КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" жовтня 2017 р. Справа№ 910/7683/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Разіної Т.І.

Майданевича А.Г.

за участю представників сторін::

від позивача: Ковальчук Н.В. - представник;

від відповідача-1: Титикало Р.С. - представник;

від відповідача-2: Титикало Р.С. - представник;

від третьої особи: Титикало Р.С. - представник;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Стрілець АТ"

на рішення

Господарського суду м. Києва

від 17.07.2017р.

у справі № 910/7683/17 ( суддя К.І. Головіна)

за позовною заявою Приватного акціонерного товариства «Стрілець АТ»

до 1) Київської міської організації Товариства сприяння обороні України,

2) Підприємства «Міський спортивно-технічний клуб» Київської міської організації ТСО України»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів: Громадська організація «Товариство сприяння обороні України»

про визнання договору недійсним, визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.07.2017р. відмовлено у задоволенні позову Приватного акціонерного товариства "Стрілець АТ" до Київської міської організації Товариства сприяння обороні України та Підприємства "Міський спортивно-технічний клуб" Київської міської організації ТСО України", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - Громадської організації "Товариство сприяння обороні України" про визнання договору недійсним, визнання права власності.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, просив оскаржуване рішення скасувати, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ПрАТ "Стрілець АТ" задовольнити.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та надавши їм юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення представників сторін, колегія встановила наступне.

10.03.2000 р. між Акціонерним товариством "Стрілець", правонаступником якого є ПрАТ "Стрілець АТ" (товариство), та Київським міським комітетом Товариства сприяння обороні України (комітет) був укладений договір компенсаційних витрат (далі - договір компенсаційних витрат), згідно з умовами якого комітет гарантує передання земельної ділянки площею 1,35 га, виділеної йому рішеннями виконкому Київміськради № 103 від 09.02.1987 р. та № 610 від 18.04.1967 р., а також будівель колишньої радіошколи і бойлерної, розташованих на вказаній земельній ділянці по вул. Індустріальній, 27, які знаходяться на балансі комітету - товариству, а товариство гарантує передання комітету у власність у новозбудованій будівлі ділового центру за адресою: вул. Індустріальна, 27 Жовтневого району м. Києва, приміщення підвалу, 1 та 2 поверхів загальною площею 550 кв.м. згідно схем, затверджених обома сторонами (розділ 1).

14.03.2002 р. Київською міською радою було прийнято рішення № 300/1734 "Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею", згідно з п. 18 якого було:

- затверджено проект відведення земельної ділянки Акціонерному товариству "СТРІЛЕЦЬ АТ" для будівництва, обслуговування та експлуатації ділового центру на вул. Індустріальній, 27 у Солом'янському районі м. Києва;

- вилучено з користування Київської міської організації ТСО України частину земельної ділянки, відведеної відповідно до рішень виконавчого комітету Київської міської Ради депутатів трудящих від 18.04.1967 р. № 610 "Про відвод земельної ділянки Київському обласному комітету ДТСААФ під будівництво будинку технічного навчання" та від 09.02.1987 р. № 103 "Об отводе земельных участков предприятиям, учреждениям и организациям для строительства объектов", площею 1,35 га (лист-згода від 31.02.2000 р. № 5/379);

- передано Акціонерному товариству "СТРІЛЕЦЬ АТ", за умови виконання п. 18.1 цього рішення, в довгострокову оренду на 25 років земельну ділянку площею 1,35 га для будівництва, обслуговування та експлуатації ділового центру на вул. Індустріальній, 27 у Солом'янському районі м. Києва за рахунок земель, вилучених відповідно до пункту 18 цього рішення.

18.09.2003 р. за актом приймання-передачі Київська міська організація ТСО України передала для знесення, а ЗАТ "Стрілець АТ" прийняло наступне нерухоме майно: будівлі колишньої радіошколи (дім-казарма) загальною площею 408 кв.м. та бойлерної (теплопункт) загальною площею 49 кв.м., розташовані на ділянці по вул. Індустріальній, 27А.

Крім того, 18.09.2003 р. між ЗАТ "Стрілець АТ" (дарувальник) та Київською міською організацією ТСО України (обдарований) був укладений договір дарування (далі - договір дарування).

Відповідно до п. 1 договору дарування, цим договором регулюються правовідносини щодо безоплатної передачі дарувальником обдарованому права власності на предмет дарування, яким у цьому договорі є: приміщення загальною площею 381,6 кв.м. (у т.ч. сходова клітина - 15,5 кв.м.), розташоване на 2 поверсі будинку № 48А по вул. Заболотного в м. Києві, що складає 8/100 частин від домоволодіння площею 4771,60 кв.м.

На виконання умов договору дарування ЗАТ "Стрілець АТ" передало за актом прийому-передачі від 18.09.2003 р., а Київська міська організація ТСО України прийняла вищевказане приміщення, розташоване у будинку № 48А по вул. Заболотного в м. Києві.

На підставі зазначеного договору дарування за Київською міською організацією ТСО України було зареєстровано право колективної власності на приміщення загальною площею 381,6 кв.м., яке складає 8/100 частин від домоволодіння площею 4771,60 кв.м., та розташоване в м. Києві по вул. Заболотного, 48А, про що 29.06.2004 р. вчинено реєстраційний запис № 1475-п в реєстровій книзі № 10п-323, що підтверджується реєстраційним посвідченням Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна.

У той же день, 18.09.2003 р. між Закритим акціонерним товариством "Стрілець АТ" (далі - ЗАТ "Стрілець АТ"), правонаступником якого є ПрАТ "Стрілець АТ" (товариство), та Київською міською організацією ТСО України (організація) була укладена угода про викладення договору компенсаційних витрат від 10.03.2000 р. у новій редакції (далі - угода від 18.09.2003 р.).

Згідно з п. 1 угоди від 18.09.2003 р. організацією здійснена відмова на користь товариства від земельної ділянки площею 1,35 га по вул. Індустріальній, 27А (літера А) (виділений товариству рішенням Київміськради ІХ сесії ХХІІІ скликання № 300/1734 від 14.03.2002 р.), а також передано товариству для повного знесення будівлі колишньої радіошколи (дім-казарма) загальною площею 408 кв.м. та бойлерної (теплопункт) загальною площею 49 кв.м., розташованих на вказаній земельній ділянці.

Товариством в якості компенсації на підставі договору дарування та акту від 18.09.2003 р. передано організації у власність приміщення загальною площею 381,6 кв.м. (у т.ч. сходова клітина - 15,5 кв.м.), розташоване на 2 поверсі будинку № 48А по вул. Заболотного в м. Києві, яке зареєстровано за товариством на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Плохутою Б.П. 13.05.2003 р. за № 1707, про що 20.05.2003 р. здійснено запис у реєстровій книзі № 10П-323 (п. 2 угоди від 18.09.2003 р.).

27.07.2016 р. між Київською міською організацією ТСО України (продавець) та Підприємством "Міський спортивно-технічний клуб" Київської міської організації ТСО України" (покупець) був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуцевич О.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1319 (далі - спірний договір, договір купівлі-продажу).

Пунктом 1 договору купівлі-продажу передбачено, що продавець передає у власність, а покупець приймає належне продавцю приміщення, будівля казарми та будівля теплопункту, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Гетьмана Вадима, будинок 27А, загальною площею 457,0 кв.м., і сплачує за нього визначену за домовленістю сторін грошову суму.

22.09.2016 р. на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу право власності на будівлю казарми загальною площею 308 кв.м. та будівлю теплопункту загальною площею 49 кв.м., розташованих за адресою: м. Київ, вул. Гетьмана Вадима, 27А, було зареєстровано за Підприємством "Міський спортивно-технічний клуб" Київської міської організації ТСО України", що підтверджується Інформаційною довідкою з Державних реєстрів № 83832770 від 30.03.2017 р.

Звертаючись до суду з даним позовом, ПрАТ "Стрілець АТ" стверджувало, що нерухоме майно за договором купівлі-продажу від 27.07.2016 р. було відчужене особою, яка не є власником вказаного майна, а його дійсним власником є позивач, який набув спірне нерухоме майно на підставі договору компенсаційних витрат від 10.03.2000 р. та угоди від 18.09.2003 р. до нього, тому спірний договір купівлі-продажу суперечить вимогам чинного законодавства та є недійсним.

У свою чергу Київська міська організація ТСО України та Підприємство "Міський спортивно-технічний клуб" Київської міської організації ТСО України" стверджували про недійсність угод, спрямованих на відчуження спірного нерухомого майна на користь позивача, оскільки ті були укладені без погодження таких правочинів вищим органом управління громадської організації особою, яка, відповідно, не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, а також без дотримання обов'язкової нотаріальної форми договору.

Виносячи рішення першої інстанції, суд виходив з наступного.

Приписами ст.ст. 203, 215 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у Постанові "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 р. № 9, вирішуючи спір про визнання договору або його частини недійсним, господарський суд має встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання договору (його частини) недійсним і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту договору вимогам закону, додержання встановленої форми договору; правоздатність сторін за договором; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

При цьому, суперечність договору актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним договором (чи його частиною) імперативного припису законодавства чи укладення певного договору всупереч змісту чи суті правовідносин сторін.

Відповідно до пункту 2.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 № 11 (далі - Постанова Пленуму ВГСУ № 11) на підставі статті 215 ЦК України недійсними можуть визнаватися не лише правочини, які не відповідають цьому Кодексу, а й такі, що порушують вимоги інших законодавчих актів України, указів Президента України, постанов Кабінету Міністрів України, інших нормативно-правових актів, виданих державними органами, у тому числі відомчих, зареєстрованих у встановленому порядку.

При цьому господарським судам необхідно мати на увазі, що відповідно до частини другої статті 4 ГПК України господарський суд повинен відмовити у визнанні правочину недійсним, коли ці вимоги ґрунтуються на акті державного чи іншого органу, що не відповідає законодавству.

У розгляді позовів про визнання недійсними правочинів, при вчиненні яких було застосовано нормативно-правові акти державних та інших органів, у подальшому скасовані (визнані нечинними або недійсними) згідно з судовими рішеннями, що набрали законної сили, господарським судам необхідно виходити з того, що сам лише факт такого скасування (визнання нечинним або недійсним) не може вважатися достатньою підставою для задоволення відповідних позовів без належного дослідження господарським судом обставин, пов'язаних з моментом вчинення правочину та з його можливою зміною сторонами з метою приведення у відповідність із законодавством.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. У разі коли після такого вчинення набрав чинності акт законодавства, норми якого інакше регулюють правовідносини, ніж ті, що діяли в момент вчинення правочину, то норми такого акта, якщо він не має зворотної сили, застосовуються до прав та обов'язків сторін, які виникли з моменту набрання ним чинності.

У п. 2.5.2 Постанови Пленуму ВГСУ № 11 також роз'яснено, що необхідно з урахуванням приписів статті 215 ЦК України та статті 207 ГК України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, частина перша статті 220, частина друга статті 228 ЦК України, частина друга статті 207 ГК України, стаття 13 Закону України "Про створення вільної економічної зони "Крим" та особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України"), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора (зокрема, частина перша статті 227, частина перша статті 229, частина перша статті 230, частина перша статті 232 ЦК України, частина перша статті 207 ГК України).

Так, згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 ЦК УРСР (тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Дослідивши положення договору компенсаційних витрат від 10.03.2000 р. та угоди від 18.09.2003 р. до нього, суд дійшов висновку про те, що вказані правочини спрямовані на відчуження об'єктів нерухомого майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 54 Закону України "Про нотаріат" (тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нотаріуси та посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов'язкову нотаріальну форму, а також за бажанням сторін й інші угоди.

При цьому, пунктом 27 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 18/5 від 14.06.1994 р. (далі - Інструкція, тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), встановлено, що відповідно до чинного законодавства обов'язковому нотаріальному посвідченню підлягають договори про відчуження (купівля-продаж, міна, дарування, довічне утримання) жилого будинку, іншого нерухомого майна (статті 227, 242, 244, 426 Цивільного кодексу).

Водночас, як встановлено судом, договір компенсаційних витрат від 10.03.2000 р. та угода від 18.09.2003 р. були укладені у простій письмовій формі, відтак, сторонами вказаних правочинів не було дотримано вимоги щодо їх обов'язкового нотаріального посвідчення.

Крім того, необхідно зазначити, що відповідно до ст. 23 Закону України "Про об'єднання громадян" (який діяв на час виникнення спірних правовідносин) право власності об'єднань громадян реалізують їх вищі статутні органи управління (загальні збори, конференції, з'їзди тощо) в порядку, передбаченому законодавством України та статутними документами. Окремі функції щодо господарського управління майном може бути покладено вищими статутними органами управління на створювані ними органи, місцеві осередки або передано спілкам об'єднань громадян.

При цьому з п.п. 1.1, 7.1 статуту Київської міської організації ТСО України, затвердженого управлінням юстиції у м. Києві 05.11.1996 р. вбачається, що Київська міська організація функціонує у складі ТСО України на правах обласної з метою сприяння обороні та підготовці членів Товариства до праці й захисту Батьківщини. Майно організації являється складовою частиною власності ТСО України.

Згідно з п.п. 7.1, 7.2, 7.3, 7.4 Статуту ТСО України товариство може мати у власності кошти, засоби та інше майно, необхідне для здійснення статутної діяльності. Власністю Товариства є будинки і споруди, житлові будинки, готелі, гуртожитки, технічні і транспортні засоби, підприємства, виробничі об'єднання, майстерні та інші госпрозрахункові структури, майно, обладнання, необхідне для виконання статутних завдань товариства, організації товариства повинні забезпечити ефективне використання, збереження і примноження майна, що перебуває в їх віданні, право на об'єкти власності належить товариству. Право власності товариства здійснює його вищий орган - з'їзд, який надає право визначення порядку володіння, використання і розпорядження власністю Пленуму Центрального комітету (п.. статуту ТСО України).

Таким чином, ТСО України є єдиним власником всього майна, яке в тому числі знаходиться у віданні місцевих організацій, а розпоряджатися майном має право його вищий орган - з'їзд.

Сторонами не надано суду відповідного погодження з'їзду ТСО України, як вищого органу громадського об'єднання, щодо відчуження спірного нерухомого майна на користь позивача, тому укладення представником Київської міського комітету ТСО України Пудовим Б.Н. правочинів, спрямованих на відчуження майна товариства, без отримання відповідного погодження з'їзду цього товариства відбулось з перевищенням наданих йому повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 63 ЦК УРСР угода, укладена від імені другої особи особою, не уповноваженою на укладення угоди або з перевищенням повноважень, створює, змінює і припиняє цивільні права і обов'язки для особи, яку представляють, лише в разі дальшого схвалення угоди цією особою.

Доказів на підтвердження подальшого схвалення договору компенсаційних витрат від 10.03.2000 р. та угоди від 18.09.2003 р. до нього представники сторін також не надали.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що угоди, на підставі яких ПрАТ "Стрілець АТ" набуло спірне нерухоме майно є нікчемними, а відтак ПрАТ "Стрілець АТ" не набуло права власності на спірні об'єкти нерухомого майна. Відповідно, твердження позивача про те, що спірні об'єкти нерухомого майна відчужені не його власником суд вважає спростованими.

Крім того, рішенням Господарського суду міста Києва від 23.09.2015 р. у справі № 910/17039/15, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.01.2016 р. та постановою Вищого господарського суду України від 06.04.2016 р. і набрало законної сили, визнано недійсним п. 18 рішення Київської міської ради від 14.03.2002 р. № 300/1734 "Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею", на підставі якого земельну ділянку під спірними об'єктами нерухомого майна вилучено з користування Київської міської організації ТСО України.

За таких обставин суд вважає, що відсутні правові підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 27.07.2016 р. та визнання за ПрАТ "Стрілець АТ" права власності на спірне нерухоме майно, у зв'язку з чим відмовляє у задоволенні позовних вимог ПрАТ "Стрілець АТ".

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, позивач обгрунтовував свої доводи наступним:

- порушується його право на володіння, користування та розпорядження належним йому майном;

- законодавство, чинне на момент виконання сторонами угоди від 18.09.2003, не передбачало обов'язкової реєстрації речових прав на нерухоме майно;

- на момент укладання договору компенсаційних розрахунків від 10.03.2000 та угоди від 18.09.2003 діючі закони не встановлювали обов'язкової нотаріальної форми для правочинів щодо відчуження нерухомого майна господарського призначення;

Вищезазначеним доводам надана належна юридична оцінка судом першої інстації з посиланням на нормативно-правову базу. Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що угоди, на підставі яких ПрАТ "Стрілець АТ" набуло спірне нерухоме майно є нікчемними, а відтак ПрАТ "Стрілець АТ" не набуло права власності на спірні об'єкти нерухомого майна. Відповідно, твердження позивача про те, що спірні об'єкти нерухомого майна відчужені не його власником, суд вважає спростованими.

За таких обставин справи, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, фактичні обставини справи судом першої інстанції встановлені повно та об'єктивно, доказам по справі надана належна юридична оцінка, відтак, підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування рішення Господарського суду міста Києва немає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги, у зв'язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта (позивача).

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови.-

Керуючись ст. 99, 101, 103, 105, 106 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Стрілець АТ" на рішення Господарського суду м. Києва від 17.07.2017р. у справі № 910/7683/17 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду м. Києва від 17.07.2017р. у справі № 910/7683/17 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/7683/17 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Т.І. Разіна

А.Г. Майданевич