ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

30.10.2017 Справа №905/1906/17

Господарський суд Донецької області у складі судді Курило Г.Є.

при секретарі судового засідання Кащеєві А.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні господарського суду матеріали справи

за позовом: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Краматорськ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Силует", м. Слов'янськ

про визнання договору оренди нежитлового приміщення від 19.10.2016 розірваним; стягнення грошових коштів у розмірі 57630,00 грн.

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 - за довіреністю;

від відповідача: не з'явився.

СУТЬ СПОРУ: Позивач, Фізична особа - підприємець ОСОБА_1, м. Краматорськ, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Силует", м. Слов'янськ про визнання договору оренди нежитлового приміщення від 19.10.2016 розірваним; стягнення грошових коштів у розмірі 57630,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачем, Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 виконано ремонт у приміщенні, за адресою: м.Слов'янськ, вул.Шевченка, буд.9 та 18.10.2016 ОСОБА_3 (директор відповідача) написав розписку, якою підтвердив, що ОСОБА_1 було виконано ремонт нежилого приміщення за адресою: м. Слов'янськ, вул. Шевченка, б.9 на загальну суму 57630,00грн. Зазначено також, що дана сума буде зарахована в рахунок орендної плати згідно договору. 19.10.2016 між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ "Силует" укладено договір оренди нежитлового приміщення строком на 12 місяців. 07.04.2017 ТОВ "Силует", направив позивачу лист, в якому просив позивача звільнити приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 до 14.04.2017. Позивач стверджує, що звільнив орендоване приміщення. Позивач направив на адресу відповідача претензію на суму 57630,00грн., в якій просив повернути грошові кошти у сумі 57630,00грн., які витрачено на проведення ремонтних робіт нежилого приміщення, проте дані кошти повернуті не були.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 15.08.2017 порушено провадження по справі №905/1906/17.

14.09.2017 від позивача надійшли пояснення по справі разом з додатками.

03.10.2017 від позивача надійшли супровідним листом договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 04.03.2017.

У судові засідання представник позивача з'явився, наполягав на задоволенні позовних вимог.

Відповідач в судові засіданні не з'явився, про дату, місце та час розгляду справи був належним чином повідомлений, шляхом направлення ухвал на юридичну адресу відповідача. Пояснень по суті спору або відзив на позовну заяву не надано, заяв про розгляд справи у його відсутність не надходило.

Пунктом 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" встановлено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Розгляд справи відкладався на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, строк розгляду справи продовжувався на 15 днів на підставі ст. 69 Господарського процесуального кодексу України.

Перед початком розгляду справи по суті представників позивача було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників позивача суд встановив:

В матеріалах справи наявна копія розписки від 18.10.2016 ОСОБА_3, в якій зазначено, що ОСОБА_1 було виконано ремонт нежилого приміщення за адресою: м. Слов'янськ, вул. Шевченка, б.9, загальною площею 86,5м2 на загальну суму 57630,00грн. Крім того, зазначено, що сума буде врахована в рахунок орендної плати згідно договору.

19.10.2016 між позивачем, Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (орендарем) та відповідачем, Товариством з обмеженою відповідальністю "Силует" (орендодавцем) в особі директора ОСОБА_3 укладено договір оренди нежитлового приміще ння (договір оренди).

Відповідно до п. 1.1. договору оренди орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування приміщення загальною площею 113м2, яке розташоване за адресою: м. Слов'янськ, вул. Шевченка,б.9.

Строк оренди за цим договором складає 12 (дванадцять) місяців, з моменту його підписання сторонами (п.1.3. договору оренди).

Згідно з п.1.4. договору оренди орендодавець виступає власником приміщення та володіє ним на підставі договору купівлі-продажу.

Відповідно до п.2.4. договору оренди, у разі проведення з дозволу орендодавця ремонту в приміщенні орендар має право відшкодування вартості необхідних витрат або на зарахування їх вартості в рахунок орендної плати у випадку дострокового розірвання договору.

За користування приміщенням орендар сплачує орендну плату у розмірі 1000 (одна тисяча) грн. Орендна плата починає нараховуватись з моменту підписання сторонами акту приймання - передачі приміщення (п.3.1.договору оренди).

Після підписання цього договору всі попередні переговори за ним, листування, попередні договори, протоколи про наміри та будь-які інші усні та письмові домовленості сторін з питань, що так чи інакше стосуються цього договору, втрачають юридичну силу, але можуть братися до уваги при тлумаченні умов цього договору (п. 6.4 договору).

19.10.2016 відповідач передав позивачу приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 113м2, про що свідчить підписаний та скріплений печатками сторін акт приймання-передавання орендованого майна.

07.04.2017 відповідач направив позивачу лист, в якому просив позивача звільнити приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 до 14.04.2017, у зв'язку зі зміною власника приміщення на підставі договору купівлі-продажу. Відповідно до договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 04.03.2017 відповідач продав громадянину ОСОБА_4 нежитлове приміщення, розташоване у АДРЕСА_1. загальною площею 252,8кв.м.

Позивач наполягає, що звільнив орендоване приміщення, однак підписаних актів приймання-передачі приміщення від орендаря орендодавцю суду не надано.

29.04.2017 ФОП ОСОБА_1 направила на адресу відповідача претензію на суму 57630,00грн., в якій просила повернути їй грошові кошти у сумі 57630,00грн., які витрачено останній на проведення ремонтних робіт нежилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1

Проте, дана претензія залишилась відповідачем без відповідачі.

Позивач звернувся до суду з вимогами, в яких просить суд: визнати договір оренди нежитлового приміщення від 19.10.2016, укладений між ТОВ "СИЛУЕТ" та ФОП ОСОБА_1 розірваним та стягнути грошові кошти у розмірі 57630,00грн.

Щодо вимог позивача визнання договору оренди нежитлового приміщення від 19.10.2016 розірваним суд зазначає наступне.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором оренди (найму).

Відповідно до норм частини 1 та 2 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (частина 6 статті 283 Господарського кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ст. 763 Цивільного кодексу України, договір найму укладається на строк, встановлений договором.

За приписами ст. 785 Цивільного кодексу України, у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Частиною 4 ст. 284 Господарського кодексу України визначено, що строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Відповідно до статті 764 Цивільного кодексу України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

У відповідності до п. 1.3. договору оренди строк оренди за цим договором складає 12 (дванадцять) місяців, з моменту його підписання сторонами, отже враховуючи що договір оренди підписаний 19.10.2016, строк дії до 18.10.2017. Доказів поновлення договору оренди суду не надано.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 3 ст. 615 Цивільного кодексу України визначено, що внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов'язання або воно припиняється.

Згідно з ч. 3 ст. 651 Цивільного кодексу України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до ч. 2 ст. 653 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Отже, за змістом наведених норм права, розірвання господарського договору може бути вчинено як за згодою сторін, так і у разі односторонньої відмови від нього. За загальним правилом, розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак окремі договірні відносини допускають можливість одностороннього розірвання договору. Повноваження сторони на одностороннє розірвання договору можуть бути встановлені законом або безпосередньо в договорі.

Верховний Суд України зазначив, що cудам слід звертати увагу на те, що законодавець розрізняє поняття «розірвання договору» і «припинення зобов'язання/договору». Ці поняття не є тотожними через відмінні підстави їх виникнення та юридичні наслідки, які породжені цими правовими явищами. Розірвання договору слід розглядати як один з видів припинення договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 782 Цивільного кодексу України у разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

В матеріалах справи наявний лист відповідача від 07.04.2017, в якому останній просив позивача звільнити приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 до 14.04.2017, у зв'язку зі зміною власника приміщення на підставі договору купівлі-продажу. Акт повернення приміщення орендарем орендодавцю не надано.

Таким чином, оскільки орендодавець, надіславши орендарю лист про звільнення орендованого приміщення фактично відмовився від договору, а орендар наполягає, що звільнив приміщення, при цьому новий власник орендованого приміщення (громадянин ОСОБА_4) не спростував факт звільнення орендатором приміщення, а також враховуючи, що строк дії договору оренди- до 18.10.2017, суд дійшов висновку, що договір оренди від 19.10.2016 на теперішній час є припиненим.

Одночасно, у відповідності до ст. 20 Господарського кодексу України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Також, відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов'язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та іншими способами відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

З правового аналізу наведених приписів законодавства та з огляду на заявлені позовні вимоги, суд вважає, що чинним законодавством такий спосіб захисту права та інтересу, як визнання договору розірваним, не передбачений.

Фактично позивач звернувся до суду з вимогою про встановлення певного факту, що виходить за межі повноважень господарських судів, оскільки розглядаючи таку вимогу, суд не здійснює захисту прав та охоронюваних законом інтересів учасників господарських відносин, тобто, обраний позивачем спосіб захисту своїх прав у відповідній частині не відповідає способам, встановленим чинним законодавством, і, як наслідок, не призводить до поновлення його порушеного права.

За таких обставин, вимога позивача про визнання розірваним договору оренди від 19.10.2016 не підлягає задоволенню.

Стосовно вимоги позивача про стягнення грошових коштів у розмірі 57630,00грн. відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ст.1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Разом з тим, під час вирішення питання щодо повернення безпідставно набутого майна, необхідно встановити факт набуття (збереження) майна (майном, також є грошові кошти) однією особою (в даному випадку відповідачем) за рахунок іншої; факт належності такого майна іншій особі (позивачу); відсутність для цього підстав, або коли така підстава згодом відпала.

Згідно ст. 1213 Цивільного кодексу України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Відповідно до змісту статті 1212 Цивільного кодексу України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень статті 1212 Цивільного кодексу України.

Позивач в обґрунтування своїх вимог посилається на виконання ремонту в приміщенні, яке було в подальшому передано йому в оренду. Отже, позовна вимога про стягнення грошових коштів у розмірі 57630,00грн. пов'язані з виконанням позивачем ремонтних робіт.

У відповідності до ч. 3 ст. 778 Цивільного кодексу України якщо поліпшення речі зроблено за згодою наймодавця, наймач має право на відшкодування вартості необхідних витрат або на зарахування їх вартості в рахунок плати за користування річчю.

Проте, в договорі оренди від 19.10.2016 немає посилання проведення позивачем ремонту до укладання договору та зарахування вартості проведеної оренди в рахунок орендної плати згідно договору, при цьому згідно умов п. 6.4 договору, після підписання цього договору всі попередні переговори за ним, листування, попередні договори, протоколи про наміри та будь-які інші усні та письмові домовленості сторін з питань, що так чи інакше стосуються цього договору, втрачають юридичну силу. Отже, здійснені ремонтні роботи не пов'язані з орендними правовідносинами між сторонами.

Надана суду позивачем розписка, не є неналежним доказом у справі оскільки, виходячи з її змісту розписка написана фізичною особою ОСОБА_3, а не юридичною особою ТОВ «Силует» в особі керівника, підпис особи, що підписала розписку не скріплена печаткою відповідача.

Крім того, позивачем не надано жодних доказів в обґрунтування вартості здійсненого ремонту.

Відповідно до статті 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно приписів статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до абзацу 2 статті 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Заслухавши пояснення представника позивача, оглянувши та дослідивши матеріали справи і подані докази, суд оцінив їх в сукупності, дійшов до висновку, що позивачем не доведено належними доказами, факт здійснення ремонту приміщення відповідача, що знаходиться за адресою: м. Слов'янськ, вул.Шевченка, буд.9 на суму 57630,00грн., а відповідач в свою чергу безпідставно набув будівельні матеріали та послуги, використані на ремонт, тому позовні вимоги в частині стягнення вартості безпідставно набутого майна у розмірі 57630,00грн. задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст. 4-2, 4-3, 22, 43, 44, 49, 75, 82-85, 115, 116 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити з задоволенні позовних вимог Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Краматорськ до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю "Силует", м. Слов'янськ про визнання договору оренди нежитлового приміщення від 19.10.2016 розірваним; стягнення грошових коштів у розмірі 57630,00 грн.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення. Повний текст рішення буде складено та підписано 06.11.2017.

Повний текст рішення складено та підписано 06.11.2017.

Суддя Г.Є. Курило