РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2017Справа №910/13170/17

За позовом Державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго"

до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"

про стягнення 1 336,20 грн.

Суддя Якименко М.М

Представники сторін:

від позивача: Буркова О.М. - за довіреністю №21 від 18.01.2017 року;

від відповідача: не з'явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство "Національна енергетична компанія "Укренерго" в особі відокремленого підрозділу "ДОНБАСЬКА ЕЛЕКТРОЕНЕРГЕТИЧНА СИСТЕМА" державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про стягнення 1 336,20 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач порушив взяті на себе зобов'язання щодо оплати вартості спожитої банкоматом електроенергії за Договором №30/3334-13/447 про відшкодування комунальних послуг від 01.08.2013 року.

З цих підстав, позивач просив суд задовольнити позов, стягнувши з відповідача на свою користь: 884,75 грн. - заборгованості, 59,93 грн. - 3% річних, 391,52 грн. - інфляційних втрат, 1 600,00 грн. - судового збору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.08.2017 року порушено провадження у справі та призначено її розгляд на 13.09.2017 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.09.2017 року розгляд справи відкладено на 03.10.2017 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.10.2017 року розгляд справи відкладено на 10.10.2017 року.

В судове засідання 10.10.2017 року представник відповідача не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином.

Відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до статті 75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 10.10.2017 року представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Відповідно до статті 85 ГПК України в судовому засіданні 10.10.2017 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності, та заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

07.05.2013 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Донецькій області (далі по тексту - орендодавець) та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" (далі по тексту - орендар, відповідач, ПАТ КБ "Приватбанк") укладено Договір оренди №5630/2013 нерухомого майна, що належить до державної власності (далі по тексту - Договір оренди), за умовами якого (п.1.1. та п.1.2.) Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування державне майно - частину не житлового вбудованого приміщення (далі - Майно) площею 2,0 кв.м. ходу першого поверху адміністративної будівлі (реєстровий №0100227.32.АААДИК990), яка розташована за адресою: м. Горлівка, пр., Леніна, 11, що знаходиться на балансі ВП «Донбаська електроенергетична система» ДП «Національна енергетична компаній «Укренерго» (далі - Балансоутримувач), вартість якого визначена згідно з висновком про вартість на 31.01.2013 р. і становить за незалежною оцінкою 3834,98 грн. Майно передасться в оренду з метою розміщення банкомата.

Факт приймання-передачі майна підтверджується підписаним між сторонами 07.05.2013 року Актом приймання-передавання.

01.08.2013 року між Державним підприємством "Національна енергетична компанія "Укренерго" (далі по тексту - позивач, балансоутримувач) та ПАТ КБ "Приватбанк" (відповідач, орендар) укладено Договір №30/3334-13/447 про відшкодування комунальних послуг (далі по тексту - Договір №30/3334-13/447), за умовами якого (п.1.1.) відповідно до договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, укладеному між Орендарем та регіональним відділенням ФДМ України по Донецькій області від07.05.2013 №5630/2013, Балансоутримувач передав Орендарю в користування частину нежитлового приміщення, розміщеного на першому поверсі адміністративної будівлі, розташованої за адресою: м. Горлівка, пр. Леніна, 11, загальною площею 2,0 кв.м. для встановлення банкомату.

Згідно з п. 1.2. Договір №30/3334-13/447 за цим договором Балансоутримувач приймає на себе зобов'язання цілодобово забезпечувати банкомат Орендаря електричною енергією для його належної роботи» а Орендар зобов'язується щомісячно відшкодовувати Балансоутримувачу витрати за спожиту банкоматом електроенергію за роздрібними тарифами відповідного класу напруги, затвердженими НКРЕ України, з розрахунку потужності банкомату - 285 Вт, визначеної паспортними даними (додаток №1 до Договору, який є його невід'ємною частиною).

Відповідно до п.4.4. Договору №30/3334-13/447 орендар здійснює оплату за надані послуги шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Балансоутримувача до 10 числа місяця, наступного за звітним, на підставі рахунку Балансоутримувача та підписаного Сторонами акту приймання-передач і наданих послуг.

Позивачем зобов'язання передбачені Договором №30/3334-13/447 в липні 2014 року на вересні 2014 року надані в повному обсязі.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що у відповідача наявна заборгованість за Договором №30/3334-13/447 у розмірі 884,75 грн. за надані позивачем послуги у липні 2014 року на вересні 2014 року.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 ст. 903 ЦК України встановлено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За змістом статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

З наданих позивачем доказів вбачається, що позивач взяті на себе зобов'язання виконав належним чином, надав відповідачу послуги за умовами Договору №30/3334-13/447 в липні 2014 року на вересні 2014 року, а відповідач в порушення умов Договору не сплатив на користь позивача вартість отриманих послуг, та має перед позивачем заборгованість з їх оплати в розмірі 884,75 грн.

Згідно частини першої статті 96 ЦК юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Зважаючи на встановлені обставини справи та вимоги правових норм викладених вище, а також на те, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, розміру позовних вимог не оспорив, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення 884,75 грн. (заборгованості), нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню.

Також позивач, керуючись статтею 625 ЦК України, просить суд стягнути з відповідача на свою користь: 59,93 грн. (3% річних) та 391,52 грн. (інфляційних втрат).

Відповідно до ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до пунктів 3.1. та 3.2. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Згідно з п. 4.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Пунктом 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. М 01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» (з посиланням на постанову Вищого господарського суду України від 05.04.2011р. № 23/466 та на лист Верховного суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ від 03.04.1997р. № 62-97р) зазначено, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожен місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних с способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначену позицію також підтримує і Верховний Суд України (постанова Верховного суду України від 23.01.2012р. у справі №37/64). За таких обставин, на відміну від пені, 3% річних та інфляційні втрати розраховуються за весь період прострочення, а не за шість місяців.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 59,93 грн. (3% річних) та 391,52 грн. (інфляційних втрат), нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 32, 33, 49, 75, 82 - 85 ГПК України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (01001, м. Київ, ВУЛИЦЯ ГРУШЕВСЬКОГО, будинок 1Д; ) на користь Державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго" (01032, м. Київ, ВУЛИЦЯ СИМОНА ПЕТЛЮРИ, будинок 25; ) в особі Відокремлений підрозділ "Донбаська електроенергетична система" Державного підприємства "національна енергетична компанія "Укренерго" (84500, Донецька обл., місто Бахмут, ВУЛИЦЯ ПАТРІСА ЛУМУМБИ, будинок 97; код ЄДРПОУ ВП: 23344104) 884 (вісімсот вісімдесят чотири) грн. 75 коп. - заборгованості, 391 (триста дев'яносто одну) грн. 52 коп. - інфляційних втрат, 59 (п'ятдесят дев'ять) грн. 93 коп. - 3% річних, 1 600 (одну тисячу шістсот) грн. 00 коп. - судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя М.М. Якименко

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 30.10.2017 року.