Господарський суд Чернігівської області
========================================================================================================================================================================

РІШЕННЯ

Іменем України

від 23 жовтня 2017 року у справі №927/806/17

Господарським судом Чернігівської області у складі судді Оленич Т.Г., розглянуто у відкритому судовому засіданні справу №927/806/17

за позовом: Державного підприємства «Державний резервний насіннєвий фонд України», вул.Ямська, 32, м.Київ, 03038

до відповідача: Державного підприємства «Дослідне господарство «Івківці» Миронівського інституту пшениці імені ОСОБА_1 Національної академії аграрних наук України, вул.Незалежності, б.3 А, с.Івківці, Прилуцький район, Чернігівська область, 17580

про стягнення 827208грн.50коп.

у присутності представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 юрисконсульта юридичного відділу, довіреність №24 від 07.07.2017

від відповідача: не зявився,

В судовому засіданні 23.10.2017 на підставі ч.2 ст.85 Господарського процесуального кодексу України проголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Позивачем подано позов про стягнення з відповідача 598139грн.00коп. відшкодування вартості насіння, яке було передано останньому на зберігання на підставі договору №С-71 про надання послуг зі зберігання насіння від 23.11.2012, та 229069грн.50коп. штрафу, нарахованого за невиконання відповідачем зобовязання за договором зберігання.

Позовні вимоги обґрунтовані відсутністю переданого відповідачу на зберігання зерна: ячмінь «Носівський 21» еліта урожаю 2012 року, та вівса «Чернігівський 28» еліта урожаю 2012 року, що встановлено під час інвентаризації матеріальних цінностей, проведеної 25.08.2016. Позивач вважає, що відповідачем не вчинено заходів для забезпечення схоронності переданого йому на зберігання майна, чим порушено зобовязання, та у звязку з чим до нього мають бути застосовані визначені законом та договором міри відповідальності у вигляді стягнення повної вартості насіння та штрафу.

Відповідач письмового відзиву на позов не надав. Відповідно до ст.75 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається судом за наявними у ній матеріалами.

В судовому засіданні, яке відбулось 23.10.2017, прийняв участь представник позивача.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, хоча відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення адресату. Про поважність причин неявки представника відповідач суд не повідомив, клопотань процесуального характеру на час слухання справи від відповідача не надходило.

Враховуючи, що явка представника відповідача не визнавалась господарським судом обовязковою, тому відповідно до ст.22 Господарського процесуального кодексу України участь в господарських засіданнях є правом сторони, яке вона реалізує на власний розсуд та яким відповідач не скористався. Приймаючи до уваги вищевикладене, враховуючи, що неявка представника відповідача не перешкоджає розгляду справи, з метою уникнення затягування вирішення спору, суд приходить до висновку про можливість здійснення розгляду справи за відсутності представника відповідача в засіданні господарського суду за наявними у справі матеріалами.

У звязку із задоволенням клопотання позивача про відмову від здійснення технічної фіксації судового процесу, засідання господарського суду по розгляду даної справи проведені без фіксації технічними засобами. Хід судового процесу відображено у протоколах судових засідань.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши в ході розгляду справи по суті пояснення та доводи представника позивача, зясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши їх доказами, суд ВСТАНОВИВ:

23 листопада 2012 року між позивачем (поклажодавець за договором) та Державним підприємством «Дослідне господарство «Івківці» Інституту сільськогосподарської мікробіології та агропромислового виробництва НААН України (зберігач за договором) укладено договір №С-71 про надання послуг зі зберігання насіння (далі за текстом рішення договір зберігання), за умовами якого позивач передає, а зберігач приймає на зберігання насіння сільськогосподарських рослин (культури): ячмінь «Носівський 21» еліта (Ярі) урожаю 2012 року у кількості 50т по ціні 3700грн./т з урахуванням ПДВ; овес «Чернігівський 28» еліта (Ярі) урожаю 2012 року у кількості 132т по ціні 5600грн./т з урахуванням ПДВ. Загальна вартість переданого на зберігання насіння складає 924200грн. відповідно до актів приймання-передачі насіння.

Відповідно до п.1.2. договору зберігання право власності на насіння до зберігача не переходить, воно не може бути задіяне в господарському обігу зберігача або бути передане ним третім особам.

Як вбачається із копії витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 13.07.2017, наданої до матеріалів справи позивачем, 21.06.2017 до реєстру внесено запис № 5001916 про державну реєстрацію змін до установчих документів юридичної особи щодо зміни повного найменування, зміни скороченого найменування, зміни органу, до сфери управління якого належить юридична особа. Наведені у витягу відомості свідчать, що ані організаційно-правова форма, ані ідентифікаційний код ДП «Дослідне господарство «Івківці» Інституту сільськогосподарської мікробіології та агропромислового виробництва НААН України не змінились, тобто відсутні ознаки реорганізації юридичної особи.

Таким чином суд доходить висновку, що фактично відбулась зміна найменування відповідача з Державного підприємства «Дослідне господарство «Івківці» Інституту захисту рослин НААН України на Державне підприємство «Дослідне господарство «Івківці» Миронівського інституту пшениці імені ОСОБА_1 Національної академії аграрних наук України. Отже, відповідач у даній справі є зберігачем за договором №С-71 про надання послуг зі зберігання насіння від 23.11.2012.

Згідно із підп.2.2.3. п.2.2. договору зберігання місцем зберігання є: Чернігівська обл., Прилуцький р-н, с. Івківці.

Як вбачається з наданого до матеріалів справи примірника договору №С-71 від 23.11.2012, останній підписаний сторонами та скріплений їх печатками.

Аналіз змісту договору №С-71 від 23.11.2012 свідчить, що за своєю правовою природою він є договором зберігання, тому правовідносини, які виникли між сторонами у звязку з його укладенням, регулюються нормами §1 глави 66 Цивільного кодексу України.

В силу ч.1 ст.936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобовязується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

На виконання умов договору зберігання позивач передав, а відповідач прийняв на зберігання насіння: ячмінь «Носівський 21» еліта (Ярі) урожаю 2012 року у кількості 50т по ціні 3700грн./т з урахуванням ПДВ; овес «Чернігівський 28» еліта (Ярі) урожаю 2012 року у кількості 132т по ціні 5600грн./т з урахуванням ПДВ, загальною вартістю 924200грн., про що сторонами складено акт від 23.11.2012 прийому-передачі насіння до договору про надання послуг по зберіганню насіння від 23 листопада 2012 року №С-71.

Як вбачається із п.3 вищевказаного акту якість насіння відповідає вимогам державних стандартів, що діяли в Україні на момент передачі насіння. Зберігач не має претензій до поклажодавця стосовно переданого на зберігання насіння.

Факт передачі на зберігання насіння належної якості сторонами в ході розгляду справи не заперечувався.

25 серпня 2016 року позивачем на підставі розпорядчого документа від 12.08.2016 №34/1 проведено зняття фактичних залишків матеріальних цінностей, які знаходяться на зберіганні в Державному підприємстві «Дослідне господарство «Івківці» Інституту захисту рослин НААН України станом на 25.08.2016, про що складено інвентаризаційний опис №1.

Саме з посиланням на вказаний інвентаризаційний опис позивач в позовній заяві стверджує, що в ході інвентаризації була виявлена нестача та відсутність насіння, що передавалось відповідачу на зберігання, а саме: ячмінь «Носівський 21» еліта (Ярі) відсутні у кількості 28,47т; овес «Чернігівський 28» еліта (Ярі) у кількості 132т. При цьому, як вбачається із наведеного у позовній заяві розрахунку, збитки в сумі 492800грн. за втрачене насіння вівса «Чернігівський 28» еліта (Ярі) позивач нараховує, виходячи із кількості насіння - 88т.

Правовими підставами позову позивачем визначено, зокрема, приписи статей 949, 950, 951 Цивільного кодексу України, в яких закріплені обовязок зберігача повернути річ, підстави і обсяг відповідальності зберігача, зокрема, за незбереження переданого йому на зберігання майна. Отже суд приходить до висновку, що фактично позивачем заявлений позов про стягнення збитків у вигляді вартості втраченого насіння.

В розділі 2 договору зберігання встановлено, що зберігач зобовязується: прийняти насіння надане поклажодавцем на зберігання і повернути його поклажодавцеві у схоронності (підп.2.2.1 п.2.2.); забезпечити належне зберігання насіння згідно ДСТУ 2240-93 (підп.2.2.4. п.2.2.); забезпечити безперешкодний доступ в місця зберігання насіння представників поклажодавця (підп.2.2.5. п.2.2); вживати усіх заходів, встановлених договором, законодавчими та нормативно-правовими актами, для забезпечення схоронності насіння (п.2.5.); зберігач не має права користуватись насінням, переданим йому на зберігання, а також передавати його у користування іншим особам (п.2.10).

Відповідно до ч.1 ст.949 Цивільного кодексу України зберігач зобовязаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.

В розділі 6 договору зберігання сторони узгодили умови відповідальності сторін та встановили, що сторони несуть відповідальність за невиконання умов договору відповідно до законодавства України (п.6.1). Збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестача) або пошкодження насіння, відшкодовуються зберігачем у разі втрати (нестачі) або пошкодження насіння, внаслідок чого його якість змінилась настільки, що воно не може бути використаним за первісним призначенням у розмірі його повної вартості (підп.6.2.1. п.6.2.). Вартість насіння відшкодовується виходячи з цін, які вказані в акті прийому-передачі насіння (п.6.3.). У випадку недотримання умов договору про надання послуг зі зберігання, що спричинило поклажодавцеві матеріальні збитки, зберігач зобовязаний відшкодувати всі завдані збитки поклажодавцю (п.6.4.). У разі, якщо зберігач несвоєчасно повернув насіння чи не повернув насіння, поклажодавець вправі стягнути штраф із зберігача у розмірі 50% (пятдесят відсотків) від вартості насіння (п.6.5.).

Згідно з ч.1 ст.950 Цивільного кодексу України за втрату (недостачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах.

В силу ч.1 ст.951 Цивільного кодексу України збитки, завдані поклажедавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем: у разі втрати (нестачі) у розмірі її вартості; у разі пошкодження речі у розмірі суми, на яку знизилася її вартість.

Крім того, до відносин які виникли між сторонами у звязку зі зберіганням майна, підлягають застосуванню також загальні правила про відповідальність учасників правовідносин за порушення зобовязань, закріплені у нормах глави 51 Цивільного кодексу України та глави 24 Господарського кодексу України.

Частиною 1 статті 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

В силу ч.1, 2 ст.217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Відповідно до ч.1, 2 ст.218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобовязання, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Отже, за незбереження майна, переданого на зберігання, чинним законодавством передбачається відповідальність, яка наступає при наявності передбачених законом всіх складових елементів господарського правопорушення, а саме: протиправної поведінки особи, безпосередніх збитків, причинного звязку між протиправною поведінкою і збитками, а також вини у заподіянні збитків. При цьому, чинне законодавство виходить з принципу презумпції вини правопорушника.

Відповідно до ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Враховуючи, що у спорах про відшкодування збитків, обовязок доведення відсутності вини покладається саме на відповідача, то позивач повинен довести протиправність поведінки відповідача, факт понесення збитків та розмір заявленої до стягнення суми збитків, а також наявність причинно-наслідкового звязку між поведінкою відповідача та збитками.

Зазначаючи про втрату відповідачем переданого йому на зберігання насіння, позивач посилається на інвентаризаційний опис №1 від 25.08.2016.

Порядок проведення інвентаризації активів і зобовязань та оформлення її результатів регулюється Положенням про інвентаризацію активів та зобовязань, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 02.09.2014 №879, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30.10.2014 за №1365/26142, яке застосовується юридичними особами, створеними відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, а також представництвами іноземних субєктів господарської діяльності.

Відповідно до п.1 розділу ІІ вказаного Положення інвентаризація проводиться повним складом інвентаризаційної комісії (робочої інвентаризаційної комісії) та у присутності матеріально відповідальної особи.

Аналіз наявної у матеріалах справи копії інвентаризаційного опису №1 від 25.08.2016 свідчить, що в ньому відсутні будь-які відомості про присутність під час інвентаризації матеріально відповідальної особи зберігача, а саме: уповноваженого представника зберігача (відповідача у справі). Твердження позивача в позовній заяві про уникнення керівника відповідача від участі в інвентаризації та відмови від підписання складеного інвентаризаційного опису №1 від 25.08.2017 судом до уваги не приймається, оскільки позивачем не надано відповідних доказів, зокрема, в інвентаризаційному опису відсутні будь-які зазначення про відмову керівника відповідача від підпису.

Таким чином, суд приходить до висновку, що в порушення приписів нормативно-правового акту, який регулює порядок проведення інвентаризації, 25.08.2016 інвентаризація матеріальних цінностей позивача, що знаходяться на зберіганні відповідача, проведена у відсутності матеріально відповідальної особи. Відтак, інвентаризаційний опис №1 від 25.08.2016, який складений за наслідками інвентаризації, проведеної з порушенням встановленого порядку, не має доказової сили, а тому не приймається судом як доказ нестачі насіння.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що із змісту інвентаризаційного опису №1 від 25.08.2016 не вбачається, що не вистачає саме тієї кількості насіння: ячменя «Носівський 21» еліта (Ярі) та вівса «Чернігівський 28» еліта (Ярі), яка зазначена у позовній заяві 28,47 тон та 88 тон відповідно, та виходячи із якої позивачем нарахована заявлена до стягнення сума вартості насіння. Надані позивачем до матеріалів справи копії листа №138-1/2-07/493 від 28.07.16 «Щодо відпуску насіння», довіреності №65 від 14.07.2016 на імя ОСОБА_3, договору №С-05 про надання послуг зі зберігання насіння від 17.08.2016, сторонами по якому є позивач у справі та ДП «Дослідне господарство «Іванівка» Інституту сільського господарства Північного Сходу НААН України, та акту №01 прийому-передачі насіння від 17.08.2016, судом до уваги не приймаються, оскільки вказані документи не стосуються насіння: ячмінь «Носівський 21» еліта (Ярі) урожаю 2012 року; овес «Чернігівський 28» еліта (Ярі) урожаю 2012 року, яке передавалось відповідачу на зберігання на підставі договору №С-71 від 23.11.2012, який покладений в основу даного позову.

Згідно з ч.2 ст.224 Господарського кодексу України під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобовязання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

В силу ч.1 ст.225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються, в тому числі, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог чинного законодавства.

Відповідно до ч.2 ст.623 Цивільного кодексу України розмір збитків, завданих порушенням зобовязання, доказується кредитором.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем факту заподіяння збитків внаслідок втрати насіння та не доведено розмір цих збитків.

Відповідно до ч.1 ст.938 Цивільного кодексу України зберігач зобовязаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Договором зберігання строк зберігання насіння не встановлений, тому в силу ч.2 ст.938 Цивільного кодексу України якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи із його умов, зберігач зобовязаний зберігати річ до предявлення поклажедавцем вимоги про її повернення.

В пункті 2.11. договору визначено зобовязання відповідача повернути насіння на першу вимогу позивача.

Отже, виходячи із положень статей 936, 938 Цивільного кодексу України та умов договору зберігання, суд приходить до висновку, що обовязок відповідача повернути насіння виникає лише після вимоги позивача про його повернення.

Позивачем не надано суду доказів надсилання відповідачу вимоги про повернення вищезазначеного насіння, в звязку з чим суд приходить до висновку, що у відповідача не виникло обовязку повернути це насіння позивачу.

За таких обставин, відсутні підстави для ствердження про невиконання відповідачем зобовязання в частині повернення переданого на зберігання майна.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем факту неправомірної поведінки відповідача.

За загальними правилами, відсутність хоча б одного із складових елементів господарського правопорушення не тягне за собою відповідальність у вигляді відшкодування збитків.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 598139грн.00коп. вартості насіння є безпідставними, в звязку з чим в їх задоволенні належить відмовити.

Позов частині стягнення 229069грн.50коп. штрафу також є безпідставним та необгрунтованим виходячи з такого.

Заявляючи позовні вимоги про стягнення штрафу, позивач посилається на п.6.5. договору зберігання, відповідно до якого у разі, якщо зберігач несвоєчасно повернув насіння чи не повернув насіння, поклажодавець вправі стягнути із зберігача штраф у розмірі 50% від вартості насіння.

Згідно із ч.2 ст.549 Цивільного кодексу України штраф є одним із видів неустойки, який обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

В силу приписів статей 610, 611 Цивільного кодексу України сплата неустойки є правовим наслідком порушення зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання.

Отже, правовою підставою для сплати штрафу, як неустойки, є факт невиконання або неналежного виконання зобов'язання.

Разом з тим, як встановлено судом вище, у відповідача обовязку повернути насіння не виникло, оскільки строк зберігання насіння договором не встановлений, а вимога позивача про повернення насіння не предявлялась.

Таким чином, факт несвоєчасного повернення чи неповернення відповідачем насіння матеріалами справи не підтверджується, тобто відсутній факт невиконання зобов'язання, а тому відсутні підстави для покладення на відповідача відповідальності у вигляді сплати штрафу.

Отже, з огляду на вищевикладене, в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У звязку з відмовою у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, сплачений за подання даного позову судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.216, 217, 218, 224, 225 Господарського кодексу України, ст. 549, 610, 611, 623, 936, 938, 949, 950, 951, 953 Цивільного кодексу України, ст.22, 33, 49,75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення підписано 30 жовтня 2017 року.

Суддя Т.Г. Оленич