Господарський суд
Житомирської області
____________________________________________________________________
УХВАЛА

ПРО ПОВЕРНЕННЯ ПОЗОВНОЇ ЗАЯВИ

"01" листопада 2017 р. Справа № 906/741/17

Суддя господарського суду Житомирської області Шніт А.В. ,

розглянувши позовну заяву і додані до неї матеріали

Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнського Акціонерного Банку" (ПАТ "ВіЕйБі Банк") в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ОСОБА_1

до Малого приватного підприємства "Нафтасоюз"

про стягнення 218316,40грн

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Всеукраїнського Акціонерного Банку" (ПАТ "ВіЕйБі Банк") в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Житомирської області з позовом до Малого приватного підприємства "Нафтасоюз" про стягнення 218316,40грн.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановленому порядку і розмірі.

Частиною 2 статті 44 ГПК України передбачено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

За змістом ст.1 Закону України "Про судовий збір" (зі змінами та доповненнями) судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Згідно ч.1 ст.4 Закону судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

За подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлена у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пп.1 п.2 ч.2 ст.4 Закону); за подання позовної заяви немайнового характеру - 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пп.2 п.2 ч.2 ст.4 Закону).

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" (зі змінами та доповненнями), прожитковий мінімум для працездатних осіб на 1 січня 2017 року встановлений у розмірі 1600 гривень.

Тобто, позивачу при поданні позовної заяви необхідно було сплатити судовий збір за вимогу майнового характеру в розмірі 3274,75грн.

Всупереч вище наведеним вимогам закону, позивачем не додано до позовної заяви доказів сплати судового збору.

Натомість, до позовної заяви позивачем додано заяву №22/2-24954 від 13.09.2017 про відстрочення сплати судового збору до прийняття рішення у справі. Дана заява обґрунтована неможливістю його сплати через важке фінансове становище, а також тим, що положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору" від 22.05.2015 №484-VIII позбавили останнього пільг на оплату судового збору, що значно ускладнило та, в окремих випадках, зробило неможливою його роботу щодо захисту прав і законних інтересів вкладників банків, держави інше.

У заяві №22/2-24954 від 13.09.2017 про відстрочення сплати судового збору зазначено про судові прецеденти з приводу задоволення господарськими судами аналогічних заяв позивача з вищевикладених підстав.

Розглянувши заяву ПАТ "ВіЕйБі Банк" №22/2-24954 від 13.09.2017 про відстрочення сплати судового збору, господарський суд приходить до висновку про відмову в задоволенні даної заяви, враховуючи наступне.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішеннях Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України", від 30.05.2013 у справі "ОСОБА_2 проти України" зазначено, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Крім того, слід зауважити, що за змістом ст.129 Конституції України однією з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Таким чином, необхідність сплати судового збору, встановлена для всіх суб'єктів нормами ГПК України та не може тлумачитися як обмеження права доступу до суду в розумінні п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Положеннями частини 1 статті 8 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі.

У п.3.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" зазначено, що єдиною підставою для вчинення господарським судом дій, зазначених у статті 8 Закону, є врахування ним майнового стану сторін. Клопотання про відстрочення (розстрочення) сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати може бути викладене в заяві чи скарзі, які подаються до господарського суду, або окремим документом. Особа, яка заявляє відповідне клопотання, повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому порядку і розмірі.

При цьому, вказаною статтею передбачено право суду, а не обов'язок щодо відстрочки, розстрочки або звільнення заявника від сплати судового збору.

З аналізу положень чинного законодавства вбачається, що єдиною підставою для вчинення господарським судом дій, зазначених у статті 8 Закону, є врахування ним майнового стану сторін. Водночас, обґрунтування пов'язаних з цим обставин, які свідчать про неможливість або утруднення у здійсненні оплати судового збору у встановлених законом розмірах і в строки, покладається на заінтересовану сторону.

Проте, в порушення вимог ст.ст.33, 34 ГПК України, ПАТ "ВіЕйБі Банк" не подано ні доказів важкого фінансового становища на час звернення з цим позовом до суду, ні доказів на підтвердження обставин можливої зміни фінансового становища для сплати судового збору до закінчення строку відстрочки (дата прийняття рішення у справі). Наданий позивачем перелік ухвал господарських судів першої інстанції з питання застосування ст.8 Закону України "Про судовий збір" за позовами ПАТ "ВіЕйБі Банк" не є засобами доказування в розумінні ст.ст.33,34 ГПК України та не встановлює преюдиціальні обставини в розумінні ст.35 цього Кодексу, оскільки даною статтею передбачено право суду, а не обов'язок щодо відстрочки, розстрочки або звільнення від сплати судового збору.

Крім того, ч.2 ст.52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що оплата витрат, пов'язаних зі здійсненням ліквідації, проводиться уповноваженою особою Фонду на ліквідацію в межах кошторису витрат, затверджених Фондом.

Відповідно до п.6.8 глави 6 розділу V Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, до таких витрат, зокрема, належать витрати на сплату судового збору.

Разом з тим, до заяви №22/2-24954 від 13.09.2017 не додано доказів відсутності коштів, передбачених на сплату судового збору, зокрема і кошторису витрат, затверджених ПАТ "ВіЕйБі Банк".

Щодо посилання заявника на рішення Європейського суду з прав людини у справі "Креуз проти Польщі", господарський суд зазначає наступне.

Європейський суд з прав людини вважає, що положення п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не означає беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (Рішення Європейського суду з прав людини "Справа Ейрі" від 09.10.1979 року).

Окрім того, як зазначалось вище, ст.129 Конституції України передбачено, що здійснюючи свої конституційні обов'язки, господарські суди повинні дотримуватися принципів здійснення правосуддя, зокрема, принципу рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Правові підстави для задоволення заяви про відстрочення сплати судового збору відсутні, а, отже, в задоволенні вказаної заяви слід відмовити.

Відсутність доказів сплати судового збору у встановлених порядку та розмірі є підставою для повернення позовної заяви і доданих до неї документів без розгляду на підставі п. 4 ч.1 ст.63 ГПК України.

Варто зазначити, що згідно з ч.3 ст.63 ГПК України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню з нею до господарського суду в загальному порядку після усунення допущеного порушення.

Керуючись п. 4 ч.1 ст.63, ст.86 ГПК України

УХВАЛИВ:

1. Відмовити Публічному акціонерному товариству "Всеукраїнського Акціонерного Банку" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ОСОБА_1 у задоволенні заяви про відстрочення сплати судового збору №22/2-24954 від 13.09.2017.

2. Позовні матеріали повернути позивачу без розгляду.

Додаток на 41 аркушах.

Суддя Шніт А.В.

1 - у наряд, 2 - позивачу (рек. з повід.)