ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2017 року Справа № 910/14449/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів :

Корнілової Ж.О.-головуючого (доповідач),
Нєсвєтової Н.М.,
Карабаня В.Я.,
розглянувши матеріали касаційної скарги
Товариства з обмеженою відповідальністю "Альбатрос-Інвест"
на рішення та постановуГосподарського суду міста Києва від 02.11.2016 Київського апеляційного господарського суду від 22.05.2017
у справі№ 910/14449/15 Господарського суду міста Києва
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Альбатрос - Інвест"
до треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачаДочірнього підприємства "Оріфлейм Косметікс Україна"; Товариство з обмеженою відповідальністю "Юлія" Публічне акціонерне товариство "Альбатрос"
простягнення грошових коштів,

за участю представників сторін:
від позивача:не з'явилися,
від відповідача: від третіх осіб:не з'явилися, не з'явилися,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.11.2016 у справі № 910/14449/15 (суддя Пукшин Л.Г.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.05.2017 у справі № 910/14449/15 (у складі колегії суддів: Алданової С.О., Зубець Л.П., Мартюк А.І.) позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Альбатрос-Інвест" в частині позовних вимог про стягнення 5105 грн. 3% річних припинено провадження; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду міста Києва від 02.11.2016 та постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.05.2017 у справі № 910/14449/15, Товариство з обмеженою відповідальністю "Альбатрос-Інвест" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2016 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 22.05.2017 у справі № 910/14449/15, і прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

У касаційній скарзі заявник посилається на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права судами першої та апеляційної інстанцій.

Заслухавши суддю-доповідача Корнілову Ж.О., обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши застосування норм процесуального та матеріального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Суди встановили, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Альбатрос-Інвест" (орендодавець) та Дочірнє підприємство "Оріфлейм Косметікс Україна" (надалі - орендар/відповідач) 28.12.2009 уклали договір суборенди нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 1972 (далі - договір № 1972).

Відповідно до п. 1.1. договору № 1972 на умовах, визначених у даному договорі, орендодавець зобов'язується передати, а орендар зобов'язується прийняти у строкове платне користування нежилі приміщення будинку, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Жуковського, 2, а саме: відображеного в технічному паспорті: - з літ "Г": І поверх: 10 - сходи, 11 - коридор, 13 - зал, 14 - підсобне приміщення, 15 - туалет, ІІ поверх цілком, загальною площею 11240, м. кв., вартістю 504897,00 грн., що складає 25/100 частину будинку, відповідно до витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Відповідно до п. 2.1. договору № 1972 приміщення належить орендодавцю на праві користування на умовах оренди на підставі договору оренди нерухомого майна, який укладений між орендодавцем та власником приміщень - ТОВ "Юлія", посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського округу Шепелюк Р.Ю. за реєстровим № 1935 та зареєстрований в Державному реєстрі правочинів за № 3767120.

Відповідно до пункту 3.2. договору № 1972 при передачі приміщень складається акт прийому-передачі приміщень, який підписується уповноваженими представниками обох сторін.

Сторони 01.01.2010 підписали акт прийому-передачі нежитлових приміщень за договором суборенди, за яким позивач передав, а відповідач прийняв нежилі приміщення, що знаходяться за адресою: м. Одеса, вул. Жуковського, 2, а саме: з літ "Г": І поверх: - сходи - 10, коридор -11, зал -13, підсобне приміщення -14, туалет -15, ІІ поверх цілком, площею 11240, м. кв.

У вказаному акті сторони зазначили, що приміщення знаходяться в задовільному стані відповідно до додатків до цього акта (фото приміщень), що є невід'ємними частинами цього акта та договору суборенди.

Крім цього, позивач та відповідач 28.12.2009 уклали договір суборенди нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 1973 (далі - договір № 1973).

Відповідно до п. 1.1. договору № 1973 на умовах, визначених у даному договорі, орендодавець зобов'язується передати, а орендар зобов'язується прийняти у строкове платне користування нежитлові приміщення будинку, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Жуковського, 2, а саме: відображеного в технічному паспорті: - з підвалу літ "Г": 10 - сходи, 1 - підвал, 2,3 - коридори, 13 - зал, 4,6,7 - підсобні приміщення, 5 - сходи, загальною площею 563,1, м. кв., вартістю 21141,00 грн., що складає 6/50 частину будинку відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно.

Відповідно до п. 2.1. договору № 1973 приміщення належить орендодавцю на праві користування на умовах оренди на підставі договору оренди нерухомого майна, який укладений орендодавцем та власником приміщень - ВАТ "Альбатрос", посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського округу Шепелюк Р.Ю. 21.12.2009 за № 1934 та зареєстрований в Державному реєстрі правочинів за № 3767104.

Відповідно до пункту 3.2. договору № 1973 при передачі приміщень складається акт прийому-передачі приміщень, який підписується уповноваженими представниками обох сторін.

Сторони 01.01.2010 підписали акт прийому-передачі нежитлових приміщень за договором суборенди, за яким позивач передав, а відповідач прийняв нежитлові приміщення, що знаходяться за адресою: м. Одеса, вул. Жуковського, 2, а саме: з підвалу літ "Г": підвал -1, коридори - 2,3, підсобні приміщення - 4,6,7, сходи - 5, загальною площею 563,1, м. кв.

У вказаному акті сторони зазначили, що приміщення знаходяться в задовільному стані відповідно до додатків до цього акта (фото приміщень), що є невід'ємними частинами цього акта та договору суборенди.

Позивач стверджує, що відповідно до п.п. 7.2.5. та 7.2.6. договорів №№ 1972 та 1973 (далі - договори) відповідач зобов'язався повернути орендовані приміщення з врахуванням нормального фізичного зносу відповідно до п. 8.3. договорів. У випадку заподіяння приміщенням збитків або руйнувань з вини (умислу чи необережності) орендаря, останній повинен компенсувати всі збитки в межах фактичних витрат орендодавця на відновлення приміщень. Вартість збитків орендодавець має підтвердити шляхом надання орендодавцю копії договору та кошторису на проведення робіт з усунення збитків.

Відповідач письмово 27.09.2013 попередив позивача про дострокове припинення договорів у зв'язку з чим позивач прийняв рішення про огляд орендованих приміщень, про що повідомив відповідача.

Позивач 01.04.2014 направив відповідачу лист № 8 від 31.03.2014 з вимогами виконати ремонтні роботи. Позивач за участю представника відповідача 11.06.2014 здійснив огляд орендованих приміщень, про що склали акт огляду приміщення за адресою: м. Одеса, вул. Жуковського, 2.

Вказаний акт у двох примірниках був підписаний представником позивача та 24.04.2014 з листами № № 13, 14 направлений на адресу відповідача для підписання.

Вказаний акт 25.06.2014 отримав відповідач. Акт відповідач не підписав.

Позивач 26.06.2014 здійснив повторний огляд орендованих приміщень за участю представника відповідача та експерта Одеської регіональної торговельно-промислової палати, про що склали акт огляду та висновок експерта № УТЕ-930 від 27.06.2014. Вказаний акт огляду, за твердженням позивача, 26.04.2014 вручений представнику відповідача. Акт відповідач не підписав.

Позивач зазначає, що у вказаних актах та у висновку експерта зазначили, що приміщення мають певні пошкодження, які відповідач не усунув та не виконав свого обов'язку з демонтажу невідокремлених поліпшень, не погоджених з позивачем, та обов'язку з відокремлення мармурових сходів, подіуму та інших елементів.

Фактично відповідач 30.06.2014 звільнив приміщення, про що відповідач склав акт прийому-передачі в односторонньому порядку та повідомив позивача про намір звільнити орендовані приміщення.

Позивач вважає, що відповідач зобов'язаний відшкодувати йому шкоду у вигляді вартості ремонту приміщень у розмірі 750353,21 грн., розмір якої підтверджується договором на виконання робіт № 8/08 від 05.08.2014, який уклали позивач та ТОВ "РБУ "Південне" та кошторисом до нього відповідно до якого вартість робіт складає 561564,40 грн.; договором з ремонту системи кондиціювання та вентиляції № 030914/1 від 27.06.2014, який уклали позивач та ТОВ "ІССК ГРАНД-ЮГ" та кошторисом до нього відповідно до якого вартість робіт складає 188788,81 грн.

Лист вимогу про відшкодування вартості ремонту приміщень у розмірі 750353,21 грн. направив на адресу відповідача. Проте відповідач вимоги позивача не виконав, вартість ремонту приміщень не відшкодував у зв'язку з чим позивач просить стягнути з відповідача 750353,10 грн. заборгованості.

В ході розгляду даної справи в суді першої інстанції призначена судова комплексна експертиза. Проведення експертизи доручено Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз. На вирішення експерта поставлені питання щодо технічного стану приміщень, їх фізичного зносу та вартості ремонтних робіт.

Проте справа повернута з Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз разом з повідомленням про неможливість проведення судової експертизи у зв'язку з тим, що поставлені судом питання виходять за межі компетенції експертів інституту.

Позивач подав уточнення мотивувальної частини позову відповідно до яких позивач зазначив, що у жовтні 2016 року ПрАТ "Золотий вік" виконало перерахунок кошторису ремонтних робіт за 2014 рік відповідно до якого вартість відновлювального ремонту складає 850277,53 грн.

Позивач зазначав, що не являється власником нежитлових приміщень, які перебували в орендному користуванні відповідача.

Позивач 30.06.2014 підписав з ПП "Юлія" та ВАТ "Альбатрос" угоди про розірвання договорів оренди нерухомого майна та повернення майна власникам.

Вказані договори позивач уклав до 31.12.2014, тому відповідач не порушив умови договору суборенди, позивач міг би отримувати за період з 01.07.2014 по 31.12.2014 дохід від здачі в оренду нежитлових приміщень у розмірі 1389234,30 грн. (175160,42 грн. за місяць за договором № 1972 х 5 + 102686,45 грн. за місяць за договором № 1973 х 5).

За твердженнями позивача відповідач зобов'язаний відшкодувати позивачу шкоду у вигляді відновлювального ремонту у розмірі 1039016,34 грн., упущеної вигоди у розмірі 1389234,30 грн.

Заперечуючи щодо позовних вимог, відповідач зазначив, що ним в повній мірі дотриманий порядок звільнення орендованих приміщень, передбачений договорами суборенди нерухомого майна від 28.12.2009 № 1972; № 1973. Відповідач будь-яким чином не порушив права позивача як орендаря за договором при звільненні приміщень, тому жодних інших зобов'язань у відповідача у зв'язку з цим виникнути не могло.

Відповідач вказує, що позивач не навів обґрунтувань щодо наявності причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача та нібито отриманими позивачем збитками. Відповідно до п. 11.2 договорів приміщення зачиняються та опечатуються, що ініціювало дострокове розірвання договору в односторонньому порядку, а ключі передаються на зберігання нотаріусу, про що повідомляється інша сторона. З цього моменту орендар не несе відповідальності за стан приміщення та іншого майна в таких приміщеннях. Відповідач 30.06.2014 направив позивачеві повідомлення про те, що приміщення були зачинені та опечатані, а ключі від них передані на зберігання нотаріусу, який посвідчував договори. Крім цього відповідач зазначає, що вимоги позивача про сплату вартості ремонтних робіт у приміщеннях були висунуті відповідачу лише 04.02.2015, що унеможливлює об'єктивне встановлення вини відповідача у їх спричиненні, адже приміщення були залишені ним більше ніж півроку до цього.

Відповідач стверджує, що позивач був належним чином повідомлений про день звільнення приміщень. Проте через його неявку відповідач був змушений підписати акт прийому-передачі приміщень в односторонньому порядку відповідно до положень п. 11.2 договорів.

Таким чином за доводами відповідача, з 30.06.2014 орендар не несе відповідальність за стан орендованих приміщень та фактично втратив до них доступ, будь-які претензії та вимоги позивача щодо відшкодування вартості робіт у приміщеннях у зв'язку з їх пошкодженням, пред'явлені після повернення приміщень, є необґрунтованими, оскільки такі пошкодження могли бути спричинені власником та іншими особами. В матеріалах справи відсутні, а позивач не надав належних та допустимих доказів того яка саме шкода була завдана орендованому майну відповідачем.

За своєю правовою природою укладені між сторонами договори є договорами найму (оренди).

Відповідно до ч. 1 ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ч. 6 ст. 283 ГК України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Відповідно до частини 1 ст. 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Відповідно до ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 785 ЦК України, у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Суди встановили, що відповідач в порядку, який визначений п. 11.2 договорів направив позивачеві повідомлення про дострокове розірвання договорів з 30.06.2014. Матеріалами справи підтверджується, що акти повернення орендованого приміщення склав відповідач та підписав 30.06.2014, посилаючись на п. 11.2 договорів у зв'язку із нез'явленням представника орендодавця дані акти на підставі п. 11.2 договорів підлягають підписанню представником орендаря, а приміщення підлягають зачиненню та опечатуванню, а ключі від них передані на зберігання нотаріусу. Листами від 30.06.3014 № 30/06 та б/н від 30.06.2014 відповідач повідомив позивача про закриття та опечатування приміщень, складання актів прийому-передачі (повернення) приміщення в односторонньому порядку та передачі ключів на зберігання нотаріусу.

Позивач пред'явив позовні вимоги про відшкодування збитків у вигляді відновлювального ремонту та упущеної вигоди, посилаючись на ст. ст. 22, 611 ЦК України, п. 7.2.5, 7.2.6., п. 8.3. договорів.

Відповідно до п. 7.2.6. договорів сторони визначили, що у випадку заподіяння приміщенням збитків або руйнувань з вини (умислу чи необережності) орендаря, останній повинен компенсувати всі збитки в межах фактичних витрат орендодавця на відновлення приміщень. Вартість збитків орендодавець має підтвердити шляхом надання орендодавцю копії договору та кошторису на проведення робіт з усунення збитків.

Факт здачі приміщення в неналежному стані відповідач, за доводами позивача, підтверджується актом огляду та висновком експерта № УТЕ-930 від 27.06.2014.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до статті 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ГК України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільної відповідальності. (ст. 623 ЦК України).

Умовами покладення відповідальності на винну сторону є наявність збитків, протиправність дій цієї особи, причинного зв'язку між діями особи та збитками, які складають об'єктивну сторону правопорушення, та вини особи, внаслідок дій якої спричинено збитки.

Тобто збитки - це об'єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони за договором, що обмежує інтереси сторони, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також неодержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов'язання було виконано боржником.

Обов'язковою умовою покладення відповідальності має бути безпосередній причинний зв'язок між неправомірними діями і збитками. Збитки є наслідком невиконання зобов'язань, а не причиною.

З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції правомірно погодився з висновком суду першої інстанції, що позивач належними та допустимими доказами, у розумінні ст.ст. 32-34 ГПК України, не довів наявність усіх складових збитків, з якими законодавець пов'язує покладення на відповідача обов'язку їх відшкодування.

Зокрема, позивач не надав доказу щодо проведення будь-яких ремонтних робіт ТОВ "РБУ "Південне", за договором про виконання робіт № 8/08 від 05.08.2014 на суму, яку визначену позивач, що фактично і не заперечується самим позивачем, тому позивач не довів належними доказами щодо понесення будь-яких витрат за цим договором. В матеріалах справи також відсутні належні докази щодо виконання робіт ТОВ "ІССК ГРАНД-ЮГ" за договором з ремонту системи кондиціювання та вентиляції № 030914/1 від 27.06.2014, та понесення витрат позивачем за цим договором.

Щодо наданих позивачем копій платіжних доручень № 401 від 18.10.2016 на суму 300000,00 грн. № 400 від 17.10.2016 на суму 281000,00 грн. та № 403 від 18.10.2016 на суму 119000,00 грн., то вказані докази не підтверджують понесення позивачем збитків саме через неправомірні дії відповідача, оскільки в призначеннях платежу зазначено: "компенсація вартості відновлювального ремонту орендованих приміщень згідно з угодою б/н від 30.06.2014".

Таким чином суди дійшли до правильного висновку, що позивач не навів обґрунтувань та не надав належних доказів щодо наявності причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача у 2014 році щодо звільнення приміщень, та понесення позивачем витрат у жовтні 2016 року на підставі угод з третіми особами.

З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції правомірно погодився з висновком судів, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача збитків у вигляді вартості відновлювального ремонту є необґрунтованими та такими, що не підлягає задоволенню.

Щодо вимог про стягнення упущеної вигоди, суди зазначили наступне.

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі використання зазначених приміщень.

Позивач повинен довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Вимоги позивача про стягнення упущеної вигоди базуються на розрахунку можливого прибутку у разі використання спірних приміщень з урахуванням середньомісячного прибутку включаючи індексацію, виходячи з умов договору, що були укладені з відповідачем.

За змістом ст. 22 ЦК України та ст. 224 ГК України, покладення на особу обов'язку відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди можливе тільки за умови реальної можливості одержання доходу особою, яка вважає, що їй завдано шкоди.

Суд апеляційної інстанції дійшов до правильного висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами щодо можливого одержання доходу від здачі в оренду приміщень протягом липня - грудня 2014 року, оскільки вказані приміщення належать на праві власності третім особам у справі, а також матеріали справи містять докази повернення 30.06.2014 вказаних приміщень позивачем третім особам.

Наявні в матеріалах справи докази не дають підстав для безумовного висновку щодо протиправної поведінки відповідача, а також щодо наявності причинного зв'язку між його протиправною поведінкою (бездіяльністю) і заподіянням шкоди позивачу

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Суди дійшли до правильного висновку, що позивач не довів суду та не надав достатніх доказів причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача та внаслідок цього отриманими збитками позивача. Позивач не обґрунтував розмір заявлених збитків та підтвердження дійсних пошкоджень, яких зазнали орендовані приміщення, а також не довів порушення прав позивача як користувача вказаних приміщень.

Обов'язок доведення таких складових правопорушення, як протиправність поведінки, причинно-наслідкового зв'язку та збитків покладається законом на позивача.

За таких обставин суд апеляційної інстанції правомірно погодився з висновком судів, що позовні вимоги про стягнення збитків у вигляді відновлювального ремонту у сумі 750353,10 грн. та упущеної вигоди у розмірі 100000,00 грн. є необґрунтованими, недоведеними та не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

У касаційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 1119 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право:

1) залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення;

2) скасувати рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції повністю або частково і прийняти нове рішення;

3) скасувати рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд, якщо суд припустився порушень норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції;

4) скасувати рішення першої інстанції, постанову апеляційної інстанції повністю або частково і припинити провадження у справі чи залишити позов без розгляду повністю або частково;

5) змінити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції;

6) залишити в силі одне із раніше прийнятих рішень або постанов.

Рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2016 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 22.05.2017 у справі № 910/14449/15 Господарського суду міста Києва прийняті з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, з'ясуванням всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення спору.

Доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі судова колегія вважає непереконливими, і такими, що спростовуються наявними доказами та встановленими матеріалами справи.

Таким чином рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2016 та постанова Київського апеляційного господарського суду від 22.05.2017 у справі № 910/14449/15 Господарського суду міста Києва підлягають залишенню без змін.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119-11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Альбатрос-Інвест" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2016 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 22.05.2017 у справі № 910/14449/15 Господарського суду міста Києва залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2016 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 22.05.2017 у справі № 910/14449/15 Господарського суду міста Києва залишити без змін.

Головуючий, суддя:Корнілова Ж.О.
Судді:Нєсвєтова Н.М.
Карабань В.Я.