремонтної калькуляції № 1.003.15.0 від 15.07.2015 системи Audatex.
Таким чином, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню є позовні вимоги про стягнення з відповідача завданих матеріальних збитків у розмірі 92 659,36 грн. А тому рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні зазначеної суми є неправомірним, та таким, що підлягає скасуванню.
Враховуючи неповне з`ясування всіх обставин справи, як наслідок - неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, апеляційна скарга у даній справі підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - частковому скасуванню на підставі п.п. 1, 4, ч. 1 ст. 104 ГПК України з ухваленням нового про задоволенню позову частково.
Судовий збір за розгляд даної справи у суді першої та апеляційної інстанції покладається на сторони пропорційно задоволеним вимогам у порядку ст. 49 ГПК України.
Керуючись статтями 32-34, 36, 43, 49, 99, 101105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АХА Страхування" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.08.2017 у справі № 910/10099/17 задовольнити частково.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 10.08.2017 у справі № 910/10099/17 в частині відмови в задоволенні позову про стягнення з відповідача на користь позивача 92 659,36 грн скасувати з прийняттям нового рішення в цій частині про задоволення позову та з новим розподілом судових витрат.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_4 ) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АХА Страхування" (04070, м.Київ, вул. Іллінська, буд. 8, ідентифікаційний код юридичної особи 20474912) страхове відшкодування в сумі 92 659,36 грн (дев`яносто дві тисячі шістсот п`ятдесят дев`ять) грн. 36 коп; 1581 (одну тисячу п`ятсот вісімдесят одну) грн 46 коп судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 1739 (одну тисячу сімсот тридцять дев`ять) грн 60 коп судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
3. В решті рішення Господарського суду міста Києва від 10.08.2017 у справі № 910/10099/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
4. Видачу наказів доручити місцевому господарському суду.
5. Матеріали справи № 910/10099/17 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у встановленому чинним законодавством порядку.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді С.А. Гончаров

О.М. Гаврилюк