ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2017 року Справа № 913/819/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Карабаня В.Я. - головуючого,
Корнілової Ж.О.,
Нєсвєтової Н.М.,
розглянувши матеріали касаційної
скарги Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України
на постанову Донецького апеляційного господарського суду від 21.03.2017 та ухвалу господарського суду Луганської області від 14.12.2016
у справі господарського суду Луганської області №913/819/16
за позовомпублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
до Антрацитівського міського комунального підприємства "Теплокомуненерго"
про стягнення 16 907 240,60грн.
за участю Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

представники сторін:

від ДВС - Бігдан А.В.,

від позивача - Андрійко Є.Л.,

від відповідача - не з'явилися,

У С Т А Н О В И В:

17.08.2016 рішенням господарського суду Луганської області позов задоволено частково, присуджено до стягнення з Антрацитівського міського комунального підприємства "Теплокомуненерго" на користь публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 8 897 367,34грн. заборгованості за поставлений природний газ, 907 191,04грн. пені, 455 874,05грн. 3% річних, 6 116 918,68грн. інфляційних нарахувань та судові витрати.

07.09.2016 на виконання зазначеного рішення було видано наказ.

30.09.2016 публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулися із заявою про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання наказу від 07.09.2016.

11.10.2016 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України було винесено повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання.

31.10.2016 публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до господарського суду Луганської області зі скаргою №914/5-2086в на дії органу державної виконавчої служби, у якій просили визнати незаконним рішення державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима І.С. про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 11.10.2016 №716/20.1/10; визнати недійсними повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 11.10.2016 №716/20.1/10; зобов'язати державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима І.С. прийняти до виконання наказ господарського суду Луганської області від 07.09.2016 №913/819/16 відкрити виконавче провадження.

В обгрунтування скарги зазначали, що повідомлення від 11.10.2016 №716/20.1/10 було винесене державним виконавцем неправомірно, з порушенням чинного законодавства, оскільки державний виконавець повинен був вчиняти виконавчі дії відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" в редакції, що діяла до 05.10.2016, яка не передбачала винесення державним виконавцем такого процесуального документа, як повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання. Вважали, що при прийнятті оскаржуваного повідомлення державний виконавець безпідставно послався на положення Інструкції з організації примусового виконання рішень, зміни до якої були внесені наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 №2832/5 та набрали чинності лише з 05.10.2016.

14.12.2016 ухвалою господарського суду Луганської області (суддя Драгнєвіч О.В.), залишеною без змін 21.03.2017 постановою Донецького апеляційного господарського суду (судді Склярук О.І., Будко Н.В., Мартюхіна Н.О.) скаргу публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на дії органу державної виконавчої служби задоволено частково, визнано незаконними дії відділу примусового виконання рішення Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо винесення 11.10.2016 повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання №716/20.1/10. Визнано недійсним повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 11.10.2016 №716/20.1/10. Зобов'язано відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України вчинити дії щодо прийняття виконавчого документа до виконання та відкриття виконавчого провадження з виконання наказу господарського суду Луганської області від 07.09.2016 №913/819/16. У задоволенні решти вимог за скаргою відмовлено.

У касаційній скарзі Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України посилаючись на неправильне застосування попередніми судовими інстанціями норм процесуального права, просили скасувати ухвалені у справі судові акти та прийняти нове рішення, яким у задоволенні вимог скарги відмовити у повному обсязі.

Проаналізувавши касаційну скаргу на предмет її обґрунтованості у сукупності з іншими матеріалами справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення вимог скарги виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 121-2 ГПК України скарга на рішення, дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби, приватних виконавців щодо виконання судових рішень господарських судів може бути подана стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод і законних інтересів, крім рішень виконавця про відкладення проведення виконавчих дій, які можуть бути оскаржені протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод і законних інтересів.

Стаття 115 ГПК України передбачає, що рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на усій території України і виконуються у порядку, встановленим Законом України "Про виконавче провадження".

Як убачається із матеріалів справи, заява стягувача від 30.09.2016 була одержана відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України цієї ж дати, оскільки ПАТ "НАК "Нафтогаз України" звернулися із вказаною заявою безпосередньо відділу ДВС, що підтверджується зазначенням відповідної дати та підпису уповноваженої особи Управління документального забезпечення Департаменту організаційного забезпечення та контролю з відтиском печатки на Реєстрі передачі документів ПАТ "НАК "Нафтогаз України".

Господарські суди встановили, що 11.10.2016 державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України було винесено повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання № 716/20.1/10 на підставі п.10 ч. 4 ст. 4 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, що діє з 05.10.2016). Крім того, державний виконавець послався на п.4 розділу I Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29.09.2016 №2832/5), відповідно до якого відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України підвідомчі рішення за якими сума зобов'язання, зокрема, становить двадцять та більше мільйонів гривень або еквівалентну суму в іноземній валюті.

Відповідно до п.10 ч.4 ст.4 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції на час винесення державним виконавцем повідомлення) виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення, якщо виконавчий документ пред'явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Частково задовольняючи скаргу позивача, господарські суди попередніх інстанцій виходили з того, що наказ було подано стягувачем до органу виконання рішення 30.09.2016 (п'ятниця), тобто третій робочий день прийняття державним виконавцем рішення про відкриття чи відмову у відкритті виконавчого провадження припадає на 04.10.2016 (вівторок), тобто коли була чинною редакція Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999. Між тим, з оскаржуваного повідомлення убачається, що при його винесенні державний виконавець безпідставно керувався положеннями Закону України "Про виконавче провадження" у редакції після 05.10.2016, а діюча на момент вчинення виконавчих дій редакція зазначеного закону взагалі не передбачала такого процесуального документу, як повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання. Тому врахувавши, що станом на час розгляду судом скарги рішення від 17.08.2016 у справі №913/819/16 у добровільному порядку не виконано, строк пред'явлення виконавчого документа до виконання не сплив, державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України зобов'язаний був прийняти наказ від 07.08.2016 до виконання у порядку, визначеному Законом України "Про виконавче провадження" в редакції, діючій на час його подання.

З аналогічних мотивів у державного виконавця не було підстав застосовувати положення Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 №2832/5, оскільки чинною на час звернення стягувача з відповідною заявою була вказана Інструкція у редакції наказу Міністерства юстиції від 02.04.2012 №512/5, про що також було зазначено господарськими судами.

Беручи до уваги викладене та імперативні положення закону, якими визначено обов'язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, відповідні дії відділу примусового виконання рішень правомірно були визнані господарськими судами незаконними, у зв'язку з чим оспорюване повідомлення також правильно було визнано недійсним. Мотиви, покладені в підгрунтя оскаржуваних ухвали та постанови, колегія суддів визнає процесуально вірними, тому підстави для скасування судових актів у цій справі за наведених у касаційній скарзі доводів відсутні.

Правового обґрунтування, яке б спростовувало висновки судів обох інстанцій, заявником не наведено, у зв'язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування оскаржуваних рішень, при ухваленні яких здійснено всебічний, повний та об'єктивний розгляд у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, надано належну правову оцінку всім наявним у матеріалах справи доказам й твердженням сторін, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Доводи заявника, викладені у касаційній скарзі не заслуговують на увагу, зводяться до переоцінки доказів, що в силу положень ст. 111-7 ГПК України не відноситься до компетенції касаційної інстанції.

Керуючись ст.ст.1115, 1117, 1119 -11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а постанову Донецького апеляційного господарського суду від 21.03.2017 та ухвалу господарського суду Луганської області від 14.12.2016 у справі №913/819/16 - без змін.

Головуючий суддя В.Я. Карабань

Суддя Ж.О. Корнілова

Суддя Н.М. Нєсвєтова