ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" жовтня 2017 р. Справа № 925/1039/17

Господарський суд Черкаської області у складі головуючого судді Васяновича А.В.,

секретар судового засідання Гень С.Г.,

за участі представників сторін:

від позивача ОСОБА_1 - адвокат,

від першого відповідача ОСОБА_2 - представник за довіреністю,

від другого відповідача ОСОБА_3 - представник за довіреністю,

ОСОБА_4 голова кооперативу,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом обслуговуючого кооперативу садово-городнього товариства

Дніпрові-сади, м. Канів, Черкаської області

до 1. Канівської міської ради, м. Канів, Черкаської області;

2. обслуговуючого кооперативу Садівниче товариство воїнів

АТО, м. Канів, Черкаської області

про визнання незаконними та недійсними рішень і договору

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Черкаської області з позовом звернувся обслуговуючий кооператив садово-городнього товариства Дніпрові-сади до Канівської міської ради про визнання незаконними та недійсними:

- рішення Канівської міської ради №3-55 від 02 червня 2016 року, щодо виділення обслуговуючому кооперативу Садівниче товариство воїнів АТО земельної ділянки площею 6.5 га., кадастровий № :03:003:0089, розташованої в Лівобережній промисловій зоні на лівому березі р. Дніпро;

- рішення Канівської міської ради №7-49 від 25 травня 2017 року Про надання дозволу виконавчому комітету Канівської міської ради на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок площею 6,5 га, кадастровий № :03:003:0089, розташованої в Лівобережній промисловій зоні на Лівому березі р. Дніпро;

- договору від 27 грудня 2016 №500 оренди земельної ділянки, укладеного між Канівською міською радою та обслуговуючим кооперативом Садівниче товариство воїнів АТО.

Ухвалою господарського суду Черкаської області від 17 серпня 2017 року порушено провадження у справі та призначено розгляд справи в судовому засіданні на 27 вересня 2017 року.

Ухвалою господарського суду Черкаської області від 27 вересня 2017 року залучено до участі у справі в якості іншого (другого) відповідача обслуговуючий кооператив Садівниче товариство воїнів АТО та відкладено розгляд справи на 12 жовтня 2017 року.

Розгляд справи здійснюється після відкладення.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити повністю.

Представник першого відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував з підстав викладених у відзиві на позовну заяву від 22 вересня 2017 року та зазначав, що право користування позивача спірною земельною ділянкою припинено 30 жовтня 2015 року, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права. 30 жовтня 2015 року спірну земельну ділянку було повернуто у власність територіальній громаді міста Канева. Після вказаної дати позивачем не сплачувалися орендні платежі.

Крім того перший відповідач зазначав, що оскаржувані рішення є ненормативними актами, що застосовуються одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів, в звязку з чим вказані рішення вичерпали свою дію внаслідок виконання, а відтак їх скасування не породжує наслідків для орендарів земельних ділянок, оскільки у такий спосіб виникло право володіння земельною ділянкою, і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах.

При прийнятті оскаржуваних рішень першим позивачем було враховано, що до складу кооперативу входять особи, статус учасника бойових дій яким надано відповідно до пунктів 19 і 20 частини першої статті 6 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту. Крім того ч. 3 ст. 134 ЗК України визначено, що земельні торги не проводяться в разі передачі земельних ділянок садівницькому кооперативу.

Враховуючи вищенаведене, перший відповідач просив суд у задоволенні позову відмовити повністю.

Представник другого відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував з підстав викладених у відзиві на позовну заяву від 30 жовтня 2017 року та зазначав, що з 12 січня 2014 року рішенням суду було припинено право позивача на користування земельною ділянкою площею 6,5 га.

Частина 5 ст. 116 ЗК України не вимагає здійснення процедури повернення землі, а вказує лише про необхідність припинення права користування землею.

Також другий відповідач зазначав, що твердження позивача, що земельна ділянка перебувала у його користуванні на законних підставах, так як рішенням господарського суду Черкаської області від 01 липня 2013 року по справі №925/702/13 не вирішено питання про розірвання договору оренди землі від 14 грудня 2012 року із застосуванням правових наслідків, у вигляді двосторонньої реституції, а Канівською міською радою не подано окремий позов про витребування землі від позивача, є помилковим оскільки в даному випадку реституція не може бути застосована.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, спірну земельну ділянку повернуто у власність територіальної громади м. Канева, що свідчить про те, що на момент передачі її другому відповідачу земля була вільною.

Враховуючи вищенаведене, другий відповідач також просив суд у задоволенні позову відмовити повністю.

В судовому засіданні, яке відбулося 31 жовтня 2017 року згідно ст. 85 ГПК України було оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення зі справи №925/1039/17.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, а також дослідивши докази, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають виходячи з наступного:

Звертаючись до суду з відповідним позовом позивач зазначав, що рішенням господарського суду Черкаської області від 01 липня 2013 року по справі №925/702/13 визнано недійсними рішення Канівської міської ради від 02 червня 2011 року № 4-75 Про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки обслуговуючому кооперативу садово-городнє товариство Дніпрові сади, від 06 грудня 2012 року №10-32 Про надання земельної ділянки в оренду ОКСГТ Дніпрові сади. Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений між Канівською міською радою та обслуговуючим кооперативом садово-городнє товариство Дніпрові сади від 14 грудня 2012 року.

Водночас позивач вказував, що оскільки Канівська міська рада не зверталася до суду про розірвання договору оренди землі від 14 грудня 2012 року за №457 та витребування спірної земельної ділянки, то зазначена земельна ділянка залишається у землекористуванні обслуговуючого кооперативу садово-городнього товариства Дніпрові-сади. Крім того Канівська міська рада до цього часу приймає від позивача орендну плату на підставі договору №457 від 14 грудня 2012 року.

Крім того, після прийняття судом рішення про визнання недійсним договору, між сторонами 26 січня 2015 року було укладено додатковий договір №298 про внесення змін до договору від 14 грудня 2012 року, що свідчить про існування між сторонами орендних правовідносин.

Таким чином позивач вказував, що оскаржувані рішення №3-55 від 02 червня 2016 року та №7-49 від 25 травня 2017 року, а також договір оренди від 27 грудня 2016 року суперечать приписам ч. 5 ст. 116 ЗК України. Спірна земельна ділянка передавалася другому відповідачу без проведення аукціону, що також є порушенням земельного законодавства.

Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом під час розгляду справи, рішенням Канівської міської ради від 02 червня 2016 року №3-55 Про передачу земельної ділянки в оренду обслуговуючому кооперативу Садівниче товариство воїнів АТО було передано другому відповідачу земельну ділянку площею 6.5 га в м. Каневі, Лівобережна промислова зона на лівому березі р. Дніпро (кадастровий №:03:003:0089) для колективного садівництва в оренду за рахунок земель Канівської міської ради терміном до 01 червня 2065 року, з метою передачі членам обслуговуючого кооперативу земельних ділянок у власність.

27 грудня 2016 року на підставі вищевказаного рішення між Канівською міською радою (орендодавець) та обслуговуючим кооперативом Садівниче товариство воїнів АТО (орендар) було укладено договір оренди землі за №500.

Згідно п. 1, п. 2 вказаного договору орендодавець зобовязався надати, а орендар - прийняти в строкове платне користування земельну ділянку площею 65 000 кв.м. (багаторічні насадження) для колективного садівництва, яка знаходиться в м. Каневі, Лівобережна промислова зона на Лівому березі річки Дніпро, кадастровий №:03:003:0089.

В подальшому Канівської міською радою було прийнято рішення №7-49 від 25 травня 2017 року Про надання дозволу виконавчому комітету Канівської міської ради на розробку технічної документації щодо поділу та об'єднання земельних ділянок площею 6,5 га, яка знаходиться в Лівобережній промисловій зоні на Лівому березі р. Дніпро.

Зазначеним рішенням було надано дозвіл виконавчому комітету Канівської міської ради на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок площею 6,5 га, кадастровий № :03:003:0089, яка знаходиться в м. Каневі, Лівобережна промислова зона на Лівому березі р. Дніпро, для колективного садівництва.

Як було вказано вище, звертаючись до суду позивач зазначав, що передана в оренду другому відповідачу спірна земельна ділянка залишається у землекористуванні позивача, оскільки договір №457 від 14 грудня 2012 року укладений між позивачем та першим відповідачем не розірваний.

Водночас слід зазначити, що рішенням господарського суду Черкаської області від 01 липня 2013 року по справі №925/702/13 позов задоволено частково. Визнано недійсним рішення Канівської міської ради від 02 червня 2011 року № 4-75 Про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки обслуговуючому кооперативу садово-городнє товариство Дніпрові сади.

Визнано недійсним рішення Канівської міської ради від 06 грудня 2012 року №10-32 Про надання земельної ділянки в оренду ОКСГТ Дніпрові сади.

Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений Канівською міською радою та обслуговуючим кооперативом садово-городнє товариство Дніпрові сади від 14 грудня 2012 року № 457, зареєстрований у міськрайонному управлінні Держкомзему у м. Каневі та Канівському районі Черкаської області 18.12.12 за № 00408.

В частині вимоги про скасування рішень Канівської міської ради провадження у справі припинено. В частині вимоги про зобовязання повернути земельну ділянку Канівській міській раді у позові відмовлено, оскільки позов в цій частині було заявлено передчасно.

Стягнуто з Канівської міської ради в доход Державного бюджету України 2 867 грн. 50 коп. судового збору. Стягнуто з обслуговуючому кооперативу садово-городнє товариство Дніпрові сади в доход Державного бюджету України 573 грн. 50 коп. судового збору.

Постановою Київського апеляційного суду від 04 листопада 2013 року рішення господарського суду Черкаської області від 01 липня 2013 року скасовано та прийнято нове рішення про відмову в позові повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 13 січня 2014 року постанову Київського апеляційного господарського суду від 04 листопада 2013 року скасовано, а рішення господарського суду Черкаської області від 01 липня 2013 року залишено в силі.

Згідно п. 2.7. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року №11 Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними частиною третьою статті 207 ГК України передбачена і можливість припинення господарського зобов'язання лише на майбутнє. Отже, якщо зі змісту господарського договору випливає, що зобов'язання за цим договором може бути припинено лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ним (наприклад, вже здійснене користування за договором майнового найму (оренди), користування електроенергією, спожиті послуги, зберігання, здійснене за відповідним договором, тощо), то господарський суд одночасно з визнанням господарського договору недійсним (за наявності підстав для цього) зазначає в резолютивній частині рішення, що зобов'язання за договором припиняється лише на майбутнє.

При цьому слід враховувати, що зобов'язання припиняються на майбутнє не на підставі відповідної вказівки в рішенні суду, а в силу закону, тому при визнанні недійсним правочину (господарського договору) зобов'язання його сторін припиняються на майбутнє з моменту набрання чинності рішення суду про визнання правочину (договору) недійсним, хоча б у судовому рішенні й не було зазначено про таке припинення.

Якщо господарське зобов'язання припиняється лише на майбутнє, господарським судам слід виходити з того, що у відповідних випадках і неможливості повернення одержаного за зобов'язанням у натурі правові наслідки такої недійсності визначаються відповідно до статті 216 ЦК України та частини другої статті 208 ГК України.

Разом з тим якщо за правочином, визнаним недійсним, права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, то наслідки у вигляді реституції застосовані бути не можуть, але згідно з частиною другою статті 236 ЦК України можливість настання таких прав та обов'язків у майбутньому припиняються.

Право оренди земельної ділянки (строкове платне володіння і користування землею) виникає на підставі договору (ст. 93 ЗК України).

Водночас недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю (ст.216 ЦК України).

Відповідно до ч.5 ст.116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Статтею 141 ЗК України визначено перелік підстав припинення права користування земельною ділянкою.

Проте, підстави для припинення права користування земельною ділянкою, що визначені в ст. 141 ЗК України та сам факт припинення права користування не є тотожними поняттями. Рішення суду, яким визнано недійсним договір оренди землі є юридичним фактом, з яким закон повязує припинення права користування земельною ділянкою у колишнього орендаря.

Таким чином, оскільки рішення суду від 01 липня 2013 року, яким було визнано недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений між Канівською міською радою та обслуговуючим кооперативом садово-городнє товариство Дніпрові сади від 14 грудня 2012 року №457 набрало законної сили 13 січня 2014 року, то з цієї дати правовідносини між позивачем та першим відповідачем щодо оренди земельної ділянки на підставі вказаного правочину припинилися.

Доводи позивача стосовно того, що до договору оренди від 14 грудня 2012 року №457 було внесено зміни додатковим договором №298 від 26 січня 2015 року суд не приймає до уваги, оскільки угода про внесення змін до визнаного в судовому порядку недійсного правочину також не породжує для сторін жодних правових наслідків.

Тобто посилання позивача на те, що останній є землекористувачем спірної земельної ділянки, а тому в силу приписів ч.5 ст.116 ЗК України Канівська міська рада станом на 02 червня 2016 року не мала права розпоряджатися вказаною земельною ділянкою та надавати її в оренду другому відповідачу є безпідставними.

Крім того згідно з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права вбачається, що право оренди позивача земельної ділянки площею 6,5 га, кадастровий № :03:003:0089, яка знаходиться в м. Каневі, Лівобережна промислова зона на Лівому березі р. Дніпро припинено 30 жовтня 2015 року.

Приписи ст. 13 Конституції України визначають, що земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до ст. ст. 142 - 145 Конституції України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування, крім інших обєктів, належить земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень.

Згідно ч. 1 ст. 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Статтею 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

У відповідності до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Згідно ст. ст. 6, 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 ст. 124 ЗК України визначено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Згідно ч. 3 ст. 134 ЗК України земельні торги не проводяться при наданні (передачі) земельних ділянок громадянам у випадках, передбачених статтями 34, 36 та 121 цього Кодексу, а також передачі земель загального користування садівницькому товариству та дачному кооперативу. Земельні торги не проводяться при безоплатній передачі земельних ділянок особам, статус учасника бойових дій яким надано відповідно до пунктів 19 і 20 частини першої статті 6 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту.

Оскільки другий відповідач є обслуговуючим садівничим кооперативом якому передавалася в оренду земельна ділянка для колективного садівництва, а також як встановлено судом під час розгляду справи, членами кооперативу є 42 особи, статус учасника бойових дій яким надано відповідно до пунктів 19 і 20 частини першої статті 6 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, то проведення земельних торгів не є обовязковим.

Згідно ч. 2 ст. 16 Закону України Про оренду землі укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

В пункті 2.26 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 травня 2011 року №6 Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин зазначено, що у вирішенні спорів про визнання недійсними договорів оренди земельної ділянки суди мають з'ясовувати наявність на момент укладення оспорюваного договору оренди рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки, оскільки його відсутність суперечить вимогам пункту 5 частини четвертої статті 15 Закону України Про оренду землі та пункту 3 Порядку розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року N 677.

Також, розглядаючи справи у спорах про визнання недійсними договорів оренди, суди повинні з'ясовувати питання чинності рішень (розпоряджень), на підставі яких було укладено такі договори.

Оскільки рішення від 02 червня 2016 року за №3-55, на підставі якого було укладено спірний договір оренди землі від 27 грудня 2016 року, чинне та прийняте на підставі вимог законодавства, то підстав для визнання недійсним вказаного договору оренди також немає.

Відповідно до ст. ст. 33-34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Під час розгляду даного спору позивачем не було доведено суду належними доказами тієї обставини, що спірні рішення міською радою було прийнято, а договір оренди землі між сторонами укладено з порушенням ч.5 ст.116, ст.ст.124, 134 ЗК України, а тому з цих підстав позов задоволенню не підлягає.

Інші доводи позивача, що наведені у позові не спростовують встановлених фактів та вищенаведених висновків.

Судові витрати підлягають розподілу між сторонами відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

На підставі викладеного, та керуючись ст. 49, ст. ст. 82 - 85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного господарського суду в порядку та строки передбачені розділом ХІІ ГПК України.

Повне рішення складено 01 листопада 2017 року.

Суддя А.В.Васянович