КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" листопада 2017 р. Справа№ 34/3-8/160

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Мальченко А.О.

Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання Костяк В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу №34/3-8/160/20.3-3 від 28.08.2017 (вх. 09-08.1/8130/17 від 04.10.2017) Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.08.2017

за скаргою Публічного акціонерного товариства «Укрнафта»

на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

у справі №34/3-8/160 (суддя - Сівакова В.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрнафта»

до Державного агентства резерву України

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача -

1. Міністерство фінансів України

2. Міністерство аграрної політики України

про стягнення 130.614.067,93 грн.

за участю представників учасників судового процесу:

від позивача - Сєров Є.І., довіреність №10-541/д від 23.08.2017

від відповідача - Михайлюк А.З., довіреність №983/0/4-17 від 14.03.2017

від третьої особи-1 - Іваницька Т.Б., довіреність №13030-08/2 від 22.05.2017

від третьої особи-2 - не з'явились

від Міністерства юстиції України - Васіна І.О., довіреність №2020/20.3-03 від 25.09.2017

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Вищого арбітражного суду України від 25.01.2001 у справі № 8/160 стягнуто з Державного агентства з управління державним матеріальним резервом на користь Відкритого акціонерного товариства «Укрнафта» 130 614 067,93 грн заборгованості та 1 700,00 грн витрат по сплаті державного мита.

25.01.2001 на виконання зазначеного рішення Вищим арбітражним судом України видано відповідний наказ.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 (суддя Катрич В.С.) змінено порядок та спосіб виконання рішення Вищого арбітражного суду України від 25.01.2001 шляхом стягнення з Державного комітету України з державного матеріального резерву з усіх відкритих рахунків на користь Відкритого акціонерного товариства «Укрнафта» 102 555 442,93 грн заборгованості, 1 700,00 грн витрат по сплаті державного мита.

18.09.2008 на виконання зазначеної вище ухвали видано відповідний наказ зі строком дії до 18.09.2011.

25.05.2009 Головним державним виконавцем ВПВ рішень Департаменту ДВС винесено Постанову про відкриття виконавчого провадження №12979679 з виконання наказу Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 року у справі №34/3-8/160.

14.05.2013 року державним виконавцем винесено Постанову про повернення виконавчого документу стягувачу у відповідності до п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

03.07.2017 Публічне акціонерне товариство «Укрнафта» звернулося до господарського суду зі скаргою на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якій просить:

- визнати незаконною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо не надіслання на адресу ПАТ «Укрнафта» копії постанови ВП №12979679 від 14.05.2013 про повернення виконавчого документа стягувачу, а також щодо не повернення ПАТ «Укрнафта» наказу Господарського суду міста Києва №34/3-8/160 від 18.09.2008;

- визнати недійсною постанову Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ВП № 12979679 від 14.05.2013 про повернення виконавчого документа стягувачу.

В обґрунтування підстав для визнання недійсною постанову Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ВП № 12979679 від 14.05.2013 позивач (стягувач у виконавчому провадженні) посилається на відсутність обставин, які згідно з п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» могли бути підставою для винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу. Окрім того, ПАТ «Укрнафта» стверджує, що не отримувало ні копії постанови державного виконавця про повернення виконавчого документа, ні самого наказу Господарського суду міста Києва від 18.09.2008, а відтак просить визнати незаконною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо не надсилання вказаних документів сторонам провадження.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 34/3-8/160 від 21.07.2017 замінено Державний комітет України з державного матеріального резерву на його правонаступника - Державне агентство резерву України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.08.2017 скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України задоволено повністю. Визнано незаконною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо не надіслання на адресу ПАТ «Укрнафта» копії постанови ВП №12979679 від 14.05.2013 про повернення виконавчого документа стягувачу, а також щодо не повернення ПАТ «Укрнафта» наказу Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 у справі №34/3-8/160. Визнано недійсною постанову Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ВП №12979679 від 14.05.2013 про повернення виконавчого документа стягувачу.

Не погодившись з даною ухвалою, Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України подав апеляційну скаргу (вх. 09-08.1/7430/17 від 30.08.2017), в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.08.2017 та прийняти нове рішення, яким відхилити скаргу ПАТ «Укрнафта» на дії державного виконавця.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.09.2017 апеляційну скаргу (вх. 09-08.1/7430/17 від 30.08.2017) Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України повернуто апеляційним судом без розгляду на підставі п. 3 ст. 97 ГПК України, у зв'язку з ненаданням доказів сплати судового збору.

04.10.2017 Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України повторно подав апеляційну скаргу (вх. 09-08.1/8130/17 від 04.10.2017), виправивши недоліки допущені при поданні попередньої апеляційної скарги, а саме додавши докази сплати судового збору (платіжне доручення №2821 від 05.09.2017) у сумі 1600 грн. та подавши клопотання про відновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, Департамент державної виконавчої служби посилається на те, що при винесенні постанови про повернення виконавчого документа стягувачу державний виконавець діяв в рамках положень Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», які встановлюють неможливість проведення державним виконавцем дій з примусового виконання рішення суду, в якому стягнення проводиться з державного чи місцевих бюджетів, оскільки такі рішення виконуються органами Державного казначейства України в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Крім того, Департамент державної виконавчої служби стверджує на помилковість висновків суду першої інстанції про незаконну бездіяльність відділу, яка полягає у ненаправлені на адресу стягувача постанови про повернення виконавчого збору та в ненаправлені самого наказу Господарського суду міста Києва, оскільки неможливість підтвердити факт направлення таких документів обумовлена об'єктивними обставинами, а саме знищенням, у зв'язку із закінченням строку зберігання, матеріалів виконавчого провадження.

Згідно протоколу передачі справи раніше визначеному головуючому судді (судді-доповідачу) від 04.10.2017 справу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Жук Г.А., судді: Мальченко А.О., Агрикова О.В.

У зв'язку з перебуванням судді Агрикової О.В. у відпустці, згідно протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 09.10.2017, для розгляду справи №34/3-8/160 було визначено суддів у складі: головуючий суддя - Жук Г.А., судді: Мальченко А.О., Дикунська С.Я.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.10.2017 апеляційну скаргу (вх. 09-08.1/8130/17 від 04.10.2017) Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.08.2017 у справі №34/3-8/160 прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Жук Г.А., судді: Мальченко А.О., Дикунська С.Я. та призначено справу до розгляду на 11.10.2017.

У зв'язку з неявкою у судове засідання апелянта, ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.10.2017, розгляд справи відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 77 ГПК України був відкладений на 01.11.2017 в межах строку вирішення справи, який на підставі клопотання відповідача був продовжений судом відповідно до ч. 3 ст. 69 ГПК України.

У судовому засіданні 01.11.2017 представник Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України підтримав вимоги апеляційної скарги, просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.08.2017 та прийняти нове рішення, яким відхилити скаргу ПАТ «Укрнафта» на дії державного виконавця.

Представник ПАТ «Укранафта» у судовому засіданні 01.11.2017 заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважає оскаржувану ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.08.2017 законною та обґрунтованою з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу вх. №09-11/20337/17 від 01.11.2017.

Представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.08.2017 та відмовити в задоволенні скарги ПАТ «Укрнафта» про визнання бездіяльності незаконною та визнання недійсною постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 14.05.2013.

Представник Міністерства фінансів України у судовому засіданні 01.11.2017 надав свої пояснення по суті вимог апеляційної скарги, просить ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.08.2017 скасувати та задовольнити вимоги апеляційної скарги Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

У судове засідання 01.11.2017 представники Міністерства аграрної політики України не з'явились, про причини неявки не повідомили, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення №892.

Беручи до уваги належне повідомлення учасників процесу про розгляд апеляційної скарги, закінчення строків розгляду апеляційної скарги на ухвалу місцевого господарського суду, встановлених ст. 102 ГПК України, відсутність заяв та клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників Міністерства аграрної політики України.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом норм процесуального права при винесені оскаржуваної судової ухвали, вважає, що апеляційна скарга Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.08.2017 підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно ст. 124 Конституції України, судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України.

Частиною 1 ст. 116 ГПК України передбачено, що виконання рішення господарського суду проводиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом.

Рішенням Вищого арбітражного суду України від 25.01.2001 у справі № 8/160 стягнуто з Державного агентства з управління державним матеріальним резервом на користь Відкритого акціонерного товариства «Укрнафта» 130 614 067,93 грн заборгованості та 1 700,00 грн витрат по сплаті державного мита.

25.01.2001 на виконання зазначеного рішення Вищим арбітражним судом України видано відповідний наказ.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 змінено порядок та спосіб виконання рішення Вищого арбітражного суду України від 25.01.2001 шляхом стягнення з Державного комітету України з державного матеріального резерву з усіх відкритих рахунків на користь Відкритого акціонерного товариства «Укрнафта» 102 555 442,93 грн заборгованості, 1 700,00 грн витрат по сплаті державного мита.

18.09.2008 на виконання зазначеної вище ухвали видано відповідний наказ зі строком дії до 18.09.2011.

Позивач звернувся до Відділу примусового виконання рішення Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України із заявою щодо примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 у справі 34/3-8/160.

25.05.2009 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Іванченком О.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 12979679 з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 у справі 34/3-8/160.

12.06.2009 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Іванченком О.В. винесено постанову про зупинення виконавчого провадження № 12979679 з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 у справі 34/3-8/160 до розгляду судом скарги на дії державного виконавця.

10.08.2009 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Іванченком О.В. винесено постанову про поновлення виконавчого провадження № 12979679 з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 у справі 34/3-8/160.

Як свідчать представлені до матеріалів справи документи, всі вищезазначені постанови державного виконавця направлялись сторонам виконавчого провадження згідно супровідних листів, про що, окрім того, повідомлялось і Господарський суд міста Києва, який видав виконавчий документ.

22.06.2017 стягувач звернувся до Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України із заявою від 22.06.2017 №10/1317 щодо ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження №12979679, оскільки з 10.08.2009 стягувач не отримував жодних відомостей щодо виконання наказу Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 у справі 34/3-8/160 (копія заяви та реєстру передачі документів з відміткою про отримання Відділом примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України долучена до заяви).

Листом Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України №19385-0-33-17/20.1/3 від 11.07.2017, стягувач був повідомлений про те, що 14.05.2013 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, однак надати стягувачу копію даної постанови Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України не має можливості, у зв'язку з тим, що матеріали виконавчого провадження знищено відповідно до акту про вилучення виконавчих проваджень для знищення, затвердженого 27.02.2017, через закінчення строків їх зберігання. При цьому до даної відповіді стягувачу була надана інформаційна довідка з Єдиного реєстру виконавчих проваджень від 20.07.2017 щодо виконавчого провадження № 12979679.

З інформаційної довідки ВП-спецрозділ з Єдиного реєстру виконавчих проваджень від 20.07.2017 щодо виконавчого провадження № 12979679 вбачається, що 14.05.2013 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Іванченком О.В. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Як вбачається з довідки з Єдиного реєстру виконавчих проваджень від 20.07.2017 щодо виконавчого провадження № 12979679, підставою для повернення виконавчого документа вказано наступне: 25.05.2009 винесена постанова про відкриття виконавчого провадження, боржнику встановлено строк на добровільне виконання, копію постанови направлено сторонам. У строк наданий на добровільне виконання рішення суду боржником не виконано. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження».Частиною 1 статті 2 Закону встановлено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Статтею 21 Закону визначена підвідомчість виконавчих проваджень відділам примусового виконання рішень. Відповідно до зазначеної статті Закону виконання рішень, боржниками за якими є органи державної влади покладається на відповідні відділи примусового виконання рішень. Разом з цим, статтею 3 Закону передбачено, що у випадках, передбачених законом, рішення судів та інших органів щодо стягнення коштів виконуються податковими органами, банками та іншими фінансовими установами. Рішення зазначених органів можуть виконуватися відповідно до закону також іншими органами, установами, організаціями, посадовими особами та громадянами. Рішення про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами Державного казначейства України в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», який набрав чинності з 01.01.2013, встановлені гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом та особливості їх виконання. Статтею 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» визначено особливості надання державою гарантій щодо виконання рішень суду, а саме: держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган, державні підприємство, установа, організація, юридична особа, примусова реалізація майна, якої забороняється відповідно до законодавства. Примусова реалізація майна юридичних осіб - відчуження об'єктів нерухомого майна та інших основних засобів виробництва, з використанням яких юридичні особи провадять виробничу діяльність, а також акцій (часок, паїв), що належать державі та передані до їх статутного фонду».

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Місцевий господарський суд, виходячи зі змісту обґрунтувань повернення виконавчого документа, які зазначені в довідці, дійшов висновку, що обставини, на які посилався державний виконавець не є законодавчими заборонами на звернення стягнення на майно боржника. Крім того, норми, які встановлювали заборону на звернення стягнення на майно певних боржників, передбачались Законом України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна», Законом України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливо-енергетичного комплексу», Законом України «Про виконавче провадження», Законом України «Про державний матеріальний резерв», які не встановлювали жодних заборон на звернення стягнення на кошти боржника - Державного агентства резерву України.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», (в редакції чинній на момент винесення спірної постанови) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент винесення постанови ВДВС) визначено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Як свідчать матеріали справи Державне агентство резерву України є органом державної влади.

З 01.01.2013 набрав чинності Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», статтею 3 якого закріплено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється Державною казначейською службою України в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до Державної казначейської служби України у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження», із заявою про виконання рішення суду.

Разом із заявою стягувач подає до Державної казначейської служби України документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Згідно з положеннями абз. 2 пп. 1 п. 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України (у редакції, чинній на час винесення постанови ВДВС від 14.05.2013) безспірне списання коштів з державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань.

На виконання ч. 2 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» і п. 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року № 845 затверджено Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі по тексту Порядок), який згідно п. 1 визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення.

За змістом абз.2- 3 п. 2 Порядку (у редакції постанови Кабінету Міністрів України чинній на момент винесення постанови ВДВС від 14.05.2013 року) під безспірним списанням слід розуміти операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів. Боржниками є визначені в рішенні про стягнення коштів розпорядники (бюджетні установи) та одержувачі бюджетних коштів, а також підприємства, установи та організації, рахунки яких відкриті в органах Казначейства.

Згідно з п. 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Пунктом 24 Порядку встановлено, що стягувачі, на користь яких прийняті рішення про стягнення коштів з рахунків боржника, подають до органу Казначейства, в якому обслуговується боржник, документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку, а саме заяву про виконання рішення із зазначенням реквізитів банківського рахунка, на який слід перерахувати кошти, або даних про перерахування коштів у готівковій формі через банки або підприємства поштового зв'язку, якщо зазначений рахунок відсутній; оригінал виконавчого документа; судові рішення про стягнення коштів (у разі наявності); оригінал або копію розрахункового документа (платіжного доручення, квитанції тощо), який підтверджує перерахування коштів до відповідного бюджету та інші документи, які містять відомості, що сприятимуть виконанню рішення про стягнення коштів (довідки та листи органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, або органів місцевого самоврядування, рішення органів досудового розслідування та прокуратури тощо).

Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що з моменту набрання чинності положень Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та встановлення порядку виконання рішень, за якими боржниками є бюджетні установи, виключно органами казначейства, державні виконавці позбавлені можливості проводити будь-яке списання коштів за виконавчими документами, вчиняти будь-які виконавчі дії щодо виконання рішень, а стягувачам з метою виконання рішення необхідно подавати такі документи безпосередньо до органів Казначейства. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України Верховного Суду України від 24.06.2015 року №3-317гс15, від 08.07.2015 року №3-316гс15.

Тобто, з урахуванням набрання чинності змін щодо порядку виконання виконавчих документів, за якими боржниками виступають бюджетні установи, у державного виконавця не було законних підстав здійснювати виконавчі дії з виконання наказу, здійснювати дії щодо накладення арешту на кошти бюджетної установи, що свідчить на існування обставин неможливості виконання державним виконавцем відповідного рішення суду.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Оскільки згідно положень Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», Бюджетного кодексу України, виконання рішень суду, боржником за якими є державний орган, здійснюється Державною казначейською службою України, то відповідно дана обставина виключає можливість вчинення державним виконавцем відділу державної виконавчої служби виконавчих дій на виконання даного рішення, що відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» є підставою для повернення виконавчого документа стягувачу.

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції вважає помилковим висновок Господарського суду міста Києва про неправомірність дій при винесенні постанови ВП № 12979679 від 14.05.2013 про повернення виконавчого документу стягувачу та існування підстав для визнання її недійсною.

У своїй скарзі ПАТ «Укрнафта» просило визнати незаконною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо не надіслання на адресу ПАТ «Укрнафта» копії постанови ВП №12979679 від 14.05.2013 про повернення виконавчого документа стягувачу, а також щодо не повернення ПАТ «Укрнафта» наказу Господарського суду міста Києва №34/3-8/160 від 18.09.2008.

За змістом ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній станом на 14.05.2013) копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Визнаючи бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України незаконною, суд першої інстанції виходив з того, що відділом не доведено факту відправлення рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 14.05.2013 разом з наказом Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 у справі 34/3-8/160. Однак, апеляційний господарський суд вважає такі висновки суду передчасними та такими, що не ґрунтуються на повному та всебічному встановленню дійсних обставин справи.

Приписами статті 22 ГПК України визначено, що сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Пунктом 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України та ст. 43 ГПК України передбачено, що однією з засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. У відповідності до ч. 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Правила допустимості доказів у процесуальному праві розуміється як певне, встановлене законом обмеження у використанні доказів у процесі вирішення конкретних справ, що є наслідком наявності письмових форм фіксації правових дій та їх наслідків.

Згідно зі ст. 36 ГПК України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Оригінали документів подаються, коли обставини справи відповідно до законодавства мають бути засвідчені тільки такими документами, а також в інших випадках на вимогу господарського суду.

Як вбачається з поданих до суду пояснень, матеріали виконавчого провадження №12979679 щодо виконання наказу №34/3-8/160, які містили всі документи щодо вчинення виконавчих дій та докази направлення винесених постанов учасникам виконавчого провадження, відповідно до акту про вилучення виконавчих проваджень для знищення за 2013 рік від 27.02.2017, були вилучені та знищені шляхом подрібнення та пресування, про що складено акт знищення документів №18/1 від 01.03.2017 (а.с. 178 том 5). З урахуванням знищення матеріалів виконавчого провадження, у Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відсутня можливість представлення належних доказів направлення на адресу стягувача наказу Господарського суду міста Києва №34/3-8/160 від 18.09.2008 рекомендованим листом з повідомленням про вручення у відповідності до ст.31 Закону України «Про виконавче провадження».

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини для належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Суд апеляційної інстанції зазначає, що місцевий господарський суд, всупереч даного принципу, не обґрунтував, яким чином об'єктивна неможливість особи надати відповідні докази, зокрема докази направлення постанови державного виконавця про повернення виконавчого документу разом з виконавчим документом, оскільки такі зберігалися безпосередньо в матеріалах знищеного виконавчого провадження №12979679, свідчить про порушення виконавцем своїх обов'язків щодо направлення стягувачу постанови від 14.05.2013 та виконавчого документа.

Колегія суддів зазначає, що не тільки Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України повинен довести свої доводи/заперечення по суті скарги, але і сам скаржник повинен довести обставини, на які посилається в обґрунтування своєї скарги, зокрема ненадходження до нього постанови державного виконавця та виконавчого документа у 2013році.

В якості доказу ненадходження таких документів, ПАТ «Укрнафта» надає службову записку №01.1-14/116 від 20.07.2017 за підписом О.О. Поліщук - начальника служби Голови Правління, секретаря Правління ПАТ «Укрнафта» (а.с. 140 том 5). Однак, колегія суддів не може прийняти такий доказ в якості належного доказу у справі, оскільки ПАТ «Укрнафта» не надано жодних розпорядчих актів, службової (посадової) інструкції чи інших документів, які б свідчили, що відповідальною особою за отримання та реєстрацію вхідної кореспонденції, яка надходить до ПАТ «Укрнафта» та надходила у 2013 році, є/був саме начальник служби Голови Правління, секретар Правління ПАТ «Укрнафта» О.О. Поліщук, який виконував такі повноваження у 2013 році. Лише службова записка начальника служби Голови Правління, секретаря Правління ПАТ «Укрнафта» від 20.07.2017, яка є документом одностороннім, виданим безпосередньо стягувачем, як зацікавленою особою у спорі, без документального підтвердження належними доказами або доказами наданими установами поштового зв'язку, не може бути підтвердженням неотримання стягувачем постанови виконавця в 2013 році.

Окрім того, ПАТ «Укрнафта» не надало ні виписок з журналів вхідної кореспонденції за спірний період у 2013 році, ні пояснень щодо порядку реєстрації вхідних документів на підприємстві та подальшого їх передання відповідальним особам, та пояснень цих осіб. Відтак, достовірно стверджувати, що ПАТ «Укрнафта» не отримувало постанови державного виконавця від 14.05.2013 про повернення виконавчого документа та наказу Господарського суду міста Києва від 18.09.2008, за відсутності таких документів не видається за можливе.

Колегія суддів звертає увагу, що знищення матеріалів виконавчого провадження та відповідно неможливість надання відділом виконавчої служби доказів направлення на адресу стягувача наказу, за відсутності належних доказів неотримання таких документів ПАТ «Укранафта» у 2013 році, не можуть бути достатніми підставами для встановлення порушення Департаментом державної виконавчої служби Міністерства юстиції України встановлених законом обов'язків, та не можуть бути підставою для висновку про допущення Департаментом державної виконавчої служби Міністерства юстиції України незаконної бездіяльності.

Відтак, суд апеляційної інстанції вважає, що скаржник належним чином не довів вчинення Департаментом державної виконавчої служби Міністерства юстиції України незаконної бездіяльності в 2013 році.

З урахуванням наведеного Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.08.2017 підлягає задоволенню, ухвала Господарського суду міста Києва від 17.08.2017 підлягає скасуванню з прийняттям нової ухвали про відмову у задоволенні скарги ПАТ «Укрнафта» на бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Керуючись ст. ст.86, 99, 101, 102, п. 2 ч. 1 ст. 103, ст.105, 106, 121-2 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.08.2017 у справі №34/3-8/160 задовольнити.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.08.2017 у справі №34/3-8/160 скасувати, прийняти нову ухвалу.

3. В задоволенні скарги Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» про визнання незаконною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо не надіслання на адресу ПАТ «Укрнафта» копії постанови ВП №12979679 від 14.05.2013 про повернення виконавчого документа стягувачу, а також щодо не повернення ПАТ «Укрнафта» наказу Господарського суду міста Києва №34/3-8/160 від 18.09.2008 відмовити.

4. В задоволенні скарги Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» про визнання недійсною постанову Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ВП № 12979679 від 14.05.2013 про повернення виконавчого документа стягувачу відмовити.

5. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» (04053, м. Київ, провулок Несторівський, буд. 3-5, ідентифікаційний код 00135390) на користь Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Городецького, 13, ідентифікаційний код 00015622) 1 600 (одну тисячу шістсот) 00 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

6. Доручити Господарському суду міста Києва видати наказ на виконання постанови Київського апеляційного господарського суду.

7. Справу №34/3-8/160 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст. ст. 107-111 ГПК України.

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді А.О. Мальченко

С.Я. Дикунська