КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" жовтня 2017 р. Справа№ 910/12097/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Власова Ю.Л.

Буравльова С.І.

за участю представників сторін:

позивача: не з'явився,

відповідача: Гутарін І.І., довіреність №3307 від 28.07.2017.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Регіональної філії "Донецька залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"

на рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2017

у справі №910/12097/17 (суддя Мельник В.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МАЛІАЛ"

до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" Регіональна філія "Донецька залізниця"

про стягнення 2821291,33 грн

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "МАЛІАЛ" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" Регіональна філія "Донецька залізниця" про стягнення 2821291,33 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.09.2017 у справі №910/12097/17 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вул. Тверська №5, ідентифікаційний номер 40075815) в особі Регіональної філії "Донецька залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (84400, Донецька область, м. Лиман, вул. Привокзальна №22, ідентифікаційний номер 40150216) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МАЛІАЛ" (49000, м. Дніпро, вул. Марка Озерного №1-А, ідентифікаційний номер 37538490) основну заборгованість у розмірі 2737297 (два мільйони сімсот тридцять сім тисяч двісті дев'яносто сім) грн 53 коп., пеню у розмірі 37497 (тридцять сім тисяч чотириста дев'яносто сім) грн 23 коп., 3% річних у розмірі 8999 (вісім тисяч дев'ятсот дев'яносто дев'ять) грн 34 коп., судовий збір у розмірі 41896 (сорок одна тисяча вісімсот дев'яносто шість) грн 17 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Регіональна філія "Донецька залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" звернулась до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2017 у справі №910/12097/17 скасувати в частині стягнення штрафних санкцій. Прийняти нове рішення, яким зменшити розмір штрафних санкцій (штрафу, пені) до 30% - 11249,17 грн.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що рішення місцевого господарського суду прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, місцевий господарський суд неправильно застосував і порушив норми матеріального та процесуального права, не застосувавши, зокрема, ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України.

Позивач у письмовому відзиві на апеляційну скаргу просив апеляційний господарський суд у задоволенні апеляційної скарги відмовити у повному обсязі.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.10.2017, апеляційну скаргу Регіональної філії "Донецька залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2017 у справі №910/12097/17 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Андрієнко В.В., судді Власов Ю.Л., Буравльов С.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.10.2017 апеляційну скаргу Регіональної філії "Донецька залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 24.10.2017.

23.10.2017 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів (прийом документів) від представника ТОВ "МАЛІАЛ" надійшло клопотання в якому останній просив суд розглянути апеляційну скаргу Регіональної філії "Донецька залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2017 у справі №910/12097/17 за відсутності представника позивача - ТОВ "МАЛІАЛ".

В судове засідання, яке відбулось 24.10.2017, з'явився представник відповідача (апелянта), який надав суду усні пояснення стосовно доводів наведених в апеляційній скарзі.

Приписами ст. 99 ГПК України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, розглянувши матеріали апеляційної скарги, дослідивши наявні докази у справі, заслухавши пояснення, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню. При цьому судова колегія бере до уваги наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 06.03.2017 згідно з рішенням тендерного комітету регіональної філії "Донецька залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" між Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Маліал" (постачальник) було укладено Договір на закупівлю №Дон/НХ-17078/НЮ, предметом якого, у відповідності до п. 1.1., сторони визначили поставку постачальником покупцю товару в асортименті та кількості згідно специфікації, яка є невід'ємною частиною Договору.

Згідно п. 1.2. Договору найменування товару: комплектуючі для виробництва метало пластикових вікон.

Пунктами 4.1.-4.3. Договору визначено, що товар повинен бути поставлений постачальником протягом 10 календарних днів від дня надання заявки покупцем. Датою поставки товару вважається дата підписання накладної на приймання товару та підписання акту прийому-передачі товару обома сторонами Договору. Товар постачається постачальником за рахунок постачальника на склад покупця у м. Артемівськ СРТ, DDP (якщо продукція іноземного походження) згідно правил ІНКОТЕРМС-2010.

Загальна сума Договору складає 2855472,00 грн (п. 5.2. Договору).

Відповідно до п. 6.2. Договору покупець здійснює оплату поставленого товару шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок постачальника протягом 30 банківських днів з дня отримання товару. Днем отримання товару вважається день підписання сторонами або їх уповноваженими представниками накладної (залізничної накладної) та акту прийому-передачі на отримання товару.

Пунктом 8.4. Договору сторони погодили, що підтвердженням про одержання товару покупцем є накладна на приймання товару та акт прийому передачі товару, оформлений належним чином та підписаний уповноваженими представниками сторін. Акт прийому-передачі покупець повертає постачальнику після підтвердження покупцем факту отримання.

07.04.2017 між сторонами було укладено Додаткову угоду №1 відповідно до умов якої сторони погодили доповнити Договір специфікацією №2 на суму 2830932,60 грн.

Судом встановлено, що на виконання умов Договору позивач поставив відповідачу товар, що підтверджується видатковою накладною №М-00000011 від 07.04.2017 на суму 1438304,02 грн, видатковою накладною №М-00000011А від 07.04.2017 на суму 1298993,51 грн, Актом №М-00000001 приймання-передачі товару від 07.04.2017 на суму 1438304,02 грн, Актом №М00000001А приймання-передачі товару від 07.04.2017 на суму 1298993,51 грн, товарно-транспортною накладною №07/04/01 від 07.04.2017, товарно-транспортною накладною №07/04/02 від 07.04.2017.

Позивачем для здійснення оплати відповідачем було надано останньому рахунок-фактуру №М-013 від 07.04.2017 на суму 1438304,02 грн та рахунок-фактуру №М-013А від 07.04.2017 на суму 1298993,51 грн.

Отже, спір у даній справі виник у зв'язку із тим, що зобов'язання по оплаті отриманого та прийнятого відповідачем товару останнім не виконано і сума основного боргу за Договором на закупівлю №Дон/НХ-17078/НЮ від 06.03.2017 становить 2737297,53 грн.

Відповідач заперечив проти задоволення вимог позивача щодо стягнення процентів за користування чужими коштами у розмірі 37497,23 грн та просив суд зменшити розмір штрафних санкцій до 30%.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Згідно із ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Статтею ст. 173 Господарського кодексу України передбачено, що один суб'єкт господарського зобов'язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб'єкта, а інший має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зазначене також кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Укладений між сторонами договір за своєю правою природою є договором поставки.

Згідно з ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно вимог ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Однак, доказів оплати поставленого товару відповідачем суду не надано.

Як встановлено ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За таких обставин, враховуючи неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 2737297,53 грн є обгрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Крім суми основного боргу позивач просив суд стягнути з відповідача пеню в розмірі 37497,23 грн, відсотки за користування чужими коштами у розмірі 37497,23 грн, а також 3% річних у розмірі 8999,34 грн.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань").

Пунктом 9.2. Договору передбачено, що у разі порушення строків оплати товару, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі облікової ставки НБУ від вартості несплаченого товару за кожен день прострочення.

Згідно розрахунку позивача сума пені за неналежне виконання зобов'язання за Договором становить 37497,23 грн. Судом перевірено розрахунок пені наданий позивачем та встановлено, що вказаний розрахунок відповідає матеріалам справи та здійснений у відповідності до умов договору та вимог закону.

Враховуючи вищенаведене, вимоги позивача в частині стягнення з відповідача пені в сумі 37497,23 грн є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню.

Статтею 610 Цивільного Кодексу України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що дії відповідача є порушенням грошового зобов'язання, що є підставою для захисту майнових прав та інтересів позивача відповідно до норм статті 625 Цивільного кодексу України.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних з простроченої суми, суд дійшов висновку про його обґрунтованість, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 8999,34 грн підлягають задоволенню.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 37 497,23 грн відсотків за користування чужими грошовими коштами суд відзначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 692 Цивільного кодексу України у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Згідно ст. 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

У відповідності до п.п. 6.1. - 6.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" проценти річних, про які йдеться у частині другій статті 625 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбаченихстаттею 536 названого Кодексу. Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов'язання і одночасно, як зазначалося, способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов'язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (стаття 1214 ЦК України). Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України). Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у зв'язку з користуванням чужими коштами. Положення ж частини другої статті 625 ЦК України в частині сплати процентів річних застосовуються за наявності порушення грошового зобов'язання. Тому, зокрема, якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (стаття 536 ЦК України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів, так і трьох процентів річних (якщо інший їх розмір не передбачено договором або Законом) - за наявності порушення боржником грошового зобов'язання.

Враховуючи те, що ні умовами договору, ні законом або іншим актом цивільного законодавства розмір і порядок нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами у спірних правовідносинах не передбачено, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача процентів за користування чужими коштами.

Щодо зменшення розміру штрафних санкцій до 30% - 11249,00 грн, суд відзначає наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 1 статті 83 ГПК України, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно п. 3.17.4. постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Отже, з урахуванням вищенаведеного, при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд має дати належну оцінку правовідносинам сторін з точки зору винятковості випадку. Крім того, зменшення розміру штрафних санкцій є правом суду, а не його обов'язком.

Відповідно до вимог ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оскільки відповідачем не надано доказів, які б свідчили, що даний випадок є винятковим суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вказаного клопотання.

На підставі вищенаведеного та з урахуванням встановлених обставин справи, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про часткове задоволення позовних вимог.

Крім того, колегія суддів відзначає, що суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій (штрафу, пені) до 30% - 11249,17 грн, про яке скаржником зазначено також і в апеляційній скарзі, оскільки відповідачем не доведено, що вказаний випадок є винятковим. Крім того, у договорі поставки товару, що укладений сторонами за процедурою відкритих торгів, було визначено мінімальний розмір штрафних санкцій для ПАТ "Українська залізниця" у разі невиконання зобов'язання щодо своєчасної оплати за поставлений товар. Також, необхідно зазначити, що зменшення розміру штрафних санкцій судом є його правом, а не обов'язком.

Беручи до уваги наведене, судова колегія вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2017 прийнято з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, які мають значення для вирішення даного спору, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні, рішення підлягає залишенню без змін.

Враховуючи вимоги ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за перегляд рішення в апеляційній інстанції покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Регіональної філії "Донецька залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2017 у справі №910/12097/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2017 у справі №910/12097/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/12097/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя В.В. Андрієнко

Судді Ю.Л. Власов

С.І. Буравльов