ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________
УХВАЛА

"06" листопада 2017 р. Справа № 49/157-06

вх. № 263

Судова колегія господарського суду у складі:

головуючий суддя Рильова В.В.

суддя Калініченко Н.В.

суддя Присяжнюк О.О.

розглянувши скаргу (вх.№ 263 від 06.10.2017р.) АК "Харківобленерго" на постанову Міжрайонного відділу ДВС по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харкова ГТУЮ у Харківській області про закінчення виконавчого провадження від 28.09.2017р. (ВП №29081094) під час виконання рішення по справі за позовом Акціонерної компанії "Харківобленерго", м. Харків

до 1. Приватного підприємця ОСОБА_2, м. Харків

2. Приватного підприємства "Чемпіонер", м. Харків

про стягнення 30220,20 грн.

за участю представників:

стягувача - Снітко А.В., дов. № 01-16юр/3223 від 25.04.2016р.;

боржника - не з'явився;

ПП "Чемпіонер" - не з'явився;

відділу ДВС - Ступін В.В., дов. № 30957 від 01.08.2017р.,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 25.09.2007 р. у справі № 49/157-06 позовні вимоги задоволено, стягнуто з Приватного підприємця ОСОБА_2 на користь Акціонерної компанії "Харківобленерго" 11371,02 грн. заборгованості за отриману електричну енергію, 2274,19 грн. ПДВ на електричну енергію, 1284,50 грн. пені, 544,13 грн. трьох відсотків річних, 1381,60 грн. інфляційних витрат, 168,55 грн. витрат по сплаті державного мита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

09.10.2007 р. рішення господарського суду Харківської області від 25.09.2007 р. по справі № 49/157-06 набрало чинності та на його виконання був виданий відповідний наказ.

06.10.2017 р. за вх.№263 до канцелярії суду від Акціонерної компанії "Харківобленерго" надійшла скарга, в якій остання просить суд визнати недійсною постанову Міжрайонного відділу ДВС по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харкова ГТУЮ у Харківській області про закінчення виконавчого провадження від 28.09.2017р. (ВП №29081094).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.10.2017р. визначений склад колегії суддів: головуючий суддя Рильова В.В., судді Калініченко Н.В. та Присяжнюк О.О.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 09.10.2017р. скаргу АК "Харківобленерго" прийнято до розгляду та призначено її розгляд у судовому засіданні на 23.10.2017р.

17.10.2017р. через канцелярію господарського суду Харківської області від стягувача надійшли додаткові поясненя до скарги разом з документами (вх.№33766), які після їх дослідження були залучені судом до матеріалів справи.

В судовому засіданні 23.10.2017р. було оголошено технічну перерву до 06.11.2017р., у зв'язку з відпусткою судді Присяжнюка О.О.

06.11.2017р. до канцелярії суду від Міжрайонного відділу ДВС по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харкова ГТУЮ у Харківській області надійшли заперечення на скаргу (вх. № 36347 від 06.11.2017р.), в яких останній зазначає, що виходячи з положень діючого законодавства, смерть фізичної особи-підприємця є підставою для закінчення виконавчого провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 39 Закону України №1404 від 02.06.2016р. "Про виконавче провадження". Вказані заперечення були досліджені судом та долучені до матеріалів справи.

06.11.2017р. стягувач через канцелярію суду надав додаткове правове обґрунтування скарги (вх.№ 36218 від 06.11.2017р.), яке було досліджено судом та долучено до матеріалів справи.

В судове засідання 06.11.2017р. з'явився представник стягувача, який підтримав свою скаргу та наполягав на її задоволенні.

Представник ДВС в судовому засіданні 06.11.2017р. проти задоволення скарги заперечував та зазначив, що оскаржувана постанова була винесена у відповідності до Закону України "Про виконавче провадження".

Боржники своїх повноважних представників в судове засідання не направили.

Відповідно до ч. 2 ст. 121-2 ГПК України, скарги на дії органів Державної виконавчої служби розглядаються господарським судом, про час і місце якого повідомляються ухвалою стягувач, боржник чи прокурор та орган виконання судових рішень. Неявка боржника, стягувача, прокурора чи представника органу Державної виконавчої служби в судове засідання не є перешкодою для розгляду скарги.

Враховуючи ч. 2 ст. 121-2 ГПК України, судова колегія вважає за можливе розглянути скаргу стягувача без участі представників боржників.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги скаржника та заперечення проти них, заслухавши пояснення представників стягувача та ВДВС, всебічно і повно дослідивши матеріали скарги, судова колегія встановила наступне.

Як вже було зазначеного, на виконання рішення господарського суду Харківської області від 25.09.2007р. у справі № 49/157-06, було видано наказ від 09.10.2007р. про стягнення з Приватного підприємця ОСОБА_2 на користь Акціонерної компанії "Харківобленерго" 11371,02 грн. заборгованості за отриману електричну енергію, 2274,19 грн. ПДВ на електричну енергію, 1284,50 грн. пені, 544,13 грн. трьох відсотків річних, 1381,60 грн. інфляційних витрат, 168,55 грн. витрат по сплаті державного мита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

25.01.2011 р. Ленінським відділом ДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 23892240 з примусового виконання вказаного рішення суду.

07.06.2011 р. Ленінським відділом ДВС ХМУЮ було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 23892240 з примусового виконання рішення господарського суду Харківської області у справі № 49/157-06 на підставі п. 3 ч.1 ст.49 Закону України № 606 від 21.04.1999р. "Про виконавче провадження", тобто, у зв'язку зі смертю боржника, якщо виконання його обов'язку у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 20.07.2011р. визнано недійсною постанову Ленінського відділу ДВС Харківського МУЮ від 07.06.2011 р. у справі № 49/157-06 про закінчення виконавчого провадження № 23892240, оскільки суд прийшов до висновку, що на боржника розповсюджуються норми спадкового права, а в разі її смерті, за даними правовідносинами, з урахуванням норм чинного законодавства було можливе правонаступництво.

05.10.2011р. Ленінським відділом ДВС ХМУЮ було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 29081094 з примусового виконання рішення суду у справі № 49/157-06.

02.12.2011 р. Ленінським відділом ДВС ХМУЮ було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою було накладено арешт на 1/6 частину АДРЕСА_1 та на 1/6 частину АДРЕСА_2.

30.12.2011р. Ленінським відділом ДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області було винесено постанову про зупинення виконавчого провадження за п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України № 606 від 21.04.1999р. "Про виконавче провадження", у звязку зі смертю, оголошенням померлим чи визнанням безвісно відсутнім стягувача або боржника, або припиненням юридичної особи, якщо встановлені судом правовідносини допускають правонаступництво.

30.06.2016р. Ленінським відділом ДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 29081094 у справі № 49/157-06, на підставі п. 3 ч.1 ст. 49 Закону України №606 від 21.04.1999р. "Про виконавче провадження", у зв'язку зі смертю боржника, якщо виконання його обов'язку у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 05.04.2017р. визнано недійсною постанову Ленінського відділу ДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області від 30.06.2016р. про закінчення виконавчого провадження № 29081094 у справі №49/157-06, оскільки суд прийшов до висновку, що на боржника розповсюджуються норми спадкового права, а в разі її смерті, за даними правовідносинами, з урахуванням норм чинного законодавства було можливе правонаступництво.

13.06.2017р. Ленінським відділом ДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області було винесено постанову про відновлення виконавчого провадження № 29081094 у справі №49/157-06.

12.07.2017р. Ленінським відділом ДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області, у зв'язку з реорганізацією відділів державної виконавчої служби, було винесено постанову про передачу виконавчого провадження № 29081094 у справі №49/157-06 до Міжрайонного відділу ДВС по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харкова ГТУЮ у Харківській області.

16.08.2017р. Міжрайонним відділом ДВС по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харкова ГТУЮ у Харківській області було винесено постанову про прийняття виконавчого провадження, якою останнім було прийнято до виконання виконавче провадження № 29081094 у справі №49/157-06.

28.09.2017р. Міжрайонним відділом ДВС по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харкова ГТУЮ у Харківській області було винесено постанову про поновлення виконавчого провадження № 29081094 у справі №49/157-06, яке було зупинено відповідною постановою Ленінського відділу ДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області від 30.12.2011р.

Того ж дня, 28.09.2017р., Міжрайонним відділом ДВС по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харкова ГТУЮ у Харківській області було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 29081094 у справі №49/157-06, на підставі п. 3 ч.1 ст. 39 Закону України № 1404-VIII від 02.06.2016р. "Про виконавче провадження", у зв'язку зі смертю боржника.

Скаржник вважає, що постанову Міжрайонного відділу ДВС по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харкова ГТУЮ у Харківській області від 28.09.2017р. про закінчення виконавчого провадження № 29081094 у справі №49/157-06 слід визнати недійсною, оскільки останнім не були вжиті заходи, передбачені Законом України "Про виконавче провадження", щодо примусового виконання рішення у справі №49/157-06, зокрема, щодо виявлення правонаступників боржника.

В своїх запереченнях на скаргу Міжрайонний відділ ДВС по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харкова ГТУЮ у Харківській області (далі - ВДВС) зазначає, що єдиною можливою законною дією 28.09.2017 року було винесення постанови про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 39 закону України № 1404-VIII від 02.06.2016р. "Про виконавче провадження".

В обґрунтування зазначеної правової позиції ВДВС посилається на те, що спадкування прав та обов'язків можливо лише для фізичних осіб, для юридичних осіб правонаступництво шляхом спадкування не передбачено, тому виконавець був позбавлений права звернутися до суду із заявою про заміну вибулої сторони на правонаступника, як це передбачено для юридичних осіб. Крім того, ВДВС зауважує, що якщо застосовувати норми про правонаступництво боржника як юридичної особи, то правонаступники (якими можуть бути, наприклад, родичі, що приймуть спадщину) відсутні, з огляду на законодавчі можливості визначення правонаступництва фізичних осіб-підприємців, тому оскаржувана постанова є законною. Якщо ж допускати, що на ПП ОСОБА_2 розповсюджуються норми спадкового права, то тоді оскаржувана постанова є також законною, адже відсутній обов'язок виконавця щодо виявлення правонаступників боржника-фізичної особи, які можуть успадкувати права і обов'язки померлою, через що єдиною законною дією є винесення постанови про закінчення виконавчого провадження у зв'язку зі смертю боржника-фізичної особи.

Проте, судова колегія не може погодитись з вищезазначеними твердженнями ВДВС, виходячи з наступного.

Закон України "Про виконавче провадження" регулює порядок здійснення виконавчого провадження, визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Судовою колегією встановлено, що виконавче провадження з примусового виконання рішення суду у справі №49/157-06 розпочато державним виконавцем 05.10.2011р., тобто під час дії Закону України "Про виконавче провадження" № 606-XIV від 21.04.1999р.

З 05.10.2016р. набрав чинності Закон України "Про виконавче провадження" №1404-VIII від 02.06.2016р.

Відповідно до ч. 6, 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII від 02.06.2016р. рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження. Виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Отже, оскільки державний виконавець розпочав виконавчі дії щодо виконання наказу у справі №49/157-06 до набрання чинності Законом України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII від 02.06.2016р., судова колегія вважає, що при розгляді даної скарги підлягають застосуванню норми Закону України "Про виконавче провадження" № 606-XIV від 21.04.1999р. (далі - Закон № 606).

За таких обставин, колегія суддів вважає помилковим посилання державного виконавця на норми Закону України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII від 02.06.2016р. при винесені оскаржуваної постанови.

Щодо самої суті постанови ВДВС про закінчення виконавчого провадження №29081094 від 28.09.2017р., судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону № 606, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

В пункті 3 частини 1 статті 49 Закону № 606 закріплено, що виконавче провадження може бути закінченим в разі смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов'язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва.

Судова колегія вважає, що в даному випадку виконання боржником обов'язків у виконавчому провадженні можливо допускало правонаступництво, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно вимог ч. 1, ч. 2 ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 608 ЦК України зобов'язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою.

В ч. 1 ст. 52 ЦК України закріплено, що фізична особа - підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Як вбачається з рішення господарського суду Харківської області у справі №49/157-06, боржник по справі мав статус суб'єкта господарювання, був зареєстрований приватним підприємцем, здійснював підприємницьку діяльність, його заборгованість у справі виникла внаслідок неналежного виконання ним умов договору про користування електричною енергією під час здійснення ним саме підприємницької діяльності.

В той самий час, боржник по справі був фізичною особою, на яку розповсюджувались норми книги шостої ЦК України "Спадкове право".

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До спадкоємців переходять майнові права і обов'язки спадкодавця за винятком тих, які нерозривно пов'язані з особою спадкодавця, котрі він не міг би нікому передати і за життя (ст. 1219 ЦК України).

Отже, у разі смерті фізичної особи - підприємця, її зобов'язання, зокрема, щодо виплати заборгованості за отриману електричну енергію не припиняються, а переходять до спадкоємців, оскільки, за загальним правилом, смерть боржника не припиняє зобов'язання, а майнові права та обов'язки померлого суб'єкта входять до складу спадщини і переходять до його спадкоємців, зумовлюючі лише зміну сторін у зобов'язанні, яке продовжує існувати.

Таким чином, з врахуванням того, що боржником за цією справою є суб'єкт господарювання - приватний підприємець, який водночас є і фізичною особою, на яку розповсюджуються норми спадкового права, в разі її смерті, за даними правовідносинами, з урахуванням зазначених норм чинного законодавства, було можливим правонаступництво, а тому, виконавче провадження № 29081094 відносно боржника не могло бути закінченим, зокрема, за п. 3 ч.1 ст. 49 Закону, без з'ясування вказаних обставин (наявності спадкоємців).

Відповідно до ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судова колегія наголошує, що ухвалами господарського суду Харківської області від 20.07.2011р. та від 05.04.2017р. у справі № 49/157-06, що набрали законної сили, також було чітко визначено, що в разі смерті Приватного підприємця ОСОБА_2 на неї також розповсюджуються норми спадкового права, її обов'язки за справою № 49/157-06 переходять до її спадкоємців-правонаступників, тобто, з урахуванням викладених норм чинного законодавства є можливим правонаступництво.

Враховуючи викладене, беручи до уваги те, що в даному випадку виконання боржником обов'язків у виконавчому провадженні допускало правонаступництво, колегія суддів приходить до висновку, що закінчення виконавчого провадження №29081094 було передчасним та неправомірним, відповідно.

Судова колегія також наголошує, що ВДВС, після прийняття 16.08.2017р. виконавчого провадження №29081094, одномоментно 28.09.2017р., без вчинення будь-яких дій, поновив зазначене виконавче провадження та закінчив його, винісши відповідні постанови. Вказане свідчить про порушення державним виконавцем приписів ст. 11 Закону № 606.

Крім того, в матеріалах справи відсутнє свідоцтво про смерть фізичної особи - ОСОБА_2, а державним виконавцем не надані витребувані судом матеріали виконавчого провадження № 29081094 та не доведено факт смерті боржника, що також свідчить про передчасність винесення оскаржуваної постанови.

Щодо тверджень ВДВС про відсутність обов'язку державного виконавця щодо виявлення правонаступників боржника-фізичної особи, які можуть успадкувати права і обов'язки померлою, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 115 ГПК України, рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження". Ця норма є відтворенням норми ст. 129-1 Конституції України, згідно якої судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Частиною 2 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Конституційний Суд України у п.2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012р. №18-рп/2012 зазначив, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

У п.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012р. у справі №11-рп/2012 зазначено, що невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Згідно з мотивувальною частиною рішення №16-рп/2009 від 30.06.2009р. Конституційного Суду України, виконання всіма суб'єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової держави.

Виходячи з того, що згідно зі ст.1 Конституції України, Україна є правовою державою, обов'язковість виконання судових рішень є обов'язковою гарантією, дотримання якої є визначальним для утвердження авторитету України.

Відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно із ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.06.2004р. у справі "Півень проти України" суд вказав, що право на судовий розгляд, гарантований ст.6 Конвенції, захищає також виконання остаточних та обов'язкових судових рішень, які в країні, що поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи при цьому шкоди одній зі сторін.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004р. по справі "Шмалько проти України" (заява №60750/00) зазначено, що для цілей ст.6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід'ємна частина "судового розгляду". У рішенні від 17.05.2005р. по справі "Чіжов проти України" (заява №6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов'язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії § 1 ст.6 Конвенції. Затримка у виконанні рішення може бути виправдана за виняткових обставин. Але затримка не повинна бути такою, що позбавляє сутності право, яке захищається п.1ст.6 Конвенції ("Іммобільяре Саффі проти Італії", заява №22774/93, §74, ЄСПЛ 1999-V).

Згідно з Рішенням Європейського суду з прав людини від 19.03.1997р. у справі "Горнсбі проти Греції" Європейський суд наголосив, що "відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду". Європейський суд також зазначив, що "адміністративні органи є складовою держави, яка керується принципом верховенства права, а відтак інтереси цих органів збігаються з необхідністю належного здійснення правосуддя. Якщо адміністративні органи відмовляються або неспроможні виконати рішення суду, чи навіть зволікають з його виконанням, то гарантії, надані статтею 6 стороні на судовому етапі, втрачають свою мету."

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов'язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Приписами ч.1 ст.6 Закону № 606 передбачено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних та юридичних осіб.

В ст. 11 Закону № 606 зазначено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює, зокрема: заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. З метою захисту інтересів стягувача державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 37 Закону № 606, виконавче провадження підлягає обов'язковому зупиненню, зокрема, у разі смерті, оголошення померлим чи визнання безвісно відсутнім стягувача або боржника, або припинення юридичної особи, якщо встановлені судом правовідносини допускають правонаступництво.

Колегія суддів зазначає, що виконавче провадження № 29081094 у справі №49/157-06 було зупинено відповідною постановою державного виконавця ще в 2011 році саме на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону № 606, оскільки державному виконавцю стало відомо про смерть боржника.

Відповідно до ч. 4 ст. 39 Закону № 606, протягом строку, на який виконавче провадження зупинено, виконавчі дії не провадяться. Накладений державним виконавцем арешт на майно боржника, у тому числі на кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, не знімається. У період зупинення виконавчого провадження державний виконавець має право звертатися до суду в порядку, встановленому цим Законом, а також вживати заходів щодо розшуку боржника (його майна) або перевірки його майнового стану.

В ч. 5 ст. 39 Закону № 606 закріплено, що після усунення обставин, які стали підставою для зупинення виконавчого провадження, державний виконавець протягом трьох днів з моменту, коли йому стало про це відомо, зобов'язаний своєю постановою поновити виконавче провадження за власною ініціативою або за заявою стягувача.

Втім, як вбачається з матеріалів справи, державним виконавцем протягом 2011-2017 років не здійснено жодного заходу щодо встановлення спадкоємців боржника та виконання рішення по даній справі. Більш того, після прийняття ВДВС (16.08.2017р.) виконавчого провадження №29081094, останній одномоментно, без вчинення будь-яких дій, поновив зазначене виконавче провадження та закінчив його, винісши 28.09.2017р. відповідні постанови.

Отже, постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження № 29081094 від 28.09.2017р. була передчасною.

При цьому, у разі виявлення спадкоємців боржника, відповідно до приписів ч. 5 ст. 8 Закону № 606, державний виконавець мав право з власної ініціативи звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником.

Враховуючи викладене, беручи до уваги обов'язковість виконання судових рішень, судова колегія приходить до висновку, що виконавець не вжив всіх наданих йому прав та повноважень, необхідних для забезпечення неупередженого, ефективного, своєчасного і повного виконання рішення по даній справі, зокрема, щодо виявлення правонаступників (спадкоємців) боржника. Тим більше, що про це неодноразово зазначав господарський суд в ухвалах від 20.07.2011р. та від 05.04.2017р. по справі № 49/157-06.

За таких підстав, заперечення ВДВС є позбавленими фактичного та правового обґрунтування, такими, що не відповідають як матеріалам справи, так і нормам чинного законодавства, у зв'язку з ненаданням доказів в підтвердження обставин, викладених у запереченнях, що порушує умови ст. 33 ГПК України, згідно якої, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень та подати відповідні докази.

Згідно ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

В п. 9.13 постанови Пленуми Вищого господарського суду України від 17.10.2012 № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" роз'яснено, що за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

Пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов'язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також Суд зазначає, що саме на державу покладається обов'язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (див. рішення Суду у справі Глоба проти України, no. 15729/07, від 05.07.2012).

Враховуючи вище викладене в сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість скарги Акціонерної компанії "Харківобленерго" на постанову Міжрайонного відділу ДВС по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харкова ГТУЮ у Харківській області про закінчення виконавчого провадження від 28.09.2017р. (ВП №29081094), і як наслідок - задовольняє вказану скаргу.

Керуючись ст.ст. 22, 33, 34, 43, 77, 86, 115, 1212 ГПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Скаргу Акціонерної компанії "Харківобленерго" на постанову Міжрайонного відділу ДВС по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харкова ГТУЮ у Харківській області про закінчення виконавчого провадження №29081094 від 28.09.2017р. (вх.№ 263 від 06.10.2017р.) - задовольнити.

Визнати недійсною постанову Міжрайонного відділу ДВС по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харкова ГТУЮ у Харківській області від 28.09.2017р. про закінчення виконавчого провадження № 29081094 у справі №49/157-06.

Головуючий суддя Рильова В.В.

суддя Калініченко Н.В.

суддя Присяжнюк О.О.