ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2017 р. Справа № 909/897/17

Господарський суд Івано-Франківської області у складі: судді Фанди О.М., секретаря судового засідання Юрчак С.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Фермерського господарства "Спаське", вул. Шашкевича, 123 В, с. Спас, Коломийський район, Івано-Франківська область, 78219,

до відповідача: Спаської сільської ради, вул. Нова, 1а, с. Спас, Коломийський район, Івано-Франківська область, 78219,

третя особа на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Фізична особа - підприємець ОСОБА_1, АДРЕСА_1

про встановлення земельного сервітуту

за участю:

Від відповідача: Пігуляк Микола Андрійович - землевпорядник Спаської сільської ради, (доручення № 1538 від 02.10.2017 року; паспорт серія НОМЕР_1

Від відповідача: Гаврилюк Микола Васильович - голова Спаської сільської ради, (посвідчення № 1)

Від позивача: Шуригін Максим Анатолійович - представник, (довіреність б/н від 04.09.2017 року; паспорт серія НОМЕР_2 від 17.01.2007 року)

Від позивача: Бежук Микола Михайлович - голова фермерського господарства, (доручення № 5 від 18.10.2017 року)

Від третьої особи на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Фізична особа - підприємець ОСОБА_1, паспорт серія НОМЕР_3 від 28.12.1996 р.

встановив: Фермерське господарство "Спаське" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Івано-Франківської області із позовом до Спаської сільської ради (далі - відповідач) про встановлення безстрокового, безоплатного земельного сервітуту на частину земельної ділянки площею 0,0079га кадастровий номер НОМЕР_4, яка розташована за адресою АДРЕСА_2 загальна площа 0,0374га.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивач позбавлений єдиного можливого доступу як землекористувач до адміністративної будівлі (будинку тваринника) та частини своєї земельної ділянки, що в свою чергу негативно впливає на господарську діяльність фермерського господарства. Разом з тим позивач зазначає, що усі пропозиції позивача щодо встановлення додаткового заїзду або відновлення заїзду із сторони санпропусника були відхилені, а запропонований проект договору про користування земельним сервітутом не був взятий до уваги Спаською сільською радою. При цьому позивач зазначає, що заїзд до адміністративного будинку із АДРЕСА_2 став можливий виключно через проїзд який розташований на земельній ділянці 0,0079 га, яка належить третій особі на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1. У зв"язку з цим позивач просив установити земельний сервітут на зазначену ділянку для проїзду, проходу, прогону худоби.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, з підстав викладених у позовній заяві (вх.№9800/17 від 15.09.17), та просить суд позов задовольнити.

Представники відповідача в судовому засіданні проти позову заперечили, з підстав викладених у запереченні на позовну заяву (вх.№15405/17 від 03.10.17), та просять суд в позові відмовити. Свої заперечення обгрунтовують тим, що відповідно до проекту землеустрою та плану схеми ділянки, що передана позивачу ніякого проїзду чи проходу, на яку претендує позивач, не встановлено і не передбачено, в підтвердження чого посилається на кадастровий план та проект відведення. При цьому вказує, що згідно генплану забудови с. Спас чітко вбачається, що заїзд до спірного приміщення можливий із АДРЕСА_2 та проїздом між ділянками, яку орендує ОСОБА_10 та ФГ "Спаське".

Представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору проти позову заперечила, з підстав викладених у запереченні на позовну заяву (вх.№16969/17 від 27.10.17 (на бланку Спаської сільської ради )), та просить суд в позові відмовити. В своїх поясненнях пояснила, що між ним та відповідачем укладено Договір оренди земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_4 для обслуговування 1/2 нежитлового приміщення (Санпропускник), а тому встановлення на цій земельній ділянці сервітуту є вкрай обтяжливим для третьої особи та унеможливить її використання. Разом з тим вказує, що на час розгляду справи до спірного приміщення відповідача існує шість заїздів, в підтвердження чого надала суду світлини та план земельної ділянки із схематично відображеними місцями заїзду.

Розглянувши матеріали справи із врахуванням вимог Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стосовно розгляду справи упродовж розумного строку, вислухавши представників сторін, всебічно і повно з"ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються вимоги, давши оцінку доказам, які мають значення для справи, суд вважає за правильне взяти до уваги наступне.

Судом встановлено, що позивачу на праві власності належать нежитлові будівлі (тваринницька ферма площею 2269,3 кв.м., демонстраційний зал сільськогосподарської продукції з кафетерієм та офісно-побутовим приміщенням загальною площею 1580,3 кв.м., будинок тваринника загальною площею 471,1 кв.м.), що розташовані за адресою: АДРЕСА_2, Івано-Франківська область на земельній ділянці площею 1,8894, кадастровий номер НОМЕР_5, що підтверджується свідоцтвом про право власності НОМЕР_6 від 23.12.2013.

28 лютого 2006 року між Спаською сільською радою (по договору - орендодавець/по справі - відповідач) та Фермерським господарством "Спаське" укладено договір оренди земельної ділянки площею 1,8894 га для ведення фермерського господарства, яке знаходиться по АДРЕСА_2 терміном на 49 років. Реєстраційний номер 01 від 28.02.2006 року.

Згідно п. 35 ч.2 Договору оренди невід"ємною частиною договору є: план або схема земельної ділянки, Рішення про передачу і оренду, проект відведення земельної ділянки.

Листом від 12 грудня 2007 року позивач, у зв"язку із виготовленням нового генерального плану забудови села Спас Коломийського району Івано-Франківської області, звернувся до Івано-Франківської філії ДП "Дніпромісто", в якому господарство просило врахувати межі промислової зони фермерського господарства "Спаське", яке розміщене на території колишнього колгоспного двора з незмінними під"їзними дорогами до ферм, складів, тощо.

24 липня 2014 року Спаською сільською радою було прийнято рішення №753-28/2014 , яким позивачу відмовлено в задоволенні заяви щодо вирішення питання заїзду до фермерського господарства та погодження межі між ФГ "Спаське" і власником нежитлового приміщення (санпропускника).

07 липня 2015 року відповідачем по справі прийнято рішення №944-37/2015, згідно якого надано згоду ОСОБА_1 на розроблення детального плану території в АДРЕСА_2 біля нежитлового будинку (санпропускника).

11 червня 2015 року позивач отримав інформаційну довідку з Коломийського міжрайонного проектно-виробничого бюро щодо обгрунтування організації заїздів до об"єктів фермерського господарства "Спаське" в с. Спас Коломийського району, відповідно до якої було повідомлено, що пішохідно-транспортне сполучення між об"єктами різного призначення запроектовано по існуючих заїздах на територію господарства: головний заїзд - з АДРЕСА_2, до об"єктів адміністративно-побутового, рекреаційного та громадського призначення. Господарський заїзд - з сільської вулиці.

З метою вирішення питання щодо заїзду, ФГ "Спаське" неодноразово зверталось до Спаської сільської ради щодо відновлення заїзду із сторони санпропусника від АДРЕСА_2 та встановлення додаткового заїзду до ФГ "Спаське" від АДРЕСА_2 між власником нежитлового приміщення (санпропусника) ОСОБА_1 та КТП Коломийського МРЕМ, однак рішеннями Спаської сільської ради №909-34/2015 від 22.04.2015 року та №1008-39/2015 від 23.10.2015 року було відмовлено у задоволенні. Зокрема рішенням №909-34/2015 року було затверджено акт земельної комісії від 20.04.2015, відповідно до якого земельною комісією було рекомендовано частково відмовити позивачу з підстав фактичної відсутності заїзду на територію товариства зі сторони АДРЕСА_2

Листом від 10 серпня 2015 року позивач повторно звернувся до Івано-Франківської філії ДП "Дніпромісто" щодо виготовлення детального планування території під існуючими будівлями старого господарського двору, правонаступником якого стало фермерське господарство "Спаське".

01 жовтня 2015 року позивач отримав відповідь від Івано-Франківської філії ДП "Дніпромісто", відповідно до якої генеральним планом села Спас, розробленим у 1985 році у масштабі 1:2000 був передбачений під"їзд на територію колишнього господарського двору, а новий генеральний план був розроблений у 2007 році у масштабі 1:5000 і деталізація під"їздів та підходів не передбачалась.

Листом від 28 липня 2017 року позивач звернувся до Спаської сільської ради та третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 із пропозицією укласти договір про встановлення земельного сервітуту, а саме право проходу, проїзду на велосипеді, проїзду на автотранспортом та право прогону худоби на частину земельної ділянки площею 0,0079 га , кадастровий номер НОМЕР_4, яка розташована за адресою АДРЕСА_2 Разом з листом позивач направив останнім проект відповідного договору та План-схеми заїзду до фермерського господарства "Спаське" за адресою АДРЕСА_2 на якій було зазначено частину земельної ділянки, щодо якої пропонувалось укласти договір про користування земельним сервітутом.

22 серпня 2017 року позивач отримав від відповідача Лист-відповідь згідно якого останній відмовився від укладання договору про встановлення земельного сервітуту.

З урахуванням наведеного вище позивач звернувся з даним позовом до суду.

Згідно з ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Як передбачено ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як зазначено у ст. 20 Господарського кодексу України, кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Згідно з приписами ст. 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Стаття 98 Земельного кодексу України визначає право земельного сервітуту - як право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Статтею 99 Земельного кодексу України встановлено, що власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення, зокрема, таких земельних сервітутів право проходу та проїзду на велосипеді та право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху, тощо.

Отже законодавство визначає види права земельного сервітуту, положення якої є такими, що встановлюють підстави, за наявності яких можливе звернення з вимогою про встановлення сервітуту. Зазначена стаття визначає конкретних суб'єктів, між якими виникають відносини щодо сервітуту. Вимагати встановлення земельних сервітутів можуть власники або землекористувачі земельних ділянок. Ініціатором встановлення земельного сервітуту може бути власник або користувач земельної ділянки, у яких є потреба у використанні суміжної (сусідньої) земельної ділянки, щоб усунути недоліки своєї ділянки, зумовлені її місцем розташування або природним станом.

Таким чином, суб'єктом права земельного сервітуту обов'язково має бути власник або землекористувач земельної ділянки.

Згідно з ст. 404 Цивільного кодексу України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Згідно з п. 2. 34 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» від 17.05.2011 № 6 обов'язковою умовою встановлення земельного сервітуту є неможливість задоволення потреби особи, яка вимагає встановлення сервітуту, в інший спосіб. Під час розгляду справи у спорі про встановлення земельного сервітуту господарським судам належить з'ясовувати, з яких причин позивач не може використовувати належне йому майно. Не підлягають задоволенню позовні вимоги про встановлення земельного сервітуту, якщо судом визначено, що неможливість використання майна зумовлена діями самого позивача.

У відповідності до приписів ст. 402 Цивільного кодексу України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Аналогічне визначення містить норма ст.100 Земельного кодексу України.

Згідно з частиною третьою статті 402 Цивільного кодексу України спір про встановлення сервітуту вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту, у разі не досягнення домовленості про встановлення сервітуту та його умови.

Разом з тим, обов'язковою умовою звернення до суду з позовом про встановлення сервітуту є вжиття особою, яка вимагає такого встановлення, заходів щодо встановлення сервітуту за домовленістю з власником (володільцем) відповідної земельної ділянки. Якщо особа до звернення до суду не вчиняла дій щодо встановлення сервітуту за домовленістю сторін (зокрема, не звернулася до іншої сторони з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту), господарським судам слід відмовляти у задоволенні відповідних вимог у зв'язку з відсутністю у такої особи права вимагати встановлення сервітуту за рішенням суду.

Як було зазначено вище, між позивачем та відповідачем не досягнуто домовленості щодо встановлення земельного сервітуту, у зв'язку із чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

Під час розгляду справи у спорі про встановлення земельного сервітуту господарським судам належить з'ясовувати, з яких причин позивач не може використовувати належне йому майно. Не підлягають задоволенню позовні вимоги про встановлення земельного сервітуту, якщо судом визначено, що неможливість використання майна зумовлена діями самого позивача. З викладеного вбачається, що встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб.

Таким чином, як вбачається з аналізу зазначених норм, потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом, наприклад, пройти чи проїхати до своєї земельної ділянки, користуватися належною йому будівлею тощо.

В спірному випадку позивачем не доведено неможливості задоволення своїх потреб в інший спосіб ніж встановлення земельного сервітуту через земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_4, а тому вказані твердження позивача є безпідставними та необгрунтованими.

Вказане твердження спростовується долученими до матеріалів справи доказами, зокрема генпланом (викопіювання) забудови с. Спас, з якого вбачається, що заїзд до вище вказаного адміністративного будинку (будинок тваринника) та взагалі до орендованої ділянки ФГ «Спаське» можливий із АДРЕСА_2 та проїздом між ділянками яку орендує ОСОБА_10 та ФГ' « Спаське». Відповідно до розробленого проекту детального планування масиву забудови в АДРЕСА_2 під будівництво нежитлового приміщення (викопіювання знаходиться в матеріалах справи) також видно ту ж саму ситуацію, щодо влаштування заїзду.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що відповідно до умов договору оренди від 28.02.2006 року, укладеного між позивачем та відповідачем, невід"ємними його частинами є план або схема земельної ділянки; рішення про передачу в оренду; акт приймання-передачі об'єкта оренди; проект відведення земельної ділянки.

З оглянутого судом плану земельної ділянки, що передана відповідачем в оренду позивачу, чітко вказані межі суміжних землекористувань, а саме: Від А до Б ОСОБА_8, від Б до В землі сільської ради (вулиця), від В до Г ОСОБА_6, від Г до Д РЕМ ВАТ «Прикарпатобленерго», від Д до Ж землі сільської ради (вулиця), від Ж до Л ОСОБА_9, від Л до А землі сільської ради (дорога). Тобто, ніякого проїзду чи проходу не встановлено і не передбачено на який претендує позивач.

Одночасно, судом враховані недоліки земельної ділянки (наявність червоних ліній та охоронних зон), що орендується третьоб особою.

Щодо твердження позивача про те що на момент укладення договору діяв генплан 1985 року, де було передбачено заїзд до господарського двору, то суд вважає його безпідставним, оскільки він втратив чинність, а наявні документи, зокрема, кадастровий план та проект відведення у справі свідчать про протилежне.

Посилання позивача на те, що відповідачем відмовлено в задоволенні його заяви щодо встановлення заїзду на підставі свідчення "невстановлених депутатів", суд вважає безпідставним, оскільки з оглянутого рішення сільської ради вбачається, що заява розглядалась в присутності заявника. Разом з тим вказане рішення є дійсним, оскільки в судовому порядку не оскаржувалось.

Відповідно до вимог ст.ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. При цьому, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

В супереч норми ст. 33 ГПК України позивачем не доведено неможливість використання своєї земельної ділянки без установлення права земельного сервітуту саме через земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_4, що належить відповідачу та переданий в оренду третій особі по справі. Разом з тим і не доведено обставин, що свідчили б про найменш обтяжливий для власника сусідньої земельної ділянки спосіб встановлення земельного сервітуту, відсутнє обгрунтування і підстав безоплатного сервітуту.

Крім того, на думку суду, договір про встановлення сервітуту, з огляду на те, що спірна земельна ділянка передана в оренду (фактичне володіння) підприємцю ОСОБА_1, слід було б укладати з володільцем (орендарем) земельної ділянки та за згодою власника - Спаської сільської ради. Отже, позов слід було заявляти і до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, проте позивач наполягав на залученні останньої до участі у справу, як третьої особи.

За наведених обставин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, що зумовлює суд у його задоволенні відмовити.

На підставі положень ст. 49 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача. Також, не підлягають відшкодуванню витрати позивача на проведення судової експертизи.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 401, 402, 404 Цивільного кодексу України, ст.ст.98,99,100,116 Земельного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України, ст.ст. 32, 33, 43, 49,ст. ст. 82 -85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

відмовити в позові Фермерського господарства "Спаське" до Спаської сільської ради, третя особа на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 про встановлення земельного сервітуту на частину земельної ділянки площею 0,0079га (загальна площа 0,0374га) кадастровий номер НОМЕР_4, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Судовий збір по справі залишити за позивачем.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 03.11.17

Суддя Фанда О.М.