ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРCОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел./0552/26-47-84, 49-31-78, факс 49-31-78, веб сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2017 року Справа № 923/815/17

Господарський суд Херсонської області у складі судді Павленко Н.А. при секретарі судового засідання Борхаленко О.А.,

за участю представників сторін:

від позивача: Долгополов О.В. - уповн. предст., дов. від 11.09.2017р.

від відповідача-1: Орловцева М.О. - уповн. предст., дов. від 19.06.2017р.

від відповідача-2: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпроінвестрейд", м.Херсон

до відповідача-1: Держаного навчального закладу "Вище професійне училище

№ 2 м.Херсона", м.Херсон

до відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредо-Інвест-Строй", м.Херсон

про визнання договору недійсним,

Описова частина рішення: Провадження у справі порушено за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпроінвестрейд" з вимогою про визнання недійсним договору про переведення боргу №02/02-14 від 02.02.2017р., укладеного між ТОВ "Дніпроінвестрейд", Держаним навчальним закладом "Вище професійне училище № 2 м.Херсона" та ТОВ "Кредо-Інвест-Строй".

Вимоги обгрунтовано твердженням про недодержання стороною в момент вчинення правочину вимог, передбачених ч.1 ст.203 ЦК України.

Позивач зазначає, що є платником єдиного податку третьої групи, а укладання договору переведення боргу юридичними особами - платниками єдиного податку третьої групи є механізмом розрахунку по правочину купівлі-продажу товарів (робіт, послуг) не у грошовій формі, а отже суперечить п.291.6 ст. 291 та п.292.6 ст. 292 Податкового кодексу України, оскільки відповідно до означених норм Податкового кодексу України платники єдиного податку першої - третьої групи повинні здійснювати розрахунки за відвантажені товари (виконанні роботи, надані послуги) виключно в грошовій формі (готівковій та/або безготівковій).

11.09.2017р. за вх.№8366/17 від представника Державного навчального закладу "Вище професійне училище №2 м.Херсона" (відповідач-1) надійшов відзив на позовну заяву. В означеному відзиві представник відповідача-1 просить відмовити ТОВ "Дніпроінвестрейд" в задоволенні позовних вимог, зазначаючи при цьому що позовні вимоги є безпідставними та не обґрунтованими. Так, представник відповідача-1 зазначає, що рішенням господарського суду Херсонської області від 10.08.2017р. у справі №923/614/17 стягнуто з ТОВ "Дніпроінвестрейд" заборгованість у розмірі 57094,96грн. за оскаржуваним договором про переведення боргу.

Окрім того, представник відповідача-1 зазначає, що зазначені позивачем норми Податкового кодексу України, як підстави визнання договору про переведення боргу №02/02-17 від 02.02.2017р. недійсним, не можуть бути застосовані, оскільки в оскаржуваному договорі мова йде про витрати позивача, а не доходи, при цьому на думку представника відповідача-1 податкове законодавство вимагає здійснення обліку саме доходів, а не витрат. Представник Держаного навчального закладу "Вище професійне училище № 2 м.Херсона" наголошує, що Податковий кодекс України не впливає на волевиявлення сторін під час укладання договорів та не містить заборони.

Представник відповідача-2, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, у судові засідання 12.09.2017р., 21.09.2017р., 30.10.2017р. не прибув. Ухвала про порушення справи, що надсилалася за адресою, вказаною у позовній заяві, повернута Укрпоштою до суду з довідкою "за закінченням терміну зберігання".

Відповідно до витягу з ЄДР, вчиненого судом, місцезнаходженням ТОВ "Кредо-Інвест-Строй" є м.Херсон, вул.Кірова, 14А, що співпадає з адресою, зазначеною у позовній заяві.

Пунктом 3.9.2 Постанови Пленуму ВГСУ № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Неявка учасника судового процесу в судове засідання не є підставою для скасування судового рішення, якщо ухвалу, в якій зазначено час і місце такого засідання, надіслано йому в порядку, зазначеному в підпункті 3.9.1. підпункту 3.9. названої Постанови Пленуму ВГСУ.

Враховуючи, що ТОВ "Кредо-Інвест-Строй" повідомлялось належним чином про час і місце розгляду справи, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення від 12.09.2017р, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача-2 за наявними матеріалами справи.

Представник позивача в судовому засіданні 30.10.2017р. підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні.

Представник Держаного навчального закладу "Вище професійне училище № 2 м.Херсона" в судовому засіданні 30.10.2017р. проти позовних вимог заперечував з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та просив залишити їх без задоволення. Окрім того, представник відповідача -1 в судовому засіданні надав копію постанови Одеського апеляційного господарського суду від 03.10.2017р. по справі №923/614/17, в якій на думку представника досліджувалась правомірність укладеного 02.02.2017р. договору №02/02-17 про переведення боргу.

Відповідно до вимог ст. 85 ГПК України в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши в судових засіданнях пояснення представника позивача та відповідача-1, суд встановив

10.03.2016р. та 12.04.2016р. між Державним навчальним закладом "Вище професійне училище № 2 м. Херсона" та ТОВ "Кредо-Інвест-Строй" укладені договори про навчально-виробничу практику.

Відповідно до вказаних договорів, на ДНЗ "ВПУ №2 м. Херсона" покладався обов'язок про направлення учнів на навчально-виробничі ділянки для проходження виробничого навчання та практики, а на ТОВ "Кредо-Інвест-Строй" - зобов'язання по перерахуванню 100% заробітної плати в повному обсязі за виконані роботи учнями на рахунок навчального закладу (п.п.1.12, 2 договору від 10.03.2016р. та п.п1.13, 2 договорів від 12.04.2016р.).

На підставі договору від 10.03.2016р. ТОВ "Кредо-Інвест-Строй" було зараховано 14 студентів ДНЗ "ВПУ № 2 м. Херсона", які навчаються за професією: штукатур, лицювальник-плиточник, маляр для проходження навчально - виробничої практики в період часу з 14.03.2016р. по 24.06.2016р., що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями договору від 10.03.2016р., списком учнів групи Т-37 та наказом ТОВ "Кредо-Інвест-Строй" про проходження навчально-виробничої практики № 9 від 11.03.2016р. (а.с. 26-28).

На підставі договору від 12.04.2016р. ТОВ "Кредо-Інвест-Строй" було зараховано 24 студенти ДНЗ "ВПУ № 2 м. Херсона", які навчаються за професією: штукатур, лицювальник-плиточник, маляр для проходження навчально - виробничої практики в період часу з 14.04.2016р. по 24.06.2016р., що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями договору від 12.04.2016р. та наказом ТОВ "Кредо-Інвест-Строй" про проходження навчально-виробничої практики № 11 від 13.04.2016р. (а.с. 32, 34).

Також 12.04.2016 року між Державним навчальним закладом "Вище професійне училище № 2 м. Херсона" та ТОВ "Кредо-Інвест-Строй" укладено ще один договір про навчально-виробничу практику, відповідно до якого на навчально-виробничі ділянки було направлено для проходження виробничої практики 26 учнів ДНЗ "Вище професійне училище № 2 м. Херсона" із спеціальностей: штукатур, лицювальник-плиточник, маляр" для виконання робіт в період часу з 18.04.2016р. по 24.06.2016р., що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями договору від 12.04.2016р. та наказом ТОВ "Кредо-Інвест-Строй" про проходження навчально-виробничої практики № 12 від 17.04.2016р. (а.с. 29, 31).

18.01.2017р. між ДНЗ "Вище професійне училище № 2 м. Херсона" та ТОВ "Кредо-Інвест-Строй" було підписано акт звірки, яким зазначено, що на 01.01.2017р. заборгованість товариства перед ДНЗ "Вище професійне училище № 2 м. Херсона" складає 57094,96 грн. (а.с. 35).

02.02.2017р. між ДНЗ "Вище професійне училище № 2 м. Херсона", ТОВ "Кредо-Інвест-Строй" та ТОВ "Дніпроінвестрейд" було укладено трьохсторонній договір №02/02-17 про переведення боргу (а.с. 7).

Цим договором, що підписаний та скріплений печатками відповідних підприємств без зауважень, сторони погодили, що ТОВ "Кредо-Інвест-Строй" переводить, а ТОВ "Дніпроінвестрейд" бере на себе борг у вигляді грошового зобов'язання в сумі 57094,96грн., що виник у ТОВ "Кредо-Інвест-Строй" перед ДНЗ "Вище професійне училище № 2 м. Херсона" (п.1 договору №02/02-17 про переведення боргу від 02.02.2017р.).

Пунктом 3 договору про переведення боргу передбачено, що ТОВ "Дніпроінвестрейд" повинен оплатити на розрахунковий рахунок ДНЗ "Вище професійне училище № 2 м. Херсона" (кредитора) суму заборгованості, зазначену в п.1 цього договору (а саме: 57094,96 грн.) протягом 5 (п'яти) робочих днів після підписання цього договору.

ДНЗ "Вище професійне училище № 2 м. Херсона" стверджує, що ТОВ "Дніпроінвестрейд" взяті на себе зобов'язання за договором №02/02-17 від 02.02.2017р. по сплаті 57094,96грн. не виконалодо, що в свою чергу на думку відповідача-1 пдтверджується рішення господарського суду Херсонської області від 10.08.2017р. по справі №923/614/17, яке набрало законної сили.

ТОВ "Дніпроінвестрейд" звернулось до суду з позовом про визнання недійсним договору про переведення боргу №02/02-17 від 02.02.2017р. При цьому позивач посилається на порушення норм Податкового кодексу України при укладанні оскаржуваного договору.

Проаналізувавши наявні у справі докази та надавши їм правову оцінку, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 2 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

У відповідності до пункту 1 статті 12 Цивільного кодексу України особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Як встановлено статтею 67 Господарського кодексу України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Відповідно до частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Стаття 174 Господарського кодексу України визначає, що господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" - правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 7-1 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", частини третьої статті 67 Закону України "Про запобігання корупції" тощо.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Крім того, основною умовою задоволення позову про визнання договору недійсним є порушення прав та законних інтересів позивача у справі.

Нормами статті 203 Цивільного кодексу України зазначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В силу статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як зазначалося вище, договір №02/02-17 про переведення боргу від 02.02.2017р. укладено між ТОВ "Кредо-Інвест-Строй" (як, первісний боржник/відповідач - 2) та ТОВ "Дніпроінвестрейд" (як, новий боржник/позивач) та ДНЗ "Вище професійне училище №2 м.Херсон" (як, кредитор/відповідач-1), відповідно до умов якого первісний боржник переводить свій борг на нового боржника, внаслідок чого новий боржник бере на себе борг у вигляді грошового зобов'язання в суммі 57094,96грн., що виник між первісним боржником та кредитором.

Відповідно до п.2 означеного договору, кредитор згоден на часткове переведення боргу, відповідно до акту звірки б/н від 18.01.2017р.

Згідно з п.4 договору, з моменту набуття чинності цим договором у нового боржника виникає право до первісного боржника в сумі 57094,96грн.

Пунктом 5 договору сторони узгодили, що даним договором кожний боржник виконує зобов'язання у визначеній частині. Всі інші умови та зобов'язання, визначенні основним договором, залишаються чинними і сторони підтверджують ії зобов'язальний характер для них.

Як вбачається із договору про переведення боргу сторонами досягнуто згоди відносно усіх істотних умов даного договору.

Відповідно до частини 2 статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

В силу вимог статті 208 Цивільного кодексу України правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

Отже, договір №02/02-17 про переведення боргу від 02.02.2017р.(правомірність укладення якого оспорюється позивачем) складений у письмовій формі, підписаний повноважними представниками сторін (директорами підприємств) та скріплений відтисками мокрих печаток Товариств.

В якості підстави позову позивач посилається на те, що зміст договору, суперечить діючому законодавству, а саме: Податковому кодексу України.

За змістом статті 215 ЦК України, вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена або однією із сторін правочину, або іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Так, пунктом 1.1 Податкового кодексу України визначено, що Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства. Цим Кодексом визначаються функції та правові основи діяльності контролюючих органів, визначених пунктом 41.1 статті 41 цього Кодексу, та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Позивач зазначає, що він є платником єдиного податку 3-ої групи.

У відповідності до п. 291.6 ст. 291 Податкового кодексу України, платники єдиного податку першої - третьої груп повинні здійснювати розрахунки за відвантажені товари (виконані роботи, надані послуги) виключно в грошовій формі (готівковій та/або безготівковій).

Згідно з п. 292.6 ст. 292 вказаного кодексу, датою отримання доходу платника єдиного податку є дата надходження коштів платнику єдиного податку у грошовій (готівковій або безготівковій) формі.

Тобто, 3-тя група сплачує єдиний податок від отриманого доходу. Якщо доходу від господарської діяльності немає, то і не потрібно сплачувати податок.

Тому доводи позивача про те, що укладення договору переведення боргу юридичними особами-платниками єдиного податку третьої групи, до яких він відноситься, - є механізмом розрахунку за правочином купівлі-продажу товарів (робіт, послуг) не у грошовій формі, тому суперечить п. 291.6 ст. 291 і п. 292.6 ст. 292 Податкового кодексу України, є помилковим трактуванням податкового законодавства, виходячи з якого випливає, що укладення договору переуступки права вимоги боргу платниками єдиного податку лише не дає права цьому платнику застосовувати спрощену систему оподаткування, обліку і звітності та жодним чином не впливає на дійсність договору.

Окрім того, підпунктом 14.1.255 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України визначено, що відступлення права вимоги - це операція з переуступки кредитором прав вимоги боргу третьої особи новому кредитору з попередньою або наступною компенсацією вартості такого боргу кредитору або без такої компенсації.

Відповідно до ст. 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 513 ЦКУ визначено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ст. 514 ЦКУ до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи вищезазначене та як вже зазначалося, укладення договору переуступки прав вимоги боргу підприємцями - платниками єдиного податку є механізмом розрахунку по правочину купівлі-продажу товарів (робіт, послуг) не у грошовій формі, а отже не дає права фізичній особі - підприємцю застосовувати спрощену систему оподаткування, обліку і звітності.

Отже, обмеження щодо застосування спрощенної системи оподаткування стосуються платників єдиного податку, тоді коли вони виступають кредиторами (новими ми кредиторами) у договорах про відступлення права вимоги, а не боржниками. В договорі №02/02-17 про переведення боргу від 02.02.2017р. який позивач просить визнати недійсним ТОВ "Дніпроінвестрейд" є саме новим боржником, а не кредитором.

Відповідно до п.196.1.1 ст. 196 Податкового кодексу України, операції з переведення боргу не є об'єктами оподаткування.

Позивачем безпідставно ототожнено поняття переведення боргу та відступлення права вимоги.

Статтею 520 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Переведення боргу необхідно вважати багатостороннім правочином (договором), в силу якого первісний боржник по зобов'язанню за згодою кредитора переводить свій обов'язок на нового боржника (вибуваючи, таким чином, з цього зобов'язання).

Переведення боргу, як і заміна кредитора у зобов'язанні, опосередковує зміну суб'єктного складу зобов'язання, але залишає незмінним його зміст.

Отже, переведення боргу на нового боржника здійснюється у тій самій формі, на тих самих умовах і у тому саме обсязі, що і основне зобов'язання, яке існувало на момент переведення боргу, і такі зобов'язання мають бути підтверджені належними документами.

Переведення боргу за своєю правовою природою не є самостійним правочином, оскільки воно залежить від основного юридичного факту, який його породжує.

Як вбачається з матеріалів справи, договір про переведення боргу №02/02-17 від 02.02.2017р. відповідає приписам статей 520 та 521 Цивільного кодексу України, а саме: є наявною згода Кредитора заміну боржника у зобов'язанні та переведення боргу, правочин про укладено в письмовій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, новому боржнику передана вся інформація пов'язана з основним договором.

Позивачем не наведено жодних підстав, та не надано будь-яких доказів для визнання договору про переведення боргу недійсним, хоча обов'язок доведення обставин недійсності зазначеного правочину покладається саме на нього.

Стаття 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене, в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про недійсність договору про переведення боргу №02/02-17 від 02.02.2017р. позивачем не доведено та матеріалами справи не підтверджено, що спірний договір суперечить чинному законодавству України чи моральним засадам суспільства; не доведено та не подано жодних доказів того, що спірний правочин вчинений під впливом помилки або ж під впливом обману, не вказано конкретних неправомірних дій відповідача.

За таких обставин в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача з огляду на відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.44, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Згідно з ч.5 ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його підписання до Одеського апеляційного господарського суду через господарський суд Херсонської області.

Повне рішення складено 01.11.2017р.

Суддя Н.А. Павленко