ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2017 року Справа № 916/1419/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Т. Дроботової - головуючого
І. Алєєвої, Л. Рогач

за участю представників: позивача Руденко Є.О. - за довір. від 10.01.217 відповідача Кулинич К.С.- за довір. від 03.01.2017
розглянувши матеріали касаційної скарги Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз"
на постановувід 22.06.2017 Одеського апеляційного господарського суду
у справі№916/1419/16 господарського суду Одеської області
за позовомПублічного акціонерного товариства "Укртрансгаз"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Одесагаз-постачання"
простягнення 18650912,72 грн

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ПАТ "Укртрансгаз" звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до ТОВ "Одесагаз-постачання" про стягнення 5725562,41 грн, з яких: 37074649,96 грн основного боргу, 8903727,78 грн пені, 8376818,41 грн - 7% штрафу, 620089,75 грн - 3% річних, 750276,78 грн інфляційних втрат на підставі статей 526, 530, 536, 612, 625, 953 Цивільного кодексу України, статей 193, 198 Господарського кодексу України.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором на транспортування природного газу магістральними трубопроводами від 01.07.2015 р. №/Н031 в частині повного та своєчасного розрахунку за надані послуги за таким договором.

Відповідач у відзиві на позов проти позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні, посилаючись, серед іншого, на відсутність його вини у простроченні виконанні зобов'язань, помилковість здійсненого позивачем розрахунку спірних сум штрафу, 3% річних, інфляційних втрат. Він наголошував на тому, що відсутні підстави для стягнення нарахованого штрафу у відповідності до приписів частини 2 статті 231 Господарського кодексу України, оскільки вони застосовуються за допущене прострочення виконання саме негрошового зобов'язання, проте спірні правовідносини виникли у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем грошового зобов'язання, пов'язаного з оплатою вартості наданих послуг. Водночас відповідач зазначає, що позивачем неправомірно при розрахунку 3% річних і пені до періоду прострочення були включені дні фактичної сплати суми заборгованості.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 19.10.2016 р. провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення з відповідача 37074649,96 грн основного боргу припинено на підставі пункту 1-1 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України.

Рішенням господарського суду Одеської області від 10.05.2017 р. (судді: Зайцев Ю.О., Желєзна С.П., Рога Н.В.) позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 272479,22 грн - 3% річних, 376471,19 грн пені та 152482,59 грн судового збору. В решті позову відмовлено.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції виходив з порушення відповідачем умов спірного договору в частині своєчасної оплати вартості наданих послуг, що визнав підставою для нарахування і стягнення з останнього сум пені та 3% річних.

Здійснивши перерахунок заявлених до стягнення сум, господарський суд першої інстанції дійшов висновку, що до стягнення з відповідача підлягає 3 % річних у сумі 272479,22 грн та 376471,19 грн пені. Водночас, суд встановив наявність виняткових обставин, за яких можливе зменшення спірної суми пені та керувався приписами статей 551 Цивільного кодексу України, статті 233 Господарського кодексу України, пункту 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України.

Відмовляючи у стягненні з відповідача 7% штрафу, нарахованого у відповідності до частини 2 статті 231 Господарського кодексу України, суд виходив з того, що наведені положення Господарського кодексу України застосовуються, зокрема, у разі, коли мало місце прострочення виконання негрошового зобов'язання, втім у даному випадку між сторонами у справі виникло грошове зобов'язання, що унеможливлює застосування частини 2 статті 231 Господарського кодексу України до спірних правовідносин та стягнення з відповідача 8376818,41 грн - 7% штрафу.

Відмовляючи у стягненні з відповідача інфляційних втрат, суд зазначив, що інфляційні втрати нараховані позивачем за періоди заборгованості, яка існувала менше місяця, у зв'язку із постійним здійсненням часткових проплат та відмови у позові в частині стягнення з відповідача 750276,78 грн інфляційних втрат.

Крім того, суд зазначив, що при здійсненні позивачем розрахунку 3% річних було зараховані дні оплати коштів та розрахунок штрафних санкцій не включає та не виділяє сум, що мали бути оплачені державою в якості компенсації пільг та субсидій населенню, за надходження яких відповідач відповідальності не несе.

За апеляційною скаргою ПАТ "Укртрансгаз" Одеський апеляційний господарський суд (судді: Туренко В.Б., Поліщук Л.В., Будішевська Л.О.), переглянувши рішення господарського суду Одеської області від 10.05.2017 р. в апеляційному порядку, постановою від 22.06.2017 р. залишив його без змін з тих же підстав.

ПАТ "Укртрансгаз" подало до Вищого господарського суду України касаційну скаргу, в якій просить постанову Одеського апеляційного господарського суду від 22.06.2017 р. та рішення господарського суду Одеської області від 10.05.2017 р. скасувати в частині відмови у позові та в цій частині прийняти нове рішення, яким задовольнити позов про стягнення з відповідача на користь позивача 7260791,69 грн пені, 261106,49 грн - 3% річних та 750276,78 грн інфляційних втрат, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, зокрема, статей 526, 530, 536, 550, 551, 607, 611, 614, 617, 625, 653, 654 Цивільного кодексу України, статей 188, 193, 198, 218, 231, 232, 233 Господарського кодексу України, статей 4, 22, 32, 42, 43, 82, 83, 84 Господарського процесуального кодексу України.

Скаржник вказує на те, що спірні суми 3% річних та інфляційних втрат були ним нараховані у відповідності до вимог законодавства, а саме: приписів статей 536, 625 Цивільного кодексу України, а тому вони підлягають стягненню з відповідача.

Водночас, скаржник вважає необґрунтованим і недоведеним відповідачем наявність виняткових обставин для зменшення заявленої до стягнення суми пені.

Від відповідача відзиву на касаційну скаргу судом не отримано.

Водночас від відповідача 03.10.2017 р. було отримано клопотання про забезпечення проведення судового засідання в режимі відеоконференції, яке було задоволено ухвалою Вищого господарського суду України від 04.10.2017 р.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення присутніх у судовому засіданні в режимі відеоконференції представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 01.07.2015 р. між ПАТ "Укртрансгаз" - газотранспортне підприємство та ТОВ "Одесагаз-постачання" - замовником був укладений договір на транспортування природного газу магістральними трубопроводами №/Н031, за умовами якого газотранспортне підприємство зобов'язалось надати замовнику послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу замовника від пунктів приймання-передачі газу в магістральні трубопроводи до пунктів призначення - газорозподільних станцій, а замовник зобов'язався внести плату за надані послуги з транспортування природного газу магістральними трубопроводами у розмірі, в строки та порядку, передбачені умовами договору. Річний плановий обсяг транспортування природного газу, замовника складає 282000,0 тис. куб. м.

Відповідно до пунктів 3.1, 3.2, 3.3, 3.4 договору послуги з транспортування газу оформлюються газотранспортним підприємством і замовником актами наданих послуг з транспортування газу магістральними трубопроводами. Газотранспортне підприємство до 15 числа місяця, наступного за звітним, направляє замовнику два примірника акта наданих послуг за звітний місяць, підписані уповноваженим представником та скріплені печаткою газотранспортного підприємства. Замовник протягом двох днів з дати одержання акта наданих послуг зобов'язується повернути газотранспортному підприємству один примірник оригіналу акта наданих послуг, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою замовника, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта наданих послуг. У випадку відмови від підписання акта наданих послуг розбіжності підлягають урегулюванню відповідно до умов договору або в судовому порядку. Акти наданих послуг є підставою для проведення остаточних розрахунків Замовника з газотранспортним підприємством.

Розрахунки за послуги з транспортування газу магістральними трубопроводами здійснюється за тарифами, які встановлюються Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики. Газотранспортне підприємство зобов'язується розміщувати інформацію про чинні тарифи на своєму офіційному веб-сайті та в засобах масової інформації. Оплата вартості послуг за транспортування газу здійснюється замовником (крім гарантованого постачальника) шляхом перерахування грошових коштів на рахунок позивача на умовах 100% попередньої оплати за десять днів до початку місяця, у якому буде здійснюватися транспортування газу. Остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться замовником до двадцятого числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акта наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів (пункти 5.1, 5.5 договору).

У розділі 7 сторони передбачили відповідальність сторін. Зокрема, згідно з пунктами 7.1, 7.3 договору газотранспортне підприємство і замовник у випадку невиконання або неналежного виконання зобов'язань за договором несуть відповідальність у межах, передбачених законодавством. У разі порушення замовником строків оплати, передбачених розділом 5 договору, із замовника стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

За умовами пункту 11.1 договору він набирає чинності з дня його підписання сторонами та діє в частині транспортування газу з 01.07.2015 р. до 31.12.2015 р., а в частині проведення розрахунків за надані газотранспортним підприємством послуги - до повного виконання замовником своїх зобов'язань за цим договором. Договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо не менше ніж за місяць до закінчення дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

Як було встановлено господарськими судами та підтверджено матеріалами справи, позивач упродовж липня 2015 року - березня 2016 року надавав відповідачу послуги з транспортування газу магістральними трубопроводами, за які останній розраховувався невчасно та не у повному обсязі. Господарські суди встановили, що відповідач лише частково оплатив вартість спірних послуг, наданих йому у лютому 2016 року за актом від 29.02.2016 р. №Т12-16-/Н031 та у березні 2016 року за актом від 31.03.2016 р. №03-16-/Н031, заборгувавши позивачу 37074649,69 грн. Між тим, як було встановлено судами, вказану заборгованість (37074649,69 грн) відповідач повністю погасив до прийняття рішення у справі.

Отже, як встановили суди, відповідач за отримані послуги за спірним договором розрахувався повністю, втім, з простроченням платежу.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, предметом спору у даній справі є вимога ПАТ "Укртрансгаз" про стягнення з ТОВ "Одесагаз-постачання" 37074649,96 грн основного боргу, 8903727,78 грн пені, 8376818,41 грн - 7% штрафу, 620089,75 грн - 3% річних, 750276,78 грн інфляційних втрат у зв'язку з порушенням умов договору на транспортування природного газу магістральними трубопроводами №/Н031 від 01.07.2015 р. в частині повного та вчасного проведення розрахунків за надані послуги.

Задовольняючи частково ці вимоги, господарський суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний господарський суд, виходив з встановленого факту порушення відповідачем умов договору щодо своєчасної оплати за надані послуги з транспортування природного газу, та, здійснивши перерахунок заявлених до стягнення сум, визнав обґрунтованим стягнення з відповідача на користь позивача 272479,22 грн - 3% річних та 376471,19 грн пені, відмовивши у решті позову.

Суд ухвалою від 19.10.2016 р. припинив провадження у справі в частині стягнення 37074649,96 грн основного боргу на підставі пункту 11 частини 1статті 80 Господарського процесуального кодексу України через сплату цієї суми до прийняття рішення у справі.

Місцевий господарський суд визнав арифметично правильним нарахування відповідачу пені у сумі 3764711,97 грн та, встановивши наявність виняткових обставин, з якими закон пов'язує можливість зменшення неустойки, зменшив заявлену до стягнення суму пені до 376471,19 грн, відмовивши у решті пені, та при цьому виходив з приписів пункту 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України, статті 233 Господарського кодексу України та статті 551 Цивільного кодексу України.

Водночас господарський суд першої інстанції також дійшов висновку про помилковість здійсненого позивачем розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, відмовивши у стягненні з відповідача 750276,78 грн інфляційних втрат та 3% річних у розмірі 347610,53 грн, а також суд визнав таким, що не ґрунтується на приписах законодавства (частина 2 статті 231 Господарського кодексу України) нарахування і стягнення з відповідача 7% штрафу у розмірі 8376818,41 грн.

З вказаними висновками місцевого господарського суду погодився і суд апеляційної інстанції.

Відповідно до приписів статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона, боржник, зобов'язана вчинити на користь другої сторони, кредитора, певну дію, передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку (частина 1 статті 173 Господарського кодексу України).

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України, за приписами якої однією з підстав виникнення цивільних прав і обов'язків є договір.

За приписами частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Пунктами 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За приписами статі 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Згідно зі статтею 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Дослідивши обставини і зібрані у справі докази, господарські суди попередніх інстанцій встановили, що відповідач свої зобов'язання щодо проведення розрахунків за спірним договором виконував невчасно, вартість отриманих послуг з транспортування природного газу магістральними трубопроводами сплачував з простроченням платежу.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Як вже зазначалося, позивач просив стягнути з відповідача, зокрема, 8903727,78 грн пені, 8376818,41 грн - 7% штрафу, 620089,75 грн 3% річних, 750276,78 грн інфляційних втрат.

За змістом положень частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до частини 2 статті 231 Господарського кодексу України, у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

- за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

- за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

У розумінні приписів наведеної норми застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, санкції у вигляді штрафу, передбаченого абзацом 3 частини 2 статті 231 Господарського кодексу України, можливо за сукупності таких умов:

- якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачено договором або законом;

- якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки;

- якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу.

При цьому, грошовим зобов'язанням, у розумінні положень глави 47 Цивільного кодексу України, є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів.

Відтак, грошове зобов'язання - це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу грошима, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, є грошовим зобов'язанням.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 04.02.2014 р. у справі №903/610/13.

Здійснюючи судовий розгляд, господарські суди попередніх інстанцій не встановили наявності, визначених статтею 231 Господарського кодексу України, умов для застосування до боржника -відповідача, який порушив господарське зобов'язання, санкцій у вигляді штрафу.

Суди з'ясували, що між сторонами у справі виникло грошове зобов'язання (зобов'язання відповідача перед позивачем щодо оплати послуги з транспортування природного газу магістральними трубопроводами), що унеможливлює за таких обставин нарахування і стягнення з відповідача спірного штрафу на підставі абзацу частини 2 статті 231 Господарського кодексу України.

Поза тим, приписами статі 549 Цивільного кодексу України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до частини 1 статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому береться до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України унормовано, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно з приписами пункту 3 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

При вирішенні питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд об'єктивно оцінює, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступінь виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Водночас, наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов'язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Така правова позиція викладена в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 р. №7-рп/2013.

Як вбачається зі змісту судових рішень у справі, господарський суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний господарський суд, зменшуючи до 376471,19 грн розмір заявленої позивачем до стягнення пені, на підставі повного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи та оцінки зібраних у справі доказів, встановив наявність тих виняткових обставин, з якими законодавство пов'язує можливість зменшення розміру неустойки.

Господарські суди попередніх інстанцій встановили, що невиконання відповідачем договірних зобов'язань виникло з об'єктивних і незалежних від боржника причин та обставин, зокрема, через значну заборгованість споживачів і їх неплатоспроможність, важкий фінансовий стан боржника.

Суди врахували специфіку діяльності підприємства відповідача, неналежне відшкодування з бюджету компенсації населенню пільг та субсидій за спожитий природний газ та взяли до уваги ступінь виконання боржником зобов`язань за договором (повну сплату заборгованості), співрозмірність розміру неустойки наслідкам порушення та врахували майнові інтереси обох сторін.

Виходячи з того, що можливість використання судом права на зменшення розміру штрафних санкцій, як і визначення розміру, до якого вони підлягають зменшенню, законодавством віднесено на розсуд суду, та враховуючи встановлені господарськими судами обставини та здійснений ними перерахунок спірної суми пені, колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність підстав для зменшення пені до 376471,19 грн.

Як вже зазначалося, позивач, окрім іншого, просив стягнути з відповідача 3% річних та інфляційні втрати за прострочення виконання зобов'язань з оплати наданих послуг за договором від 01.07.2015 р.

За приписами частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У розумінні наведеного припису наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційних втрат та трьох відсотків річних, що нараховуються на суму боргу, є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Держкомстатом і його найменший період визначення становить місяць, тому прострочення платежу за менший період не тягне за собою нарахування інфляційних втрат.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

День фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та 3% річних.

В процесі розгляду спору господарські суди попередніх інстанції, перевіривши наданий позивачем розрахунок заявлених до стягнення сум, встановили, що здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат не ґрунтується на вимогах законодавства та є помилковим (прострочення виконання зобов'язань становить менше місяця), а відтак відсутні правові підстави для нарахування і стягнення з нього інфляційних втрат. Водночас, як встановили господарські суди, при здійсненні позивачем розрахунку 3% річних були зараховані дні оплати коштів та розрахунок штрафних санкцій не включає та не виділяє сум, що мали бути оплачені державою в якості компенсації пільг та субсидій населенню, за надходження яких відповідач відповідальності не несе.

Відтак, врахувавши період прострочення виконання відповідачем свого зобов'язання, вимоги чинного законодавства щодо розрахунку інфляційних втрат і 3% річних та, здійснивши їх перерахунок, суди обґрунтовано стягнули з відповідача на користь позивача 272479,22 грн - 3% річних та відмовили у стягненні 750276,78 грн інфляційних втрат.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази. У касаційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Враховуючи те, що суди встановили порушення відповідачем умов спірного договору щодо своєчасного проведення розрахунків за надані послуги з транспортування природного газу, вимоги позивача про стягнення пені, 3% річних (з урахуванням здійсненого судами перерахунку) вірно задоволені судами.

Посилання скаржника, як на судову практику, на інші постанови Вищого господарського суду України, не можуть бути підставою для скасування судових рішень у даній справі, оскільки вони ухвалені за різних установлених судами попередніх інстанцій обставин справи.

Інші доводи касаційної скарги теж визнаються неспроможними, позаяк викладеного та встановленого судами не спростовують, норми матеріального і процесуального права до встановлених судами обставин застосовані правильно.

Беручи до уваги викладене, приписи наведеного законодавства та встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини справи, судова колегія вважає прийняті у справі рішення та постанову такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстав для їх зміни чи скасування не вбачається.

Керуючись пунктом 1 статті 1119, статтями 1115, 11110, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,-

П О С Т А Н О В И В :

Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 22.06.2017 у справі № 916/1419/16 та рішення господарського суду Одеської області від 10.05.2017 р. залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

Головуючий суддя Т. Дроботова

Судді: І. Алєєва

Л. Рогач