ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" жовтня 2017 р. Справа № 922/2269/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Барбашова С.В. , суддя Пелипенко Н.М.

при секретарі Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

прокурора - Зливки К.О., службове посвідчення №047938 від 13.09.2017;

позивача - ОСОБА_1, дов. №128 від 18.08.2017, ОСОБА_2 - директор;

відповідача ОСОБА_3, довю№32-20-14-12175/0/19-17

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Чугуївської місцевої прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області (вх. №2712Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від 06.09.2016 у справі №922/2269/16

за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма ім. Т.Г. Шевченка», с. Друге Червоноармійське

до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, м. Харків

про визнання права оренди земельними ділянками, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 06.09.2016р. у справі №922/2269/16 (суддя Хотенець П.В.) визнано право оренди СТОВ «Агрофірма ім. Т.Г.Шевченка» земельними ділянками за кадастровими номерами: :01:002:0131, :01:002:0132, :01:001:0207, :02:001:0033, :02:003:0089, :02:001:0032, :01:001:0208 строком до 12.04.2020. Стягнуто з ГУ Держгеокадастру у Харківській області на користь СТОВ «Агрофірма ім. Т.Г.Шевченка» 2180,00 грн. судового збору.

Чугуївська місцева прокуратура Харківської області з рішенням місцевого господарського суду не погодилася та звернулася до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 06.09.2016 у справі №922/2269/16 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Позивач, СТОВ «Агрофірма ім. Т.Г.Шевченка» надала заперечення на апеляційну скаргу, в яких погоджується із рішенням суду першої інстанції, просить його залишити без змін, як законне та обґрунтоване, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, відповідач по справі, надав відзив на апеляційну скаргу, в якому повністю підтримує позицію Чугуївської місцевої прокуратури, просить рішення господарського суду Харківської області від 06.09.2016 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, а апеляційну скаргу задовольнити.

Крім того, 30.10.2017 на адресу Харківського апеляційного господарського суду від СТОВ «Агрофірми ім. Т.Г.Шевченка» надійшли додаткові пояснення по справі стосовно питання щодо відповідності розміру орендної плати, яка сплачується підприємством позивача за користування спірною земельною ділянкою.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи прокурора, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 ГПК України, колегія суддів встановила наступне.

Як свідчать матеріали справи, 12.04.2000 між СТОВ «Агрофірма ім. Т.Г.Шевченка (орендар - позивач по справі) та Червоноармійською другою сільською радою Вовчанського району Харківської області (орендодавець - відповідач по справі), на виконання рішення сільської ради №58 від 29.02.2000 було укладено договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення (рілля) площею 333 га., що знаходиться на території с. ІІ-Червоноармійське, Москалівка, х. Погоріле строком 10 років з дня реєстрації, тобто з 12.04.2000.

Відповідно до пункту 2.2 договір укладається в термін на десять років з дня його реєстрації. По закінченню терміну договору орендар має переважне право на поновлення договору на новий термін. У цьому разі зацікавлена сторона повинна повідомити письмово другу сторону про бажання щодо продовження дії договору на новий термін не пізніше ніж два місяці до його закінчення.

19.12.2001 між сторонами по договору було укладено додаткову угоду до договору, яким внесено зміни до пункту 2.2. договору, який викладено в наступній редакції: «По закінченню терміну договору орендар має переважне право на поновлення договору на новий термін. У разі, якщо орендар продовжує користуватись земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, то за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору він підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором».

Отже, після закінчення 10-тирічного терміну договору оренди, тобто починаючи з 12.04.2010, позивач продовжив користуватись спірними земельними ділянками, сплачуючи орендну плату, вважаючи основний договір таким, що подовжений на десять років, як то було передбачено додатковою угодою.

25.02.2016 підприємство позивача отримало лист Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 18.02.2016 №27-20-9-5074/19-16. Даний лист є відповіддю на лист депутата Харківської обласної ради ОСОБА_2 стосовно звернення директора СТОВ «Агрофірма ім. Т.Г.Шевченко» з приводу відсутності відомостей на публічній кадастровій карті щодо земельних ділянок які перебувають в оренді у вищезазначеної агрофірми.

В даному листі ГУ Дергеокадастру у Харківській області повідомляло позивача про те, що за інформацією Відділу Держгеокадастру у Вовчанському районі з'ясовано, що договір оренди земельної ділянки загальною площею 333,0 га від 11.03.2000 реєстраційний №1741, укладений між Червоноармійською сільською радою та СТОВ «Агрофірмою ім. Т.Г. Шевченка» зареєстровано у Відділі Держгеокадастру у Вовчанському районі про що свідчить відповідний запис у книзі записів державної реєстрації за №23 від 12.09.2001 на термін 10 років. Відповідний запис в книзі записів державної реєстрації про поновлення договору оренди (щодо земель державної та комунальної власності) у Вовчанському районі відсутній.

Також в листі зазначено, що чинним законодавством України не передбачено порядку автоматичного поновлення договору оренди земельної ділянки у випадку відсутності заперечень у сторін, а лише визначено, що в цьому випадку договір підлягає поновленню, в звязку з чим було внесено зміни до земельно-облікової документації та переведено земельні ділянки до земель запасу.

Під час інвентаризації зазначена земельна ділянка була розділена на окремі земельні ділянки, яким присвоєно кадастрові номери: :01:002:0131, :01:002:0132, :01:001:0207, :02:001:0033, :02:003:0089, :02:001:0032, :01:001:0208.

З огляду на те, що відповідачем не визнається право оренди позивача на земельні ділянки (кадастрові номери: :01:002:0131, :01:002:0132, :01:001:0207, :02:001:0033, :02:003:0089, :02:001:0032, :01:001:0208) відповідно до договору, позивач, СТОВ «Агрофірма ім. Т.Г. Шевченка», звернувся до господарського суду Харківської області за захистом свого порушеного права.

Господарський суд, задовольняючи позовні вимоги СТОВ «Агрофірми ім. Т.Г. Шевченка», зазначив, що відповідно до статті 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та статті 33 Закону України «Про оренду землі» спірний договір оренди є поновленим на тих самих умовах та на той самий строк, оскільки для поновлення договору оренди землі з підстав, які передбачені частиною 6 статті 33 Закону України «Про оренду землі», необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар продовжує користування виділеною земельною ділянкою; орендар належно виконує свої обов'язки за договором, відсутнє письмове повідомлення орендодавця про відмову в поновленні договору оренди, сторони укладають додаткову угоду про поновлення договорів оренди. Отже, за відсутності письмових заперечень з боку орендодавця та/або районної державної адміністрації, у зв'язку з подовженням користуванням орендарем спірною земельною ділянкою договір є поновленим на тих самих умовах, тобто на 10 років - до 12.04.2020.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню з наступних підстав.

При розгляді справи судом першої інстанції не було перевірено правильність обраного позивачем способу захисту права та відповідність такого захисту вимогам законодавства.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Статтею 1 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що передбачено приписами п. 1 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та п. 1 ч. 2 ст.20 Господарського кодексу України.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права. Під способами захисту права слід розуміти заходи, прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та усунення наслідків такого порушення. Після з'ясування фактичних обставин суд може зробити висновок про відповідність заявленої матеріально-правової вимоги способам захисту права і про порушення охоронюваного законом інтересу позивача. У разі встановлення, що заявлені вимоги за своїм змістом не відповідають матеріально-правовим способам захисту права суд приймає рішення про відмову у позові. Підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

За змістом положень частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до якої кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зазначений перелік способів захисту не є вичерпним, однак у разі порушення цивільного права чи інтересу у позивача виникає право на застосування конкретного засобу захисту, який залежить від виду порушення. Тобто, позивач повинен обрати саме такий спосіб захисту, який відповідає характеру порушення його права чи інтересу.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб'єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Пунктом 4 частини 2 статті 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Здійснюючи оцінку правильності обрання позивачем у справі способу захисту порушеного права чи охоронюваного законом інтересу, господарський суд повинен звертатися й до інших, крім названих кодексів, актів законодавства, а також до умов укладеного сторонами договору.

Слід зазначити, що предметом позову може бути матеріально-правова чи немайнова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд повинен прийняти рішення. Предметом позову не можуть бути обставини, які виступають доказами у справі. Захист майнового або немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов'язання утриматись від їх вчинення, причому ці дії повинні бути визначені в якості обов'язку відповідача за умовами договору.

У разі порушення цивільного права чи інтересу у позивача виникає право на застосування конкретного засобу захисту, який залежить від виду порушення. Тобто, позивач повинен обрати саме такий спосіб захисту, який відповідає змісту порушеного права, характеру порушення його права чи інтересу за наслідками, спричиненими цим порушенням.

Дійшовши висновку про те, що предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способом захисту прав, суд повинен відмовити у позові.

Як свідчать матеріали справи, після збігання строку Відділом Держгеокадастру у Вовчанському районі було внесено зміни до земельно-облікової документації форми 6-зем та проведено інвентаризацію земель загальною площею 408,1530 га, до складу яких увійшли й спірні землі площею 333 га. Зазначена технічна документація затверджена розпорядженням Вовчанської РДА №363 від 10.12.2013. У подальшому до земельно-облікової документації форми 6-зем внесено відповідні зміни щодо віднесення спірних земельних ділянок до складу земель державної власності.

Таким чином, ГУ ДГК у Харківській області в рамках наданих повноважень та у відповідності до вимог чинного законодавства проведено інвентаризацію спірних земельних ділянок. Зазначені земельні ділянки як на момент укладення договору оренди, так і на теперішній час перебувають у державній власності, у користування третіх осіб не надані.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи розпорядження РДА від 10.12.2013 є чинним, позивачем не оскаржувалося.

Судовий захист порушеного права позивача може бути здійснений лише в разі звернення з позовом до особи, яка це право порушує, не визнає або оспорює; тобто саме особа, що порушує право, яке підлягає захисту, має бути відповідачем у такій справі; і задоволенню підлягає лише той позов, що заявлений до особи, яка порушує відповідне право.

Тобто, за змістом зазначених норм вбачається, що порушення права чи законного інтересу або спір щодо них повинні існувати на момент звернення до суду.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, з боку відповідача відсутнє порушення прав позивача, оскільки відповідач станом на дату подання позовної заяви та на дату розгляду справи не заперечував проти укладання договору у передбаченому Законом порядку, таким чином спір про право відсутній.

Відтак позивач не довів, що його право оренди спірних земельних ділянок не визнається чи оспорюється відповідачем.

Отже, господарський суд Харківської області поклав в основу рішення доводи, які на думку колегії суддів апеляційної інстанції не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до господарського суду в липні 2016 року з позовом, в якому міститься сім немайнових вимог.

Відповідно до положень ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції станом на момент подання позову) судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

При цьому, за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру судовий збір становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальної заробітної плати. При поданні заяви немайнового характеру 1 розмір мінімальної заробітної плати.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік» від 25.12.2015 №928-VIII з 01.01.2016 розмір мінімальної заробітної плати складає 1378,00 грн.

За таких обставин, колегія суддів звертає увагу позивача, що в липні 2016 року підлягало сплаті за подання позовної заяви 9646,00 грн (1378,00 грн х 7 немайнових вимог).

Проте, як встановлено перевіркою матеріалів справи, позивачем сплачено судовий збір в розмірі 2398,00 грн (платіжне доручення №1414 від 26.06.2016) замість 9646,00 грн таким чином, позивачем не доплачено судового збору за подання позовної заяви в сумі 7248,00 грн.

Приймаючи до уваги вищезазначене, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню в звязку з її матеріальною та документальною обґрунтованістю та наявністю фактів, які є підставою для скасування рішення господарського суду Харківської області від 06.09.2016 у справі № 922/2269/16.

На підставі викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 99, 101, 102, пунктом 2 статті 103, пунктом 1 частини 1 статті 104, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Чугуївської місцевої прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області задовольнити.

Рішення господарського суду Харківської області від 06.09.2016 у справі №922/2269/16 скасувати та прийняти нове рішення.

В позові відмовити.

Стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма ім. Т.Г. Шевченка» (62573, с.Червоноармійське, Вовчанський район, Харківська область, ) на користь Прокуратури Харківської області (61050, м.Харків, вул. Б.Хмельницького, 4, ) 10610,60 грн. витрат по сплаті судового збору за апеляційний перегляд справи.

Стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма ім. Т.Г. Шевченка» (62573, с.Червоноармійське, Вовчанський район, Харківська область, ) в доход Державного бюджету України (УДКСУ у Шевченківському районі м. Харкова, ) 7248,00 грн. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідні накази.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Барбашова С.В.

Суддя Пелипенко Н.М.