донецький апеляційний господарський суд

Постанова

Іменем України

01.11.2017 року справа №908/2126/15-г

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий: судді: За участю представніків сторін: від позивача: від відповідача: ОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3 не з'явились; ОСОБА_4 за довіреністю №09-32/526 від 24.11.2016 р.;
розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Істек", м. Донецьк
на рішення господарського суду Запорізької області
від30.08.2016
у справі№908/2126/15-г (головуючий Мірошниченко М.В., судді Корсун В.Л., Черкаський В.І.)
за позовомПублічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк", м. Київ
до відповідачаТовариства з обмеженою відповідальністю "Істек", м. Донецьк
простягнення заборгованості

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Запорізької області від 30.08.2016 року у справі №908/2126/15-г позов Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (далі за текстом - ПАТ "Промінвестбанк") до Товариства з обмеженою відповідальністю "Істек" (далі за текстом - ТОВ "Істек") задоволено частково; стягнуто з ТОВ "Істек" на користь ПАТ "Промінвестбанк" прострочену заборгованість по кредиту у сумі 60000000,00 грн., прострочену заборгованість по процентам за користування кредитними коштами у сумі 9351616,42 грн., індекс інфляції по простроченому кредиту у сумі 5549000,00 грн., індекс інфляції по прострочених процентах за користування кредитними коштами у сумі 787091,06 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 72305,35 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої, відповідач - ТОВ "Істек" звернувся до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Запорізької області від 30.08.2016 року у справі №908/2126/15-г та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апелянт вважає оскаржуване рішення незаконним та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку із неправильним встановленням обставин, які мають значення для правильного вирішення спору, оскільки місцевий господарський суд, всупереч вимогам ст. 43 ГПК України, при встановленні наявності чи відсутності заборгованості за кредитним договором у ТОВ "Істек" перед ПАТ "Промінвестбанк" мав керуватись виключно документами первинної бухгалтерської звітності, а не будь-якими аналітичними матеріалами чи таблицями сторін у справі (меморіальними ордерами). Зазначив, що копії документів, наданих Банком, в т.ч. копії меморілальних ордерів, не є належними доказами наявності заборгованості в розумінні ст.ст. 33-36 ГПК України, оскільки не є засвідченими належним чином, як передбачено Порядком визначеним Національним стандартом України Державної уніфікованої системи документації, тощо. Крім того, апелянт зазначив, що у розрахунку боргу наданому ПАТ "Промінвестбанк" неправильно визначений період нарахування заборгованості по процентах, а також невірно відображено розрахунок пені та індексу інфляції.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.09.2016 року для розгляду апеляційної скарги сформовано колегію суддів та визначено у наступному складі: ОСОБА_5 головуючий (суддя-доповідач), ОСОБА_6, ОСОБА_3

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 29.09.2016 року апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Справа розглядалась судом неоднаразово. Змінювався склад колегії суддів.

У звязку з надходженням касаційних скарг, ухвалами Донецького апеляційного господарського суду від 20.10.2016 року, від 20.12.2016 року апеляційне провадження зупинялось для виконання вимог ст. 109 ГПК України.

Розпорядженням в.о. керівника апарату суду №1717 від 25.09.2017 року у зв'язку зі звільненням у відставку головуючого судді Агапова О.Л. призначено повторний автоматизований розподіл справи №908/2126/15-г.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.09.2017 року визначено наступний склад колегії суддів: Малашкевич С.А. - головуючий, судді Геза Т.Д., Будко Н.В.

Відповідно до супровідного листа від 11.10.2017 року справа №908/2126/15-г направлена на адресу Донецького апеляційного господарського суду.

Розпорядженням керівника апарату суду №1946 від 18.10.2017 року у зв'язку зі звільненням у відставку головуючого судді Малашкевича С.А. призначено повторний автоматизований розподіл справи №908/2126/15-г.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.10.2017 року визначено наступний склад колегії суддів: Мартюхіна Н.О. - головуючий (суддя-доповідач), судді Дучал Н.М., Сгара Е.В.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 20.10.2017 року апеляційне провадження поновлено, розгляд апеляційної скарги призначено на 01.11.2017 року о 12 год. 20 хв.

01.11.2017 року в судовому засіданні апеляційної інстанції був присутній представник ПАТ "Промінвестбанк", який заперечував проти доводів викладених в апеляційній скарзі, просив суд залишити її без задоволення, а рішення господарського суду Запорізької області від 30.08.2016 року у справі №908/2126/15-г без змін.

Представники відповідача у судове засідання не з'явились. Будь-яких пояснень чи відзивів на вимогу суду не надали. Про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до ст. 98 ГПК України про час і місце проведення судового засідання сторін по справі було повідомлено належним чином. Явка сторін у судове засідання апеляційної інстанції не була визнана обовязковою.

З метою належного повідомлення сторін по справі про час та місце судового засідання, Донецьким апеляційним господарським судом на офіційному веб-порталі суду було розміщено оголошення про час та місце проведення судового засідання, призначеного у справі №908/2126/15-г.

Враховуючи, що Донецьким апеляційним господарським судом було вжито всіх відповідних заходів, щодо повідомлення учасників справи, які знаходяться на території проведення АТО, дані учасники судового процесу вважаються належним чином повідомленим про час та місце судового засідання, відповідно до п. 6 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 12.09.2014 року №01-06/1290/14 "Про Закон України "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у звязку з проведенням антитерористичної операції".

Особливості меж перегляду справи в апеляційній інстанції, передбачені нормами ст. 101 ГПК України, які полягають у тому, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Нормами ч. 2 цієї статті передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду встановила наступне.

З матеріалів справи судом встановлено, що 11.11.2013 року між ПАТ "Промінвестбанк" (далі за текстом - Банк) та ТОВ "Істек" (далі за текстом - Позичальник) був укладений договір про відкриття траншевої кредитної лінії №20-3551/2-1, за умовами якого Банк надає Позичальнику кредит шляхом відкриття кредитної лінії зі встановленням максимального ліміту кредитної лінії у розмірі 70000000,00 грн. Кредитування відбувається шляхом надання Позичальнику кредитних коштів в межах окремих траншів.

11.11.2013 року між ПАТ "Промінвестбанк" (Банк) та ТОВ "Істек" (Позичальник) був укладений договір про надання траншу в межах встановленого ліміту кредитування №20-3561/2-1 (далі за текстом Договір про надання траншу №20-3561/2-1).

Відповідно умов Договору про надання траншу №20-3561/2-1, Банк в межах ліміту кредитної лінії надає Позичальнику транш (кредит) в розмірі 30000000,00 грн. (п. 1 Договору), зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 20,4% річних (п. 2 Договору), з кінцевим терміном повернення кредиту, наданого в межах цього траншу 10.11.2014 року (п. 5 Договору).

23.01.2014 року між ПАТ "Промінвестбанк" та ТОВ "Істек" був укладений договір про надання траншу в межах встановленого ліміту кредитування №20-0147/2-1 (далі за текстом - Договір про надання траншу №20-0147/2-1).

За умовами Договору про надання траншу №20-0147/2-1, Банк в межах ліміту кредитної лінії надає Позичальнику транш (кредит) в розмірі 30000000,00 грн. (п. 1 Договору), зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 20 % річних (п. 2 Договору), з кінцевим терміном повернення кредиту, наданого в межах цього траншу 22.01.2015 року (п. 5 Договору).

Вважаючи, що позивач належним чином не виконав свої обовязки, встановлені кредитним договором шляхом надання відповідачу траншів в межах встановленого ліміту кредитування, а відповідач порушив умови кредитного договору в частині сплати суми кредиту за графіком та сплати процентів за користування кредитними коштами, у строк, встановлений умовами кредитного договору, зокрема, щодо повернення отриманих сум за кредитом, які Позичальник, згідно умов Договорів про надання траншів, зобовязаний був повернути у вищезазначені строки та сплатити проценти за користування кредитом за період визначений у розрахунку (наданий позивачем), внаслідок чого у останнього виникла заборгованість перед Банком за Кредитним договором та виписками рахунків відповідача, ПАТ "Промінвестбанк" звернулось до господарського суду Запорізької області із даним позовом, в якому просило стягнути заборгованість за Кредитним договором про відкриття траншевої кредитної лінії №20-3551/2-1 від 11.11.2013 року у розмірі 76501852,90 грн., з яких:

- 60000000,00 грн. - прострочена заборгованість по кредиту;

- 9351616,42 грн. - прострочена заборгованість по процентах за користування кредитом;

- 5549000,00 грн. - індекс інфляції по простроченому кредиту;

- 814145,42 грн. - пеня за порушення строків сплати процентів за користування кредитом;

- 787091,06 грн. - індекс інфляції по прострочених процентах за користування кредитними коштами.

Як вже зазначалось, позов ПАТ "Промінвестбанк" було задоволено частково.

Приймаючи вищеозначене рішення, господарський суд першої інстанції встановив, що стягнення з відповідача на користь позивача суми простроченої заборгованості по кредиту - 60000000,00 грн., простроченої заборгованості по процентам за користування кредитними коштами - 9351616,42 грн. є обґрунтованими та підтвердженими матеріалами справи, а отже дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині. Проте, з огляду на мораторій, встановлений ст. 2 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" дійшов висновку, що у позивача були відсутні підстави для нарахування та включення до складу заборгованості позичальника у цій справі пені за період з 14.04.2014 року по 24.03.2015 року, у звязку із чим у вказаній вимозі судом було відмовлено.

При розгляді вказаних позовних вимог, колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду виходить з наступного.

За приписами ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ст. 526 Цивільного Кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

За умовами ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 629 Цивільного кодексу України регламентовано, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Матеріалами справи підтверджено, що спірні правовідносини сторін врегульовані Договором про відкриття траншевої кредитної лінії №20-3551/2-1 від 11.11.2013 року, з урахуванням укладених до нього договорів про надання траншу в межах встановленого ліміту кредитування №20-3561/2-1 від 11.11.2013 року та №20-0147/2-1 від 23.01.2014 року.

За своєю правовою природою Договір про відкриття траншевої кредитної лінії №20-3551/2-1 від 11.11.2013 року є Кредитним договором, згідно останнього до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу 1 глави 71 Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору (ст. 1054 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ст. 1048 Цивільного кодексу України).

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця (ч. 3 ст. 1049 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За умовами ст. 599 Цивільного кодексу України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Матеріали справи свідчать, що позивач належним чином виконав свої обовязки, встановлені кредитним договором шляхом надання відповідачу траншів в межах встановленого ліміту кредитування, що підтверджується, зокрема, меморіальними ордерами №211484 від 11.11.2013 року на суму 30000000,00 грн. та №223935 від 23.01.2014 року на суму 30000000,00 грн.

В свою чергу, відповідач зобовязання за кредитним договором в повному обсязі та у встановлені строки не виконав, внаслідок чого за відповідачем обліковується Банком заборгованість, яка складається зі сплати простроченої заборгованості по кредиту в сумі 60000000,00 грн., простроченої заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 9351616,42 грн., індекс інфляційї по простроченому кредиту 5549000,00 грн. та індекс інфляції по прострочених процентах за користування кредитом у сумі 787091,06 грн., які були правомірно стягнуті судом першої інстанції.

Таким чином, обставини даної справи свідчать про те, що відповідач порушив умови кредитного договору в частині сплати суми кредиту за графіком та сплати процентів за користування кредитними коштами, у строк, встановлений умовами кредитного договору.

За розрахунками позивача за траншем №20-3561/2-1 від 11.11.2013 року відповідачем частково сплачені проценти за користування кредитними коштами в сумі 3889972,60 грн., а за траншем №20-0147/2-1 від 23.01.2014 року частково сплачені проценти за користування кредитними коштами в сумі 2613698,62 грн.

Станом на 25.03.2015 року заборгованість відповідача по кредитному договору, з урахуванням часткових проплат, складає 76501852,90 грн., в т.ч. прострочена заборгованість по кредиту 60000000,00 грн., прострочена заборгованість по процентам за користування кредитними коштами 9351616,42 грн., індекс інфляції по простроченому кредиту 5549000,00 грн., пеня за порушення строків сплати процентів за користування кредитом 814145,42 грн., індекс інфляції по прострочених процентах за користування кредитними коштами 787091,06 грн.

При цьому, відповідачем не надано ані до суду першої інстанції, ані до апеляційного суду доказів погашення вказаної суми заборгованості, також ТОВ "Істек" не надано контррозрахунків суми позовних вимог.

Як вбачається з довідки Банку "Розрахунок суми боргу", станом на 30.08.2016 року заборгованість відповідача по кредиту становить суму 60000000,00 грн., заборгованість відповідача по процентах становить суму 29310181,01 грн. (у тому числі заборгованість по процентах у сумі 9351616,42 грн., яка заявлена позивачем до стягнення).

Судова колегія апеляційної інстанції вважає правомірним висновок місцевого господарського суду про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми простроченої заборгованості по кредиту 60000000,00 грн., простроченої заборгованості по процентам за користування кредитними коштами 9351616,42 грн., оскільки вказані вимоги є обґрунтованими та такими, що підтверджуються матеріалами справи.

Водночас, в силу ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За період з 11.11.2014 року по 28.02.2015 року позивачем нараховано індекс інфляції за простроченим кредитом за договором про відкриття траншевої кредитної лінії №20-3551/2-1 від 11.11.2013 року, з урахуванням укладеного до нього договору про надання траншу в межах встановленого ліміту кредитування №20-3561/2-1 від 11.11.2013 року, в розмірі 3755000,00 грн.

За період з 22.01.2015 року по 28.02.2015 року позивачем нараховано індекс інфляції за простроченим кредитом за договором про відкриття траншевої кредитної лінії №20-3551/2-1 від 11.11.2013 року, з урахуванням укладеного до нього договору про надання траншу в межах встановленого ліміту кредитування №20-0147/2-1 від 23.01.2014 року, в розмірі 1794000,00 грн.

Всього за період з 11.11.2014 року по 28.02.2015 року позивачем нараховано індекс інфляції за простроченим кредитом за договором про відкриття траншевої кредитної лінії №20-3551/2-1 від 11.11.2013 року, з урахуванням двох траншів, в загальній сумі 5549000,00 грн. (згідно розрахунку: 3755000,00 грн. + 1794000,00 грн. = 5549000,00 грн.).

За період з 05.08.2014 року по 24.03.2015 року позивачем нараховано індекс інфляції за простроченими процентами за договором про відкриття траншевої кредитної лінії №20-3551/2-1 від 11.11.2013 року, з урахуванням укладеного до нього договору про надання траншу в межах встановленого ліміту кредитування №20-3561/2-1 від 11.11.2013 року, в розмірі 355707,76 грн.

За період з 05.08.2014 року по 24.03.2015 року позивачем нараховано індекс інфляції за простроченими процентами за договором про відкриття траншевої кредитної лінії №20-3551/2-1 від 11.11.2013 року, з урахуванням укладеного до нього договору про надання траншу в межах встановленого ліміту кредитування №20-0147/2-1 від 23.01.2014 року, в розмірі 431383,30 грн.

Всього за період з 05.08.2014 року по 24.03.2015 року позивачем нараховано індекс інфляції за простроченими процентами за договором про відкриття траншевої кредитної лінії №20-3551/2-1 від 11.11.2013 року, з урахуванням двох траншів, в загальній сумі 787091,06 грн. (згідно розрахунку: 355707,76 грн. + 431383,30 грн. = 787091,06 грн.).

Судом апеляційної інстанції перевірено вказані розрахунки Банку, які прияйнто до уваги місцеви судом, та визнано їх арифметично правильними. Отже, судом першої інстанції обґрунтовано стягнуто з відповідача на користь позивача суму індексу інфляції по простроченому кредиту в розмірі 5549000,00 грн. та індекс інфляції по прострочених процентах за користування кредитними коштами в розмірі 787091,06 грн.

Крім того, позивачем заявлені вимоги про стягнення пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором в розмірі 814145,42 грн., нарахованої за період з 05.08.2014 року по 24.03.2015 року, то слід зазначити наступне.

При розгляді вищезазначеної вимоги, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Відповідно до ст.ст. 216 - 218 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Згідно п.п. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом зі ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань" від 22.11.1996 року №543-96-ВР, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Як зазначено в ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань" від 22.11.1996 року №543-96-ВР, розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п. 6. ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як передбачено в п. 10.2 Кредитного договору, за несвоєчасне повернення сум кредиту та/або несвоєчасну сплату плати за кредит позичальник сплачує банку пеню, яка обчислюється від суми простроченого платежу, у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період прострочення, за кожен день прострочення.

Згідно ст. 2 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" від 02.09.2014 року №1669-VII, на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами та договорами позики з 14.04.2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14.04.2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.

Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобовязані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Зазначеним законом, що є спеціальним, дія якого поширюється лише на певне коло субєктів, визначаються тимчасові заходи для забезпечення підтримки субєктів господарювання, що здійснюють або здійснювали господарську діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення.

На виконання ст. 6 Закону, Національний банк України направив всім банкам лист від 27.10.2014 року №18-112/64138 про необхідність суворого і безумовного дотримання вимог ст. 2 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" та повідомив, що невиконання законних вимог є підставою для застосування для порушників адекватних заходів впливу.

Згідно з ч. 5 ст. 11 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" на Кабінет Міністрів України покладено обовязок у 10-денний строк з дня опублікування вказаного Закону затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14.04.2014 року №405/2014, у період з 14.04.2014 року до її закінчення (далі Перелік).

05.11.2014 року Кабінетом Міністрів України прийнято нове розпорядження № 1079-р, яким зупинено дію розпорядження КМУ від 30.10.2014 року №1053-р Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.01.2015 року у справі №826/18327/14 за адміністративним позовом ТОВ "Тар Альянс" до Кабінету Міністрів України визнано нечинним розпорядження Кабінету Міністрів України №1079-р від 05.11.2014 року "Про зупинення дії розпорядження Кабінету Міністрів України" від 30.10.2014 року №1053-р. Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02.04.2015 року постанова Окружного адміністративного суду м.Києва від 26.01.2015 року у зазначеній адміністративній справі залишена без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України К/800/19383/15 від 28.07.2015 року постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.01.2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 02.04.2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Таким чином, на дату винесення судом першої інстанції рішення дія розпорядження Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 року №1053-р була зупинена на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України №1079-р від 05.11.2014 року, однак вона не скасована і не визнана незаконною.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України. Закріплене в ст. 2 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", право субєкта господарювання, який проводив та/або проводить свою господарську діяльність на території, де проводилась або проводиться антитерористична операція, бути звільненим від відповідальності за несвоєчасне повернення кредиту на період проведення антитерористичної операції не може бути ілюзорним, носити декларативний характер. Зазначене право повинно бути гарантованим, незалежно від того, що державним органом повною мірою не забезпечено передумови виконання зазначеного Закону і з цієї причини не може бути відмовлено судом в захисті законного права відповідача.

Крім того, ст. 1 Закону України "Про боротьбу з тероризмом" встановлено, що районом проведення антитерористичної операції є визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція.

Відповідно до рішення РНБО України від 13.04.2014 року, введеного в дію Указом Президента України від 14.04.2014 року №405/2014, Антитерористичним центром при Службі безпеки України, видано наказ від 07.10.2014 року №33/6/а "Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення", згідно з яким визначено районом проведення антитерористичної операції Донецьку та Луганську області з 07.04.2014 року.

Отже, проведення з 07.04.2014 року антитерористичної операції на території Донецької області, до складу якої відноситься м. Донецьк, визначено компетентним органом у сфері боротьби з тероризмом.

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців відповідача зареєстровано за адресою: 83028, м. Донецьк, вул. Майська, буд. 66.

Отже, з урахуванням вищевикладеного та визначеної компетентним органом території проведення антитерористичної операції та терміну її проведення, норми ст. 2 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" щодо введення мораторію на нарахування пені та штрафу підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Враховуючи наведене, з огляду на нарахування позивачем пені за період, що виникла після 14.04.2014 року, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку щодо відмови у задоволенні вимог про стягнення пені за порушення строків сплати процентів за користування кредитом в розмірі 814145,42 грн. за період з 05.08.2014 року по 24.03.2015 року.

Що стосується доводів апеляційної скарги про відсутність первинних документів бухгалтерського обліку, то колегія суддів не може прийняти їх до уваги, оскільки факт наявності вищевказаної заборгованості відповідача може підтверджуватись не лише документами первинного бухгалтерського обліку (виписками з особових рахунків), в розумінні ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", а й іншими належними доказами, які підтверджують наявність/відсутність та розмір відповідної заборгованості.

При цьому, колегія апеляційного суду виходить з наступних підстав.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (ст. 32 ГПКУкраїни).

У відповідності до положень Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути документи первинного бухгалтерського обліку та інформація з регістрів бухгалтерського обліку, оформлені у відповідності до вимог зазначеного Закону. За приписами ст. 9 наведеного Закону, інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов'язаних рахунках бухгалтерського обліку.

Внесення відомостей щодо умов кредитування клієнтів та всіх здійснених фінансових операцій до програмного комплексу банку є, окрім іншого, вимогою положення "Про організацію операційної діяльності в банках України", затвердженого Постановою Правління НБУ № 254 від 18.06.2003 року та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за №559/7880. З урахуванням приписів ст. 41 Закону України "Про Національний банк України", Постанови Правління Національного банку України від 17.06.2004 року №280 "Про затвердження Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України та Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України", інформація бухгалтерського обліку в банківських установах накопичується та зберігається на відповідних рахунках, повний перелік яких встановлений Планом рахунків бухгалтерського обліку банків України.

Позивачем, на підтвердження заявлених вимог, супровідними листами від 21.04.2015 року та від 27.05.2015 року надані меморіальні ордери, банківські виписки з рахунків ТОВ "Істек".

Відповідно до ст. 1 Закону України "про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", первинний документ, це - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

За змістом п.п. 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 30.12.1998 року №566, підставою для бухгалтерського обліку операцій банку є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.

Положенням про організацію операційної діяльності в банках України, затверджених Постановою НБУ від 18.06.2003 року №254, визначено перелік первинних документів, які складаються банками залежно від виду операції, та їх обов'язкові реквізити.

Залежно від виду операції первинні документи банку (паперові та електронні) поділяють на касові, які підтверджують здійснення операцій з готівкою, та меморіальні, що використовуються для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів з рахунків та внутрішньобанківських операцій.

До первинних меморіальних документів, які підтверджують надання банком послуг з розрахунково-касового обслуговування, належать меморіальні ордери, платіжні доручення, платіжні вимоги, розрахункові чеки та інші платіжні інструменти, що визначаються нормативно-правовими актами НБУ.

Таким чином, посилання апелянта на те, що меморіальні ордери не є первинними документами спростовується вищевикладеним, а отже суд першої інстанції правомірно їх прийняв до уваги, як доказ наявності заборгованості.

Отже, факт наявності заборгованості позичальника за Кредитним договором підтверджується матеріалами справи та не спростовано відповідачем. Будь-яких належних, в розумінні ст. 33 ГПК України, доказів відсутності боргу перед ПАТ "Промінвестбаннк" відповідачем суду не надано.

Посилання апелянта про те, що позивачем були надані незасвідчені копії документів є недоречними, зважаючи на те, що подані ПАТ "Промінвестбанк" у якості додатків до позовної заяви деякі документи в оригіналі, а копії документів, виготовлені з використанням технічних засобів (ксерокопії), засвідчені підписом особи, яка їх виготовила або яка перевірила їх на відповідність оригіналам, із зазначенням її прізвища, ініціалів та посади (якщо вона є посадовою особою) та з прикладенням печатки (за її наявності).

При цьому, наявні у справі банківські довідки, які вважає не засвідчиними апелянт, не є окремими "не засвідченими" документами, а є цілісними доказамими, які долучено до матеріалів справи у вигляді декількох аркушів в розділеному вигляді.

Матеріалами справи підтверджено, що представник відповідача неодноразово був присутній в судовому засіданні першої інстанції та подавав зустрічні позовні заяви, тощо. Жодних посилань про недостовірність наданих позивачем документів, чи про їх невідповідність оригіналам, представником відповідача не заявлялось.

Також є необґрунтованими посилання відповідача на невідповідність наданого позивачем розрахунку, який перевірений місцевим судом, оскільки, по-перше: як вже зазначалось, судом апеляційної інстанції перевірено наданий Банком розрахунок та він визнаний арифметично правильним, а по-друге: відповідач не погоджуючись з наданим позивачем розрахунком суми боргу жодним чином не зазначає з чим саме він не згоден, та в чому саме така невідповідність відображена. Як вже зазначалось вище, відповідач не скористався своїм правом та не надав як належних та допустимих доказів відсутності боргу, так і відповідного власного контррозрахунку з іншою заборгованостю.

Поряд з викладеним, колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу заявника апеляційної скарги на те, що ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист, апеляційне та касаційне оскарження. Пункт 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України встановлює серед основних засад судочинства, зокрема, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

При цьому, у п. 5.1 постанови пленуму ВГСУ №7 від 17.05.2011 року "Про деякі питання практики застосування розділу XII ГПК України", зазначено, що ч. 3 ст. 22 Господарського процесувального кодексу України на сторони покладено обов'язок добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, до яких законом віднесено, зокрема, право апеляційного і касаційного оскарження. За вимогами ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, кожний має право на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

З матеріалів справи вбачається, що на ухвали про повернення зустрічної позовної заяви господарського суду Запорізької області та ухвали про зупинення апеляційного провадження Донецького апеляційного господарського суду апеляційні та касаційні скарги подавались 5 разів, при тому з такими, що повторюються, однаковими недоліками та порушеннями, які в наступному апелянтом не виправлялися. Справа розглядалась господарськими судами першої та апеляційно інстанції без прийняття рішення, яке набрало законної сили, більш ніж 2 роки та 10 миісяців. Наведене свідчить про зловживання процесуальними правами, яке спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, що порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції і Кодексу.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що судом першої інстанції в повному обсязі досліджені обставини, що мають значення для справи, а викладені в оспорюваному судовому рішенні висновки відповідають фактичним обставинам справи, у звязку із чим апеляційна скарга ТОВ "Істек" задоволенню не підлягає, а рішення господарського суду Запорізької області від 30.08.2016 року у справі №908/2126/15-г підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Істек", м. Донецьк на рішення господарського суду Запорізької області від 30.08.2016 року у справі №908/2126/15-г - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 30.08.2016 року у справі №908/2126/15-г - залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя: Н.О. Мартюхіна

Судді: Н.М. Дучал

ОСОБА_3