ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.11.2017р. Справа № 914/1851/17

За позовом:Першого заступника керівника Золочівської місцевої прокуратури Львівської області в інтересах держави в особі Львівської обласної державної адміністрації, м. Львів
до відповідача-1:Перемишлянської районної державної адміністрації, Львівська обл., м. Перемишляни
до відповідача-2: Приватної агрофірми «Злагода», Львівська обл., Перемишлянський р-н, с. Лагодів
про:визнання незаконним та скасування розпорядження голови Перемишлянської РДА від 07.09.2011р. №537, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 11.10.2012р., зобовязання повернути земельну ділянку
Суддя Крупник Р.В. Секретар Гелеш Г.М.
Представники сторін:
від прокуратури: від позивача:ОСОБА_1 прокурор; ОСОБА_2 представник (довіреність №5/34-81/0/2-17-2 від 04.01.2017р.),
від відповідача-1: від відповідача-2:ОСОБА_3 представник (довіреність №01-31/3201 від 14.09.2017р.); ОСОБА_4 директор.

Представникам сторін розяснено права та обовязки передбачені ст.ст. 22, 28 ГПК України. Заяв про відвід судді та здійснення технічної фіксації судового засідання не надходило.

СУТЬ СПОРУ:

07.09.2017р. на розгляд господарського суду Львівської області надійшла позовна заява першого заступника керівника Золочівської місцевої прокуратури Львівської області в інтересах держави в особі Львівської обласної державної адміністрації до Перемишлянської районної державної адміністрації, Приватної агрофірми «Злагода» про визнання незаконним та скасування розпорядження голови Перемишлянської РДА від 07.09.2011р. №537, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 11.10.2012р., зобовязання повернути земельну ділянку.

Ухвалою суду від 11.09.2017р. порушено провадження у справі, її розгляд призначено на 25.09.2017р. Розгляд справи відкладався на 17.10.2017р. та 06.11.2017р., про що судом винесено відповідні ухвали.

Прокурор в судове засідання зявився, позовні вимоги підтримав, просив суд позов задоволити повністю. Позовні вимоги прокурор обґрунтовує тим, що 07.09.2011р. головою Перемишлянської РДА прийнято розпорядження №537, яким ПАФ «Злагода» затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право оренди на земельну ділянку на території Лагодівської сільської ради, продовжено термін оренди земельної ділянки до 2026р. На підставі вказаного розпорядження, між Перемишлянською РДА та ПАФ «Злагода» було укладено договір оренди землі, відповідно до якого в користування відповідача-2 було передано земельну ділянку водного фонду кадастровий №:04:000:0236, загальною площею 3,7 га для рибогосподарських потреб. На думку прокурора, прийнявши спірне розпорядження відповідач-1 вийшов за межі наданих йому повноважень та порушив приписи ч. 3 ст. 122 ЗК України, оскільки передача земельної ділянки для рибогосподарських потреб не є веденням водного господарства. Відтак оскаржуване розпорядження слід визнати незаконним та скасувати, а укладений між відповідачами договір оренди земельної ділянки слід визнати недійсним, зобовязати відповідача-2 повернути земельну ділянку. Крім цього, звертаючись з даним позовом, прокурор просить суд визнати поважними причини пропуску строку позовної давності Золочівською місцевою прокуратурою для звернення до суду та поновити його, оскільки Львівська ОДА не являлася стороною спірного договору та відповідно не знала про прийняття РДА розпорядження та укладення договору; про наявність розпорядження та договору оренди земної прокуратурі стало відомо лише під час виконання доручення прокуратури Львівської області в січні 2017р.

Представник позивача в судове засідання зявився, заявлені прокуратурою позовні вимоги підтримав, просив суд позов задоволити. Щодо пропуску позовної давності для звернення з позовом до суду зазначив, що розпорядження РДА скеровувалися на адресу ОДА, однак без технічної документації на підставі якої приймалося розпорядження.

Представник відповідача-1 в судове засідання зявився, просив суд у задоволенні позову відмовити, оскільки прокуратурою пропущено строк позовної давності для звернення з позовом до суду так на виконання доручення голови Львівської ОДА №68/0/6-10 всі прийняті Перемишлянською РДА у 2011р. розпорядження були направлені на адресу Львівської ОДА, що підтверджується наявними матеріалами справи.

Представник відповідача-2 в судове засідання зявився, просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити у звязку з пропуском строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом.

Заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

07.09.2011р. головою Перемишлянською РДА прийнято розпорядження №537 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право оренди на земельну ділянку на території Лагодівської сільської ради», яким ПАФ «Злагода» затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право оренди на земельну ділянку площею 3,7000 га, в т.ч. під водоймою 3,000 га, сінокіс 0,7000 га для рибогосподарських потреб на території Лагодівської сільської ради за межами с. Лагодів; продовжено термін оренди земельної ділянки ПАФ «Злагода» на 15 років до 2026; зобовязано ПАФ «Злагода» укласти договір оренди земельної ділянки до 01.02.2011р., укласти договір оренди водного обєкта та погодити його з державним органом водного господарства.

11.10.2012р. між Перемишлянською РДА (Орендодавець) та ПАФ «Злагода» (Орендар) укладено Договір оренди землі (надалі Договір), відповідно до п. 1-2 якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове, платне користування земельну ділянку водного фонду, яка знаходиться за межами с. Лагодів Лагодівської сільської ради Перемишлянського району. В оренду передається земельна ділянка кадастровий номер :04:000:0236, загальною площею 3,7 га, у т.ч. під водоймою 3,0 га, сінокіс 0,7 га.

Факт передачі земельної ділянки в користування ПАФ «Злагода» підтверджується Актом прийому-передачі обєкта оренди (земельної ділянки) від 24.12.2012р.

Відповідно до п. 14, 16 Договору, земельна ділянка передається в оренду для рибогосподарських потреб. Цільове призначення земельної ділянки: землі водного фонду.

Згідно п. 8 Договору, такий укладено на 15 (п'ятнадцять) років.

Прокуратура звернулася із позовом про визнання розпорядження незаконним, а укладеного на його підставі договору недійсним, зобовязання ПАФ «Злагода» повернути земельну ділянку, оскільки передача земельної ділянки для рибогосподарських потреб не є веденням водного господарства, відповідно приймаючи спірне розпорядження Перемишлянська РДА вийшла за межі наданих їй ч. 3 ст. 122 ЗК України повноважень.

Встановивши наведені обставини справи, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 3 ЗК України (в редакції, котра діяла на момент прийняття оскаржуваного розпорядження і яка повинна застосовуватися до спірних правовідносин) земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

За приписами статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» (в редакції, котра діяла на день прийняття оскаржуваного розпорядження), місцева державна адміністрація розпоряджається землями державної власності відповідно до закону.

До повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом (положення п. «а» ч. 1 ст. 17 ЗК України).

За приписами ч. 1, 4 ст. 59 ЗК України, землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Так, ч. 3-4 ст. 122 ЗК України передбачала, що районні державні адміністрації на їх території передають земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті; в) будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини шостої цієї статті, крім випадків, визначених частиною сьомою цієї статті. Обласні державні адміністрації передають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті.

Частиною 1-3 ст. 124 ЗК України було визначено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.

Згідно преамбули Концепції розвитку водного господарства України, схваленої постановою ВРУ від 14.01.2000р. №1390-XIV, водне господарство - галузь, завданням якої є забезпечення потреб населення і народного господарства у водних ресурсах, збереження, охорона та відтворення водного фонду, попередження шкідливої дії вод і ліквідація її наслідків.

Так, п 1. Положення про Державне агентство водних ресурсів України, затв. Указом Президента України від 13.04.2011р. №453/2011 передбачено, що Держводагентство України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сфері розвитку водного господарства і меліорації земель, управління, використання та відтворення поверхневих водних ресурсів.

На підставі наказу Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010р. № 548 було затверджено Класифікацію видів цільового призначення земель, котра наводить 12 видів цільового призначення земель водного фонду: 10.01 для експлуатації та догляду за водними об'єктами; 10.02 для облаштування та догляду за прибережними захисними смугами; 10.03 для експлуатації та догляду за смугами відведення; 10.04 для експлуатації та догляду за гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами і каналами; 10.05 для догляду за береговими смугами водних шляхів; 10.06 для сінокосіння; 10.07 для рибогосподарських потреб; 10.08 Для культурно-оздоровчих потреб, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей; 10.09 Для проведення науково-дослідних робіт; 10.10 для будівництва та експлуатації гідротехнічних, гідрометричних та лінійних споруд; 10.11 для будівництва та експлуатації санаторіїв та інших лікувально-оздоровчих закладів у межах прибережних захисних смуг морів, морських заток і лиманів; 10.12 для цілей підрозділів 10.01 - 10.11 та для збереження та використання земель природно-заповідного фонду.

Суд зазначає, що ведення водного господарства - лише один з видів цільового призначення земель водного фонду, а тому передача земельних ділянок водного фонду для ведення водного господарства обмежується підрозділами 10.01 10.05 Класифікації. У свою чергу, виділення та передача земельної ділянки для рибогосподарських потреб (підрозділ 10.07) не є веденням водного господарства, а відтак Перемишлянська РДА не була вправі розпоряджатися спірною земельною ділянкою, оскільки уповноваженим органом щодо передачі такої земельної ділянки являлася Львівська обласна державна адміністрація.

Відповідно до ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Враховуючи те, що станом на момент прийняття оскаржуваного розпорядження, Перемишлянська РДА не була уповноважена на передачу земельної ділянки в оренду поза за межами населеного пункту для рибогосподарських потреб, доводи прокурора щодо незаконності розпорядження є обґрунтованими.

Разом з тим 17.10.2017р. відповідачем-2 та 18.10.2017р. відповідачем-1 подано заяви про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин. Заяви представники обґрунтовують тим, що для держави в особі її уповноваженого органу Львівської ОДА строк позовної давності за вимогами про визнання незаконним та скасування розпорядження закінчився у 2014р., оскільки про оскаржуване розпорядження Львівській ОДА було відомо ще у 2011 році.

У звязку з цим, суд зазначає наступне.

За змістом ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. (ч. 3 та ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Слід зазначити, що Верховним Судом України неодноразово висловлювалися правові позиції з приводу застосування положень законодавства України про позовну давність. Ці позиції, в силу вимог ст. 111-28 ГПК України є обовязковими для суду при розгляді даної справи.

Зокрема Верховним Судом України робилися наступні висновки:

- для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав (29 жовтня 2014 року № 6-152цс14);

- прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду, на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, в особі уповноваженого органу, але не наділяє прокурора повноваженнями порушувати питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої прокурор звертається до суду (25 березня 2015 року № 3-21гс15);

- для прокурора перебіг строку позовної давності за позовними заявами, поданими в інтересах державних органів, органів місцевого самоврядування має рахуватися з часу коли відповідний орган довідався чи міг довідатися про порушення його прав чи особу, що їх порушила (01 липня 2015 року №6-178цс15).

Із позовної заяви вбачається, що про порушення вимог земельного законодавства прокуратурі стало відомо лише у січні 2017р. під час виконання доручення прокуратури Львівської області. Як зазначає позивач у додаткових поясненнях, розпорядження Перемишлянської РДА за 2011р. дійсно надходили до адміністрації, однак без технічної документації на земельну ділянку, а про факт укладення оскаржуваного договору оренди землі Львівській ОДА відомо не було, так як остання не являлася її стороною. Відтак на думку прокурора, причини пропуску позовної давності для звернення з позовом до суду є поважними і підлягають поновленню.

При вирішенні питання про пропуск прокурором позовної давності, суд виходить з того, що в даній справі прокурор звернувся до суду за захистом прав держави в особі її уповноваженого органу.

Положеннями ч. 1 ст. 13 Конституції України передбачено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до ст. 167 ЦК України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Так, ч. 1-2 ст. 33 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» (в редакції, станом на день прийняття оскаржуваного розпорядження), обласні державні адміністрації в межах своїх повноважень спрямовують діяльність районних державних адміністрацій та здійснюють контроль за їх діяльністю. Голови районних державних адміністрацій регулярно інформують про свою діяльність голів обласних державних адміністрацій, щорічно та на вимогу звітують перед ними.

Як вбачається з матеріалів справи, 08.07.2010р. головою Львівської ОДА підготовлено доручення №68/0/6-10, п. 3 якого зобовязано забезпечити надання до організаційного відділу апарату облдержадміністрації відомості про видані розпорядження голів райдержадміністрацій за формою, що додається в термін до кожної пятниці; копії розпоряджень голів райдержадміністрацій до 2-го числа місяця, наступного за звітним.

Враховуючи те, що факт надходження оскаржуваного розпорядження Львівською ОДА не заперечується (про що свідчать додаткові пояснення (вх. №34907/17 від 17.10.2017р.), таке в силу вимог доручення голови Львівської ОДА від 08.07.2010р. №68/0/6-10 мало бути одержане позивачем до 03.10.2011р. (враховуючи вихідні дні) За таких умов, судом встановлено, що позивачу у справі достеменно було відомо про прийняте розпорядження голови Перемишлянської РДА №537 від 07.09.2011р. - з 03.10.2011р., а тому трьохрічний строк позовної давності для його оскарження закінчився 03.10.2014р. Як вбачається з матеріалів справи, прокурор звернувся із даним позовом до суду лише 05.09.2017р. тобто із пропуском строку позовної давності.

У постанові №608/969/13-ц від 12.04.2017р. Верховний Суд України висловив правову позицію, що оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Враховуючи те, що в даній справі держава в особі уповноваженого її органу Львівською ОДА достеменно знала про прийняття оскаржуваного розпорядження та його зміст, відтак вона несе ризик спливу строку позовної давності.

У позовній заяві прокурор зазначає, що причини пропуску позовної давності є поважними і порушене право підлягає захисту. Однак, таке твердження прокурора суд відхиляє, оскільки як зазначив Верховний Суд України в постанові №3-21гс15 від 25.03.2015р., положення закону про початок перебігу позовної давності не наділяє прокурора повноваженнями порушувати питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої прокурор звертається до суду. Враховуючи відсутність клопотання Львівської ОДА про визнання поважними причини пропуску позовної давності, а також те, що в матеріалах справи не міститься жодних належних доказів поважності таких причин, суд не вбачає підстав для застосування в цій справі положень ч.5 ст.267 ЦК України.

Крім цього, слід зазначити, що Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові. Також ЄСПЛ зазначає, що повноваження державних органів з перегляду власних рішень, включаючи випадки виявлення помилки, які не обмежено жодними часовими рамками, мають суттєвий негативний вплив на юридичну визначеність у сфері особистих прав і цивільних правовідносин, що шкодить принципу «належного урядування» та вимозі «законності», закріпленим у статті 1 Першого протоколу до Конвенції (Справа «Рисовський проти України» (заява №29979/04), п.70, 71, 73).

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги прокурора визнання протиправним та скасування розпорядження задоволенню не підлягають і звязку із пропуску ним позовної давності.

З приводу позовних вимог про визнання недійсним договору оренди землі та зобовязання повернути земельну ділянку, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 648 ЦК України зміст договору, укладеного на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, обов'язкового для сторін (сторони) договору, має відповідати цьому акту.

Оскільки Договір оренди землі від 12.10.2012 року між сторонами було укладено на підставі розпорядження Перемишлянської РДА №537 від 07.09.2011р., яке є чинним і цей договір повністю відповідає вказаному розпорядженню, а відтак і положенням ст.648 ЦК України, то відсутні правові підстави для визнання його недійсним в судовому порядку. У звязку з наявністю договору не підлягають задоволенню також позовні вимоги про зобовязання повернути земельну ділянку.

Враховуючи відмову в задоволенні позовних вимог, судовий збір, у відповідності до ст. 49 ГПК України покладається на прокуратуру.

Керуючись ст.ст. 4-3, 12, 22, 28, 29, 33, 34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 85 ГПК України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 91-93 ГПК України.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 09.11.2017р.

Суддя Крупник Р.В.