ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2017 року Справа № 906/293/17

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді суддівКролевець О.А., Малетича М.М., Попікової О.В.,
розглянувши касаційну скаргу Приватного підприємства "Захід"
на рішенняГосподарського суду Житомирської області від 30.05.2017
та постановуРівненського апеляційного господарського суду від 19.07.2017
у справі№906/293/17 Господарського суду Житомирської області
за позовомПриватного підприємства "Захід"
доПриватного підприємства "Проспер"
простягнення 296 830,13 грн.
за участю представників:
від позивача:Колесніков В.В.,
від відповідача:Войтенко С.В.,

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Захід" звернулось до Господарського суду Житомирської області з позовом до Приватного підприємства "Проспер" про стягнення 296 830,13 грн. за договором поставки, з яких 233 575,28 грн. основного боргу, 41 298,75 грн. пені, 21 956,10 грн. інфляційних втрат (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог).

Рішенням господарського суду Житомирської області від 30.05.2017 у справі №906/293/17 (суддя Шніт А.В.), залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 19.07.2017 (колегія суддів у складі: Мамченко Ю.А., Крейбух О.Г., Саврій В.А.), у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з вказаними судовими актами, ПП "Захід" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати, як такі, що прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши згідно з ч. 1 ст. 1117 ГПК України наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судових актах, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, 01.02.2016 між ПП "Захід" (постачальник) та ПП "Проспер" (покупець) укладено договір поставки №39, відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов'язується передати у власність покупця скло листове (або інший товар за домовленістю сторін), а покупець зобов'язується прийняти товар та здійснити оплату відповідно до умов цього договору.

Згідно з п.п. 1.2., 1.3. договору постачальник передає у власність покупця товар однією або окремими партіями протягом дії цього договору; асортимент, ціна та кількісні характеристики товару кожної окремої партії визначаються у рахунку на оплату (рахунку-фактурі), який направляється постачальником на користь покупця за допомогою електронного або іншого технічного зв'язку (факс, електронна пошта тощо). На вимогу покупця оригінал рахунку на оплату (рахунок-фактура) може бути направлений (переданий) покупцю.

Відповідно до п. 1.4. договору орієнтовна загальна сума договору 1 000 000,00 грн. з ПДВ.

У п. 2.2. договору сторони дійшли згоди про те, що обов'язок постачальника передати товар вважається виконаним у момент вручення покупцю (або обраному покупцем перевізнику) товару в обумовленому цим договором місці і підписання накладної (товарно-транспортної накладної (ТТН) або іншого документа, зокрема, складської квитанції, інше), що засвідчує факт приймання-передачі товару. При цьому, покупець погодився, що передача постачальником товару перевізнику, вважається передачею такого товару самому покупцеві.

Згідно з п. 3.1. договору оплата товару здійснюється покупцем на умовах 100% передоплати протягом трьох банківських днів з дня виставлення рахунку на оплату.

Відповідно до п. 3.2. договору покупець здійснює оплату на підставі виставленого рахунку на поточний рахунок постачальника, зазначений у рахунку на оплату.

Відповідно до п. 8.1. договору цей договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін та діє до 31.12.2016, але не раніше повного виконання сторонами зобов'язань за цим договором.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до умов п. 1.3. договору 24.06.2016 позивач надіслав відповідачу електронною поштою виставлений до оплати рахунок-фактуру №СФ-000001059 на оплату товару - скло 4 мм в кількості 6673,590 кв.м за ціною без ПДВ 52,9167 за кв.м, загальною вартістю 423 773,23 грн. (з ПДВ). Того ж дня позивач надіслав на електронну пошту відповідачу рахунок-фактуру №СФ-000001060 від 24.06.2016 на оплату товару - скло 4 мм за ціною 52,9167 грн. за кв.м в кількості 6673,590 кв.м, загальною вартістю 423 773,23 грн. В обох вказаних рахунках-фактурах зазначено про дійсність до сплати до 29.06.2016.

На виконання умов договору поставки ПП "Проспер" відповідно до виставлених позивачем рахунків перерахувало на рахунок позивача згідно з платіжним дорученням №1520 від 24.06.2016 - 423 773,23 грн., а згідно з платіжним дорученням №1521 від 24.06.2016 - 310 773,23 грн. та згідно з платіжним дорученням №1536 від 30.06.2016 - 19 950,00 грн.

Судами встановлено, що на час здійснення вказаних розрахунків у відповідача існувала переплата перед позивачем по рахунку №695 від 23.05.2016 в сумі 48 049,83 грн., яку відповідно до листа № 284 від 25.08.2016 відповідачем зараховано в оплату виставленого позивачем рахунку №СФ-000001059 від 24.06.2016.

ПП "Захід" здійснено поставку товару відповідачу за видатковою накладною №РН-0001419 від 12.08.2016 та довіреністю №62 - скло листове 4 мм у кількості 6673,59 кв.м.; за видатковою накладною №РН-0001423 від 15.08.2016 та довіреністю №63 - скло листове 4 мм у кількості 6673,59 кв.м Прийняття зазначеного товару у вказаній кількості підтверджується підписом відповідача у вказаних видаткових накладних та не заперечується відповідачем.

Звертаючись з даним позовом позивач посилається на те, що на час поставки товару його вартість зросла, у зв'язку з чим останній під час поставки товару у видатковій накладній зазначив його нову ціну, а отже у відповідача виник обов'язок з доплати вартості товару, який не був виконаний.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що зміна позивачем вартості товару здійснена з порушенням вимог Цивільного кодексу України та умов договору.

Колегія суддів касаційної інстанції погоджується з вказаними висновками судів попередніх інстанцій, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 193 ГК суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст. 530 ЦК України).

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

За змістом п. 3.4. договору в разі якщо з моменту виставлення постачальником рахунку на оплату до моменту надходження від покупця грошових коштів за товар збільшилась ціна товару, зокрема, внаслідок девальвації гривні, збільшення витрат на доставку, митного оформлення тощо, постачальник здійснює перерахунок вартості товару та за згодою покупця здійснює відвантаження товару у кількості, що відповідає новій ціні товару. В разі згоди покупця із новою ціною, останній здійснює доплату вартості товару за новим рахунком на оплату.

Таким чином, договором передбачена можливість збільшення ціни товару постачальником саме з моменту виставлення рахунку на оплату до моменту надходження від покупця грошових коштів, в той час як судами встановлено, що таке збільшення відбулось після надходження від відповідача грошових коштів за товар.

Судами встановлено, що позивачем не надано доказів отримання згоди відповідача на збільшення вартості товару.

Враховуючи зазначене, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про те, що зміна вартості товару за видатковою накладною була здійснено позивачем всупереч вимог законодавства та умов договору поставки, з огляду на що правомірно відмовили у задоволенні позовних вимог.

Отже, перевіривши у відповідності до ч. 2 ст. 1115 ГПК України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення в оскаржених судових актах, колегія суддів дійшла висновку, що судами у порядку ст.ст. 43, 101, 103 ГПК України всебічно, повно і об'єктивно розглянуто всі обставини справи в їх сукупності, досліджено подані сторонами в обґрунтування своїх вимог і заперечень докази, належним чином проаналізовано права та обов'язки сторін.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Приватного підприємства "Захід" залишити без задоволення.

Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 19.07.2017 та рішення Господарського суду Житомирської області від 30.05.2017 у справі №906/293/17 залишити без змін.

Головуючий суддя О. Кролевець

Судді М. Малетич

О. Попікова