РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

26 жовтня 2017 року Справа № 906/406/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Саврій В.А.

судді Дужич С.П. ,

судді Тимошенко О.М.

при секретарі судового засідання Левчук І.О.

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича на рішення господарського суду Житомирської області від 11.07.17р. у справі №906/406/17 (судді Шніт А.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про стягнення 48872,51 грн.

за участю представників:

позивача - Ігнацевич І.І. (довіреність б/н від 22.09.2017р.);

відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області від 11.07.2017р. у справі №906/406/17 частково задоволено позов Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення 48872,51 грн.

Стягнуто з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк": 19634,97 грн. заборгованості за простроченими відсотками, 775,70 грн. пені за несвоєчасне повернення відсотків, 79,78 грн. 3% річних, 670,82 грн. витрат по сплаті судового збору. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою.

Скаржник зазначає, що з інформації, відображеній на сторінці офіційного Інтернет-представництва Національного банку України, вбачається, що у період з 01.05.2016р. по 26.04.2017р. (період нарахування пені позивачем) облікова ставка НБУ змінювалася та становила від 13% до 19%. Відповідно подвійна ставка НБУ становила від 26% до 38%. В той же час, розмір пені, передбачений кредитним договором, який застосовано позивачем при здійсненні розрахунку заборгованості, становить 3%.

Тобто, висновки суду першої інстанції про те, що позивачем не враховано обмеження щодо розміру пені, яке встановлене Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», апелянт вважає такими, що не відповідають дійсності.

Також, апелянт стверджує, що судом не зазначено розмір відсоткової ставки, яку було застосовано при нарахуванні пені. Якщо припустити, що при здійсненні власного розрахунку пені, судом першої інстанції застосовано подвійну облікову ставку НБУ, також не вбачається можливим визначити її розмір, оскільки облікова ставка НБУ змінювалась, а періоди нарахування пені, зазначені в рішенні, не співпадають з періодами зміни облікової ставки НБУ.

Тому вважає, що пеню позивачем нараховано у відповідності до законодавства України та умов кредитного договору.

На підставі викладеного скаржник просить суд скасувати рішення господарського суду Житомирської області від 11.07.2017р. у справі №906/406/17 і прийняти нове, яким позов Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за Договором кредитної лінії №НКЛ-2006822 від 30.06.2011р. в сумі 48 872,51 грн. задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 07 серпня 2017 року розгляд справи призначено на "26" вересня 2017 р. о 12:00 год. у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду за адресою: 33001 м.Рівне вул. Яворницького, 59 у залі судових засідань №4.

26.09.2017р., у зв'язку із тимчасовою втратою працездатності головуючого судді Саврія В.А., судове засідання у справі не відбулось, про що було складено довідку про неможливість проведення судового засідання.

Станом на 02.10.2017р. вказані обставини було усунено.

Відповідно до Протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 02.10.2017р., у зв'язку із перебуванням у відпустці судді Мамченко Ю.А., визначено колегію суддів для розгляду справи №906/406/17 у складі: головуючий суддя Саврій В.А., суддя Дужич С.П., суддя Тимошенко О.М.

Тому, ухвалою від 02.10.2017р. колегія суддів у складі: головуючий суддя Саврій В.А., суддя Дужич С.П., суддя Тимошенко О.М. прийняла розгляд апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича на рішення господарського суду Житомирської області від 11.07.17р. у справі №906/406/17 до свого провадження та призначила розгляд справи на 26.10.2017р. о 11:00 год. (ухвала про виправлення описки від 04.10.2017р.).

У судовому засіданні апеляційної інстанції 26.10.2017р. представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги та надав пояснення в обґрунтування своєї позиції. Вважає рішення господарського суду Житомирської області від 12.07.2017р. незаконним та необґрунтованим, у зв'язку з чим просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, хоч про дату, час та місце розгляду скарги був повідомлений у встановленому законом порядку (арк.справи 95).

Враховуючи приписи ст. 101 ГПК України про межі перегляду справ в апеляційній інстанції, ст. 102 ГПК України про строки розгляду апеляційної скарги та той факт, що неявка в засідання суду представників сторін, належним чином та відповідно до законодавства повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає перегляду оскарженого рішення, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представника відповідача.

Відповідач не скористався правом, передбаченим ч.1 ст.96 ГПК України - не надіслав на адресу суду письмового відзиву на скаргу, що відповідно до частини 2 зазначеної статті не перешкоджає перегляду рішення господарського суду.

Розглядом матеріалів справи встановлено:

30.06.2011р. між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" (кредитор) та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (позичальник) укладено договір кредитної лінії №НКЛ-2006822, відповідно до пп.1.1 якого, кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності, забезпеченості та цільового характеру використання грошові кошти в межах невідновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості в сумі 47500,00грн зі сплатою плати за користування грошовими коштами в розмірі 25,99% річних та з кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом до 29.06.2014р. включно (арк.справи 10-18).

Відповідно до пп.1.2 даного договору, кредит надається позичальнику на придбання основних засобів.

Як погоджено пп.3.1 договору, позичальник сплачує кредитору проценти за користування кредитом виходячи із розміру процентної ставки, встановленої в пп.1.1, або зміненої відповідно до пп.3.5.-3.7 цього договору.

Згідно пп.3.2 договору, нарахування та сплата процентів за користування кредитом здійснюється за фактичну кількість днів користування кредитом в періоді (28-29-30-31/365) на непогашену суму кредиту (залишок заборгованості за кредитом), починаючи з дати видачі кредиту до дати його повернення. При розрахунку процентів враховується день надання та не враховується день погашення кредиту.

Підпунктом 3.3 договору сторони погодили, що сплата відсотків здійснюється в валюті кредиту щомісячно, не пізніше 10 (десятого) числа місяця наступного за звітним на рахунок №2068, відкритий у кредитора.

Позичальник зобов'язався забезпечити своєчасну оплату платежів, передбачених даним договором (пп.5.1 кредитного договору).

З наявного у матеріалах справи меморіального ордеру №23271018 від 01.07.2011р. вбачається, що на виконання кредитного договору №НКЛ-2006822 від 30.06.2011р. ФОП ОСОБА_2 видано 47500,00грн (арк.справи 19).

Водночас, у матеріалах справи відсутні докази належного виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком за вказаним кредитним договором.

Підпунктом 12.3 договору сторони погодили, що невиконання або неналежне виконання (прострочення виконання тощо) позичальником будь-якого свого зобов'язання за цим договором, є подіями, при настанні яких припиняється кредитування кредитором позичальника, а позичальник здійснює дострокове повернення отриманого кредиту, сплачує кредитору проценти за користування кредитом, комісії та можливі штрафні санкції. Для цього кредитор надає під розписку уповноваженій особі або надсилає рекомендованим листом позичальнику відповідну письмову вимогу. У випадку непогашення зазначеної у вимозі суми в термін, зазначений в вимозі, кредитор по закінченню цього терміну звертає стягнення на майно позичальника, на заставлене майно та ін. у порядку, визначеному цим договором, відповідними договорами застави та законодавством України.

З матеріалів справи вбачається що у 2012 році ПАТ "Дельта Банк" зверталось до господарського суду Житомирської області з позовною заявою до ФОП ОСОБА_2 про стягнення 69648,91грн. у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором кредитної лінії №НКЛ-2006822 від 30.06.2011р.

Рішенням господарського суду Житомирської області від 04.09.2012р. у справі №12/5007/805/12 позов ПАТ "Дельта Банк" задоволено частково; стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ПАТ "Дельта Банк": 32980,00грн. заборгованості за кредитом; 7503,26грн. заборгованості за простроченим тілом (кредитом); 335,54грн. пені за несвоєчасне повернення кредиту; 461,22грн. заборгованості за нарахованими відсотками; 868,53грн заборгованості за простроченими відсотками; 08,24грн. пені за несвоєчасне повернення відсотків; 1021,37грн. судового збору; в решті позову відмовлено.

Зокрема, рішенням у справі №12/5007/805/12 встановлено, що внаслідок неналежного виконання зобов'язань за договором кредитної лінії №НКЛ-2006822 від 30.06.2011 у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем, яка на день звернення до суду у справі №12/5007/805/12 (09.07.2012р.) та станом на день розгляду справи (04.09.2012р.) становила 41813,01грн., з яких: 40483,26грн. - кредитна заборгованість (32980,00грн - кредит, 7503,25грн. - прострочений кредит); 1329,75грн. - заборгованість по відсотках (461,22грн. - нараховані відсотки; 868,53грн - прострочені відсотки) нараховані за період з 01.07.2011р. по 16.05.2012р.

Відповідно до ч.3 ст.35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

А тому, рішення у справі господарського суду Житомирської області №12/5007/805/12 є преюдиціальним при вирішенні даного спору, встановлені в справі №12/5007/805/12 факти не потребують додаткового доказування у справі №906/406/17.

Відповідно до розрахунку заборгованості у даній справі, позивач заявив до стягнення з відповідача заборгованість за договором кредитної лінії №НКЛ-2006822 від 30.06.2011р., нараховану в період з 01.06.2014р. по 26.04.2017р., у розмірі 48872,51грн, з яких 19634,97грн. заборгованості по простроченим відсоткам, 29157,76грн. пені за несвоєчасне повернення відсотків та 79,78 грн. 3% річних від суми прострочених відсотків.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Рівненський апеляційний господарський суд прийшов до висновку про наступне:

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як встановлено ст.509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 Цивільного кодексу України).

Як встановлено ч.1 ст.628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Правовідносини між сторонами виникли на підставі договору кредиту.

Згідно ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як встановлено ст.1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому, відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Статтею 530 Цивільного кодексу України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст.525 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов'язання не допускається (ст.526 ЦК України).

Наявними у матеріалах справи доказами, в т.ч. розрахунками боргу, підтверджується наявність заборгованості відповідача за договором кредитної лінії №НКЛ-2006822 від 30.06.2011р., по простроченим відсоткам у розмірі 19634,97грн. за період з 01.06.2014р. по 26.04.2017р. Доказів у спростування вказаних обставин, в т.ч. сплати вказаної суми прострочених відсотків, відповідачем не надано.

За таких обставин, позов в частині стягнення з відповідача на користь позивача 19634,97грн заборгованості по простроченим відсоткам за кредитним договором господарським судом Житомирської області задоволено правомірно.

Як передбачено ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як встановлено ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, зокрема, сплата неустойки (штраф, пеня).

Частиною 1 статті 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч.1 ст.624 Цивільного кодексу України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Статтею 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконання частини зобов'язання, або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч.6 ст.231 Господарського кодексу України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюється у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачений законом або договором.

Як встановлено ч.6 ст.232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Підпунктом 9.1 договору встановлено, що за прострочення строків повернення кредитних коштів та/або сплати процентів позичальник сплачує кредитору пеню із розрахунку 3,0 (три) проценти від простроченої суми за кожний день прострочення. Вказана пеня сплачується у випадку порушення позичальником строків платежів, передбачених пп.1.1, 1.3, 2.3, 2,5, 3.3, 3.8 цього договору, а також будь-яких інших строків платежів, передбачених цим договором. Сплата пені не звільняє позичальника від зобов'язання сплатити проценти за весь час фактичного користування кредитом.

Згідно розрахунку (арк.справи 9), за несвоєчасне виконання зобов'язання щодо сплати відсотків відповідно до пп.9.1 договору, позивач нарахував та заявив до стягнення з відповідача 29157,76 грн. пені за загальний період з 01.05.2016р. по 26.04.2017р.

Як було вірно зазначено судом першої інстанції, вказаний розрахунок здійснений позивачем з врахуванням положень ст.232 Господарського кодексу України, однак, без врахування обмеження щодо розміру пені за прострочення грошового зобов'язання, яке встановлене Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

Так, як роз'яснено у п.2.9. Постанови Пленуму Постанова Пленуму ВГСУ від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" (зі змінами), за приписом статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та частини другої статті 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.

При цьому, колегія суддів звертає увагу апелянта, що розрахунок пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України здійснюється за формулою:

Пеня = С х 2ПОС х Д : 100, де

С - сума заборгованості за період,

2ПОС - подвійна облікова ставка НБУ в день прострочки,

Д - кількість днів прострочки.

Розраховується таким чином: ставка НБУ за період множиться на два; отримуємо подвійну облікову ставку НБУ; це число ділиться на кількість днів у році - отримуємо ставку НБУ в день; саме ця ставка застосовується при розрахунку, і якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж розмір згаданої подвійної облікової ставки, застосуванню підлягає пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ.

Також, при визначенні періодів нарахування пені (які здійснені позивачем правомірно, з дня виникнення зобов'язання окремо по кожному зі щомісячних платежів), позивачем не враховано приписи ч.3 ст.254 ЦК України про те, що строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку, а також, що ч.6 ст.232 ГК України строк визначено в місяцях.

Перевіривши в апеляційному провадженні розрахунок пені, в межах визначених позивачем періодів нарахування, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо наступної суми розрахунку пені: за період з 01.05.2016р. по 30.10.2016р. (183 дні прострочення заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом, сума боргу по відсоткам за даний період 561,86грн.), нарахована пеня складає 92,32 грн.; з 01.06.2016р. по 30.11.2016р. (183 дні прострочення, сума боргу 580,59 грн.), пеня складає 90,64 грн.; з 01.07.2016р. по 30.12.2016р. (183 дні прострочення, сума боргу 561,86 грн.), пеня складає 84,35 грн.; з 01.08.2016р. по 31.12.2016р. (183 дні прострочення, сума боргу 580,59 грн.), пеня складає 84,84 грн.; з 01.09.2016р. по 28.02.2017р. (181 дні прострочення, сума боргу 580,59 грн.), пеня складає 82,51 грн.; з 01.10.2016р. до 01.04.2017р. (182 дні прострочення, сума боргу 561,86 грн.), пеня складає 79,16 грн.; 01.11.2016р. по 26.04.2017р. (177 дні прострочення, сума боргу 580,59 грн.), пеня складає 78,35 грн.; з 01.12.2016р. по 26.04.2017р. (147 днів прострочення, сума боргу 561,86 грн.), пеня складає 62,92 грн.; з 03.01.2017р. по 26.04.2017р. (114 днів прострочення, сума боргу 580,59 грн.), пеня складає 50,36 грн.; з 01.02.2017р. по 26.04.2017р. (85 днів прострочення, сума боргу 580,59 грн.), пеня складає 37,44 грн.; з 01.03.2017р. по 26.04.2017р. (57 днів прострочення, сума боргу 524,41 грн.), пеня складає 22,56 грн.; з 03.04.2017р. по 26.04.2017р. (24 днів прострочення, сума боргу 580,59 грн.), пеня складає 10,27 грн.

Всього на суму 775,70 грн. Вказана сума пені підлягає до стягнення з відповідача, в решті від заявленої суми у позові слід відмовити.

Також, у відповідності до ст.625 Цивільного кодексу України позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 79,78 грн. 3% річних за загальний період з 01.05.2016р. по 26.04.2017р.

Перевіривши в апеляційному провадженні розрахунок 3% річних, колегія суддів погоджується щодо його правильності та обґрунтованості, а тому позов в частині стягнення 79,78 грн. 3% річних задоволено правомірно.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно задоволено позов частково, а саме: 19634,97 грн. заборгованості за простроченими відсотками, 775,70 грн. пені за несвоєчасне повернення відсотків, 79,78 грн. 3% річних, а в решті позову відмовлено.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доводи скаржника, зазначені в апеляційній скарзі, апеляційним судом не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст.104 Господарського процесуального кодексу України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, тому суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду прийняте у відповідності до норм матеріального та процесуального права і його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст.33, 43, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича на рішення господарського суду Житомирської області від 11.07.17р. у справі №906/406/17 - залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Саврій В.А.

Суддя Дужич С.П.

Суддя Тимошенко О.М.