КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" жовтня 2017 р. Справа№ 910/11608/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Коротун О.М.

Майданевича А.Г.

за участю представників сторін:

від позивача : Сергутін В.А. - представник за дов. №02/661-68 від 03.01.2017 року;

від відповідача: Будя К.С. - представник за дов. б/н від 03.01.2017 року,

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Київський страховий дім"

на рішення Господарського суду міста Києва від 31.08.2017 року

у справі № 910/11608/17 (суддя: Щербаков С.О..)

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант"

до Приватного акціонерного товариства "Київський страховий дім"

про стягнення 24 842, 68 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Київський страховий дім" (далі -відповідач) про стягнення 24 842, 68 грн.

Позовні вимоги мотивовані виплатою позивачем потерпілій особі страхового відшкодування згідно договору № 06-MR2/02-207-00159 добровільного страхування наземного транспортного засобу від 07.10.2016 року, внаслідок чого до позивача перейшло право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки.

Господарський суд міста Києва задовольнив позов Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" своїм рішенням 31.08.2017 року. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Київський страховий дім" на користь Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" 24 842, 68 грн - страхового відшкодування та 1 600,00 грн - судового збору.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва неповно з'ясував обставини справи, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, зокрема судом першої інстанції до спірних правовідносин не застосовано п. 37.1.3 ст. 37 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Крім того, скаржник зазначив, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, проте позивачем при розрахунку суми страхового відшкодування не вирахувано коефіцієнт фізичного зносу, що складає 0,524.

Ухвалою Київського апеляційного Господарського суду від 25.09.2017 року апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Київський страховий дім" було прийнято до провадження.

У судовому засіданні 31.10.2017 року апелянт підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення місцевого господарського суду скасувати.

Представник позивача у відзиві та судовому засіданні 31.10.2017 року заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення місцевого господарського суду - без змін.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Київський апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 31.08.2017 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства "Київський страховий дім" - без задоволення, з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 07.10.2016 року між Товариством з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" та ОСОБА_4 було укладено договір № 06-MR2/02-207-00159 добровільного страхування наземного транспортного засобу (далі - договір), відповідно до умов якого, було застраховано майнові інтереси страхувальника, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом "Hyundai Santa Fe", державний номер НОМЕР_1.

Вигодонабувачем за договором є: ОСОБА_4.

Строк дії договору з 08.10.2016 року по 07.10.2017 року.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про страхування", страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Згідно п. 1 ст. 352 Господарського кодексу України, страхування - це діяльність спеціально уповноважених державних організацій та суб'єктів господарювання (страховиків), пов'язана з наданням страхових послуг юридичним особам або громадянам (страхувальникам) щодо захисту їх майнових інтересів у разі настання визначених законом чи договором страхування подій (страхових випадків), за рахунок грошових фондів, які формуються шляхом оплати страхувальниками страхових платежів.

У відповідності зі ст. 979 Цивільного кодексу України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно з положеннями ст. 980 Цивільного кодексу України, предметом договору страхування можуть бути, зокрема, майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані з володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України "Про страхування" встановлено, що договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Страховим ризиком, відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України "Про страхування" визначається певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання.

Страховим випадком, у відповідності до ч. 2 ст. 8 Закону України "Про страхування", є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 22.11.2016 року на пр. Григоренка в м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля "Hyundai Santa Fe", державний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_4 та автомобіля "Skoda Fabia", державний номер НОМЕР_2, під управлінням ОСОБА_5

Так, в результаті дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено застрахований у Товаристві з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" автомобіль "Hyundai Santa Fe", державний номер НОМЕР_1.

Згідно постанови Дарницького районного суду міста Києва від 21.12.2016 року, ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні правопорушення, що сталося 22.11.2016 року на пр. Григоренка в м. Києві за участю автомобіля "Hyundai Santa Fe", державний номер НОМЕР_1 та автомобіля "Skoda Fabia", державний номер НОМЕР_2.

Відповідно до ст. 988 Цивільного кодексу України страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про страхування", страховик зобов'язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, відповідно до звіту № 52-D/26/3 про вартість матеріального збитку завданого транспортному засобу від 07.12.2016 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля "Hyundai Santa Fe", державний номер НОМЕР_1 становить 27021, 81 грн, згідно рахунку-фактури № 00107 від 01.12.2016 року, наданого ФОП ОСОБА_6, вартість відновлювального ремонту автомобіля "Hyundai Santa Fe", державний номер НОМЕР_1 складає 24 842, 68 грн.

04.01.2017 року позивачем складено страховий акт № СТ/16/0192, згідно якого виплата страхового відшкодування складає 24 842, 68 грн.

Відповідно до зазначеного вище звіту, рахунку-фактури та страхового акту позивачем було виплачено страхове відшкодування у розмірі 24 842, 68 грн, що підтверджується копією платіжного доручення № ІD-88607 від 04.01.2017 року (наявне в матеріалах справи).

Згідно ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Згідно зі ст. ст. 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України "Про страхування", до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов'язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов'язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов'язків свого попередника. Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов'язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов'язок із відшкодування шкоди не виконала (аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 року у справі №3-303гс15).

Таким чином, як правильно встановлено судом першої інстанції, до позивача у зв'язку з погашенням шкоди коштами страхового відшкодування перейшло право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов'язанні є потерпілий) до особи, відповідальної за заподіяний збиток із залишком строку позовної давності.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Отже, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, вина особи, яка керувала транспортним засобом "Skoda Fabia", державний номер НОМЕР_2, встановлена у судовому порядку постановою Дарницького районного суду м. Києва від 21.12.2016 у справі №753/22441/16-п, якою ОСОБА_5, водія транспортного засобу "Skoda Fabia", державний номер НОМЕР_2, визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 340, 00 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Згідно ст. 1 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страхувальники - юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу; потерпілі - треті юридичні та фізичні особи, життю, здоров'ю та/або майну яких внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортним засобом заподіяна шкода, цивільно-правову відповідальність за яку несе власник цього транспортного засобу; забезпечений транспортний засіб - наземний транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, або, залежно від умов договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, будь-який наземний транспортний засіб, який експлуатується особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, на законних підставах;

Обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності, відповідно до ст. 3 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

На момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність водія за шкоду, заподіяну майну третіх осіб, внаслідок експлуатації автомобіля "Skoda Fabia", державний номер НОМЕР_2 була застрахована у Приватному акціонерному товаристві "Київський страховий дім" за полісом № АК/1229341.

Згідно зі ст. 6 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором.

Таким чином, у зв'язку з настанням страхового випадку - пошкодженням ОСОБА_5 автомобіля "Hyundai Santa Fe", державний номер НОМЕР_1, у відповідача виник обов'язок відшкодувати останньому витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу.

Разом з тим, як правильно встановлено судом першої інстанції, вартість страхового відшкодування власнику автомобіля "Hyundai Santa Fe", державний номер НОМЕР_1 було сплачено Товариством з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" на підставі договору страхування.

Пунктом 22.1 ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Частиною 2 ст. 12 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи.

Відповідно до пункту 36.4 ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом "а" пункту 41.1 ст. 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд приймає до уваги, що Законом України "Про страхування" та Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не передбачено зобов'язання страховика за договором добровільного страхування визначати розмір страхового відшкодування тільки в розмірі суми, встановленої звітом про оцінку транспортного засобу, оскільки цей звіт є попереднім оціночним документом, що визначає можливу, але не остаточну суму, необхідну для відновлення транспортного засобу.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 15.04.2015 року у справі №3-50гс15, яка прийнята з підстав неоднакового застосування одних і тих самих норм матеріального права, а саме положень статей 22, 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції в силу ч. 1 ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України; а також в постановах Вищого господарського суду України від 01.02.2016 року у справі №910/6190/15-г, від 02.02.2016 року у справі №910/13155/15, від 02.02.2016 року у справі №910/25250/15, від 03.02.2016 року у справі №910/15485/15, від 04.02.2016 року у справі №910/14599/15.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що реальним підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є саме платіжне доручення (аналогічна правова позиці міститься в постанові Вищого господарського суду України від 23.08.2011 року у справі № 42/92).

При цьому, Київський апеляційний господарський суд не приймає як належне посилання скаржника, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення на вимоги п. 37.1.3 ст. 37 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" щодо наявності підстав для відмови у здійсненні страхового відшкодування, з огляду на наступне.

Зі змісту ст. 34 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" вбачається, що після повідомлення про настання дорожньо-транспортної пригоди, страховик зобов'язується самостійно розпочати розслідування страхового випадку, зокрема, направлення запитів про відомості, пов'язанні з страховим випадком до правоохоронних органів, закладів охорони здоров'я та інших установ.

Крім того, як було зазначено вище, постановою Дарницького районного суду м. Києва від 21.12.2016 року у справі № 753/22441/16-п встановлено факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання, а розмір заподіяної шкоди визначено відповідно до звіту № 52-D/26/3 про вартість матеріального збитку завданого транспортному засобу від 07.12.2016 року, та рахунку-фактури № 00107 від 01.12.2016 року, наданого ФОП ОСОБА_6

При цьому, Київський апеляційний господарський суд приймає до уваги, що позивач звертався до відповідача із заявою № 3871 від 03.03.2017 на виплату страхового відшкодування, в якій позивач просив відповідача протягом 30 календарних днів здійснити на користь Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" виплату страхового відшкодування в порядку регресу у розмірі 24842,68 грн, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок позивача № 4100 в АТ "УкрСиббанк", в додатках до якої було додано документи, що підтверджують факт настання дорожньо-транспортної пригоди та розмір заподіяної шкоди, яка отримана відповідачем 03.03.2017 року, відповідно до відтиску печатки Приватного акціонерного товариства "Київський страховий дім" на заяві позивача за вх.№ 556.

Відповідно до п. 36.2 ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів" страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний: 1) у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв'язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна; 2) у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Отже, зі змісту вказаних приписів Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів" вбачається, що обов'язок з визначення причин настання страхового випадку та визначення розміру збитків, завданих майну потерпілої особи, покладається на страховика, який здійснив обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу, тобто на відповідача.

У свою чергу, відсутність вказаних дій з боку відповідача не позбавляє позивача права вимагати отримання відшкодування в межах фактично понесених ним витрат у вигляді страхового відшкодування, виплаченого на користь страхувальника.

Також з врахуванням приписів ст.ст. 993, 1191 Цивільного кодексу України слід зазначити, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором добровільного майнового страхування, переходить право вимоги до страховика, який здійснив обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власника транспортного засобу, у розмірі виплаченого страхового відшкодування. Тобто визначальним моментом для звернення з такою вимогою є сам факт виплати страхового відшкодування за договором майнового страхування.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 13.03.2017 у справі № 910/13450/16.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, з урахуванням вимог п. 36.4 ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" в матеріалах справи міститься акт №СТ/16/0192 від 04.01.2017 року, платіжне доручення № ІD-88607 від 04.01.2017 року та рахунок - фактура №00107 від 01.12.2016 року, виставлені ФОП ОСОБА_6, яким надано послуги з відновлювального ремонту пошкодженого майна, що в розумінні ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України є належними та допустимими доказами фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування.

Щодо твердження скаржника проте, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, проте позивачем при розрахунку суми страхового відшкодування не вирахувано коефіцієнт фізичного зносу, що складає 0,524, колегія суддів відзначає наступне.

Відповідно до ст. 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, а саме звіту № 52-D/26/3 від 07.12.2016 року про оцінку автомобіля "Hyundai Santa Fe", державний номер НОМЕР_1 (наявний в матеріалах справи), вартість відновлювального ремонту автомобіля "Hyundai Santa Fe", державний номер НОМЕР_1 визначена з урахуванням коефіціенту фізичного зносу (0,524) та становить 27 021, 81 грн.

Крім того, Київський апеляційний господарський суд приймає до уваги лист повідомлення ФОП ОСОБА_6 (наявний в матеріалах справи) відповідно до якого, при здійсненні відновлювального ремонту автомобіля Hyundai Santa Fe державний номер НОМЕР_1 застосовувалися запасні частини, що раніше перебували у використанні.

Звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є саме платіжне доручення (аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 15.04.2014 року по справі №3-59гс15).

Тож, позивачем, відповідно до зазначеного вище звіту, рахунку-фактури та страхового акту було виплачено страхове відшкодування у розмірі 24 842,68 грн, що підтверджується копією платіжного доручення № ІD-88607 від 04.01.2017 року.

Отже, враховуючи наведене, з огляду на те, що позивач виплатив страхове відшкодування власнику застрахованого автомобіля "Hyundai Santa Fe", державний номер НОМЕР_1, у нього виникло право вимоги до особи, відповідальної за заподіяну шкоду, тобто, у даному випадку до Приватного акціонерного товариства "Київський страховий дім".

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо задоволення позовних вимог.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що прийняте господарським судом рішення відповідає ст. ст. 43, 85 Господарського процесуального кодексу України, вимогам щодо законності та обґрунтованості, підстав для скасування чи зміни рішення, в тому числі, з мотивів, наведених в апеляційній скарзі не вбачається.

За таких обставин, рішення Господарського суду міста Києва від 31.08.2017 року у справі №910/11608/17 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства "Київський страховий дім" - задоволенню не підлягає.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103 -105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Київський страховий дім" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 31.08.2017 року у справі №910/11608/17 - залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/11608/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді О.М. Коротун

А.Г. Майданевич