ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

08 листопада 2017 р. Справа № 902/368/16

Господарський суд Вінницької області у складі головуючого судді Банаська О.О., суддів Білоуса В.В., Колбасов Ф.Ф. розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ

до: Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Вінницягаз", м. Вінниця

про стягнення 278 854 822 грн 21 коп. заборгованості за договором № 13-110-ВТВ від 04.01.2013 р.

За участю секретаря судового засідання Василишеної Н.О.

За участю представників:

позивача: ОСОБА_1, довіреність № 14-72 від 14.04.2017 р., довіреність строком на три роки; службове посвідчення №1741 від 29.08.2014 р.

відповідача: ОСОБА_2, довіреність № 007 Др-22/1216 від 15.12.2016 р., паспорт серії АА № 506547 виданий Ленінським РВ УМВС України 17.06.1997 р.

Судовий експерт: ОСОБА_3, паспорт серії АВ № 237820 виданий Замостянським РВ УМВС України у Вінницькій області 19.03.2010 р.; свідоцтво про кваліфікацію експерта № 1571 від 23.03.2012 р. дійсне до 20.03.2018 р.

В С Т А Н О В И В :

Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" заявлено позов до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Вінницягаз" про стягнення 278 854 822 грн 21 коп. заборгованості за договором купівлі-продажу природного газу № 13-110-ВТВ від 04.01.2013 р., з яких: 117 117 487 грн 29 коп. основного боргу, 80 775 449 грн 35 коп. пені, 73 790 153 грн 26 коп. інфляційних втрат та 7 171 732 грн 31 коп. - 3 % річних.

Ухвалою суду від 04.05.2016 р. за вказаним позовом порушено провадження у справі № 902/368/16 та призначено її до розгляду на 01.06.2016 р.

01.06.2016 р. на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву вих. № 07-15-2509 від 30.05.2016 р. (вх. № 06-52/4909/16 від 31.05.2016 р.), в якому останній просить суд відмовити в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" у повному обсязі.

Ухвалою суду від 01.06.2016 р. з огляду на неподання сторонами у повному обсязі витребуваних доказів розгляд справи відкладено до 15.06.2016 р.

15.06.2016 р. до суду від сторін надійшло ряд документів, витребуваних ухвалою суду від 01.06.2016 р., в т. ч. доповнення до відзиву б/н від 15.06.2016 (вх. № 06-52/5607/16 від 15.06.2016 р.) подане відповідачем.

З огляду на неподання позивачем у повному обсязі витребуваних доказів та суперечливість доводів сторін ухвалою від 15.06.2016 р. розгляд справи відкладено до 29.06.2016 р.

22.06.2016 р. та 24.06.2016 р. відповідачем до суду подано доповнення до відзиву на позовну заяву вих. № 07-15-2942 від 22.06.2016 р. (вх. № 06-52/5875/16 від 22.06.2016 р.) та супровідний лист б/н від 24.06.2016 р. ()06-52/5976/16 від 24.06.2016 р.) з рядом долучених документів на виконання вимог ухвали суду.

29.06.2016 р. від позивача до суду надійшли заперечення на відзив вих. № 14/2-1138в від 24.06.2016 р. (вх. № 06-52/6003/16 від 29.06.2016 р.).

Ухвалою суду від 29.06.2016 р. відкладено слухання справи до 13.07.2016 р. та продовжено строк розгляду спору на 15 днів.

05.07.2016 р. до суду від позивача надійшли додаткові пояснення по справі вих. № 14/2-1215в від 04.07.2016 р. (вх. № 06-52/6274/16 від 05.07.2016 р.).

12.07.2016 р. на адресу суду від відповідача надійшов супровідний лист б/н від 08.07.2016 р. з рядом доданих документів на виконання вимог ухвали суду.

Крім того, 12.07.2016 р. відповідачем до суду подано клопотання вих. № 07-15-315 від 11.07.2016 р. про призначення у даній справі судової економічної експертизи та пояснення б/н від 08.07.2016 р. (вх. № 06-52/6518/16 від 12.07.2016 р.) стосовно поданих позивачем заперечень на відзив від 24.06.2016 р.

Відповідно до ухвали суду від 13.07.2016 р. призначено у справі № 902/368/16 судову економічну експертизу.

За заявою головуючого судді від 13.07.2016 р. шляхом автоматизованого визначення складу суду створено колегію суддів у складі головуючого судді Банаська О.О., суддів Грабика В.В. та Матвійчука В.В.

Ухвалою суду від 14.07.2016 р. справу № 902/368/16 прийнято судовою колегією до свого провадження та зупинено у ній провадження до отримання висновку експертизи.

16.01.2017 р. до Господарського суду Вінницької області надійшов висновок судового експерта ОСОБА_3 № 2/14/14/2016 від 13.01.2017 р.

З огляду на те, що член колегії (суддя Грабик В.В.) відповідно до Постанови Верховної Ради України від 08.09.2016 р. № 1513-VІІІ "Про звільнення суддів" звільнений з посади у звязку з поданням заяви про відставку, виключений зі штату суддів Господарського суду Вінницької області протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 17.01.2017 р. останнього вилучено із складу суду та введено до складу колегії суддю Колбасова Ф.Ф.

Ухвалою суду від 17.01.2017 р. колегією суддів поновлено провадження у справі та призначено до розгляду на 22.02.2017 р.

17.02.2017 р. до суду від відповідача надійшов супровідний лист б/н від 16.02.2017 р. з долученими до нього документами на виконання вимог ухвали суду, додатковими поясненнями вих. № Vі007-CК-890-0217 від 16/02/2017 р. та запереченнями проти висновку експерта вих. № Vі007-CК-8910-0217 від 16.02.2017 р.

Відповідно до ухвали суду від 22.02.2017 р. розгляд справи відкладено до 06.03.2017 р.

02.03.2017 р. до суду від Департаменту фінансів Вінницької обласної державної адміністрації надійшли письмові пояснення по справі вих. № 05-1-44/575-08-07 від 02.03.2017 р. (вх. № 06-52/1555/17 від 02.03.2017 р.).

Цього ж дня відповідачем до суду подано письмові пояснення по справі вих. № Vі007-CК-1231-0317 від 02.03.2017 р. (вх.. № 06-52/1952/17 від 02.03.2017 р.).

06.03.2017 р. судовим експертом економістом ОСОБА_3 до суду подано супровідним листом вих. № 10/14/14/2016 від 06.03.2017 р. додатковий розрахунок пені, 3 % річних та інфляційних втрат.

Також, цього ж дня, позивачем до суду подано пояснення по справі вих. № 14/4-250в від 03.03.2017 р. (вх. № 06-52/2016/17 від 06.03.2017 р.).

06.03.2017 р. в судовому засіданні з метою подання додаткових документів оголошено перерву до 17.03.2017 р.

16.03.2017 р. до суду від Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області супровідним листом б/н від 16.03.2017 р. надійшла витребування інформація по справі.

Згідно службової записки головуючого судді від 17.03.2017 р. в зв'язку із перебуванням станом на 17.03.2017 р. судді Колбасова Ф.Ф. у щорічній відпустці, розпорядженням керівника апарату суду від 17.03.2017 р. на підставі автоматизованої системи авторозподілу зі складу колегії суддів виведено суддю Колбасова Ф.Ф. та введено до складу колегії суддю Білоуса В.В.

Ухвалою 17.03.2017 р. справу № 902/368/16 судовою колегією справу № 902/368/16 прийнято до свого провадження.

Відповідно до ухвали суду від 17.03.2017 р. зупинено провадження у справі № 902/368/16 в зв'язку з призначенням додаткової судової економічної експертизи.

13.10.2017 р. на адресу суду від судового експерта ОСОБА_3 супровідним листом №33/3/3/2016 від 13.10.2017 р. надійшов висновок додаткової судової економічної експертизи.

Згідно службової записки головуючого судді від 17.10.2017 р. в зв'язку із перебуванням станом на 17.10.2017 р. судді Матвійчука В.В. у щорічній відпустці, розпорядженням керівника апарату суду від 17.10.2017 р. на підставі автоматизованої системи авторозподілу зі складу колегії суддів виведено суддю Матвійчука В.В. та введено до складу колегії суддю Колбасова Ф.Ф.

Ухвалою суду від 18.10.2017 р. справу новим складом суду прийнято до свого провадження, поновлено провадження у ній та призначено її розгляду на 02.11.2017 р.

31.10.2017 р. відповідачем до суду подано письмові пояснення по справі (з урахуванням висновку судового експерта) вих. № Vі0071-CК-5353-1017 від 30.10.2017 р. (вх. № 06-52/10338/17 від 31.10.2017 р.).

Крім того, 31.10.2017 р. до суду від відповідача надійшла заява про розстрочку виконання рішення суду вих. № Vі007.1-CК-5352-1017 від 30.10.2017 р. (вх. № 06-55/69/17 від 31.10.2017 р.) строком на 20 (двадцять) років.

02.11.2017 р. позивачем до суд подано додаткові пояснення по справі вих. № 14/4-1239в від 31.10.2017 р. (вх. № 06-52/10428/17 від 02.11.2017 р.).

Також, 02.11.2017 р. відповідачем до суд подано клопотання вих. № Vі007-CК-5413-1117 від 02.11.2017 р. (вх. № 06-52/10431/17 від 02.11.2017 р.) про зупинення провадження у даній справі до прийняття остаточного рішення у справі № 910/18570/17 за позовом Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Вінницягаз" до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України про стягнення 205 816 510 грн 29 коп.

Додатком до вказаного клопотання відповідачем долучено копію позовної заяви ПАТ "Вінницягаз" № Vі007 1-CК-5075-1017 від 20.10.2017 р. та ухвалу Господарського суду міста Києва від 25.10.2017 р. про порушення провадження у справі № 910/18570/17.

В судовому засіданні 02.11.2017 р., розглянувши зазначене клопотання відповідача про зупинення провадження у даній справі, суд дійшов висновку про його відхилення, оскільки наявний у справі обсяг доказів дає можливість надати повну та всебічну оцінку спірних правовідносин та прийняти рішення у даній справі.

При цьому, суд вправі самостійно надавати оцінку обставинам даної справи, зокрема обставині наявності ознак надзвичайності та невідворотності у подіях, що передували видачі Торгово-промисловою палатою України Сертифікату про форс-мажорні обставини № 5838 від 16.02.2016 р., а тому розгляд Господарським судом міста Києва справи № 910/18570/17 та набрання рішенням суду у цій справі законної сили не може бути перешкодою для встановлення господарським судом Вінницької області, у відповідності зі статтею 43 ГПК України, істотних обставин у справі № 902/368/16.

Відхилення клопотання відповідача про зупинення провадження у справі не позбавлятиме останнього права, за визначених процесуальним законом обставин, реалізації процесуальної можливості подання відповідної заяви в порядку розділу ХІІІ ГПК України.

02.11.2017 р. в засіданні суду на підставі ч. 3 ст. 77 ГПК України оголошено перерву до 08.11.2017 р.

08.11.2017 р. відповідачем до суд подано доповнення до відзиву вих. № Vі007-CК-5487-1117 від 08.11.2017 р. (вх.. № 06-52/10620/17 від 08.11.2017 р.) та заяву б/н від 08.11.2017 р., якою долучено до матеріалів справи роздруківку постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 25.10.2017 р. у справі № 918/1395/15.

Крім того, 08.11.2017 р. до суд від представника позивача надійшли пояснення по справі б/н від 08.11.2017 р. (вх. № 06-52/10641/17 від 08.11.2017 р.) та заява вих. № 14/4-528 від 03.11.2017 р. (вх.. № 06-52/10648/17 від 08.11.2017 р.) про уточнення позовних вимог у справі з урахуванням підписаних між сторонами спільних протокольних рішень.

Також, цього ж дня, судовим експертом економістом ОСОБА_3 до суду подано додатковий розрахунок вих. № 34/3/3/2016 від 03.11.2017 р. до висновку експерта № 3/3/2017 від 08.09.2017 р.

В зв'язку з поданим клопотанням здійснюється фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального пристрою

Надавши правову оцінку заяві представника позивача вих. № 14/4-528 від 03.11.2017 р. (вх.. № 06-52/10648/17 від 08.11.2017 р.) про уточнення позовних вимог, яка за своїм змістом є заявою про зменшення позовних вимог, суд не приймає її до розгляду, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 4 ст.22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення у справі, крім іншого, зменшити розмір позовних вимог.

Частина 6 названої статті вказує, що господарський суд не приймає відмови від позову, зменшення розміру позовних вимог, визнання позову відповідачем, якщо ці дії суперечать законодавству або порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси.

Згідно із ч.ч.1-3 ст.28 ГПК України справи юридичних осіб в господарському суді ведуть їх органи, що діють у межах повноважень, наданих їм законодавством та установчими документами, через свого представника. Керівники підприємств та організацій, інші особи, повноваження яких визначені законодавством або установчими документами, подають господарському суду документи, що посвідчують їх посадове становище. Представниками юридичних осіб можуть бути також інші особи, повноваження яких підтверджуються довіреністю від імені підприємства, організації. Довіреність видається за підписом керівника або іншої уповноваженої особи.

Зі змісту довіреності ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" № 14-72 від 14.04.2017 р. слідує відсутність у представника позивача ОСОБА_1 права на вчинення такої процесуальної дії довіреній особі як "зменшення позовних вимог".

В звязку з вказаним заява представника позивача вих. № 14/4-528 від 03.11.2017 р. (вх. № 06-52/10648/17 від 08.11.2017 р.) про уточнення позовних вимог судом не приймається до розгляду.

Розглянувши подані документи і матеріали даної справи, заслухавши пояснення учасників процесу, з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

Як вбачається із позовної заяви та поданих пояснень позивач посилається в якості підстави позовних вимог на те, що ним на виконання умов договору № 13-110-ВТВ від 04.01.2013 р. поставлено відповідачу природний газ за який останній розрахувався частково, в звязку з чим у нього виникла заборгованість по оплаті отриманого газу в сумі 117 117 487 грн 29 коп.

З огляду на вказане, позивач звернувся з даним позовом до суду про стягнення з відповідача 117 117 487 грн 29 коп. основного боргу, 80 775 449 грн 35 коп. пені, 7 171 732 грн 31 коп. - 3 % річних та 73 790153 грн 26 коп. інфляційних втрат.

Відповідач у поданих до суду відзиві на позовну заяву вих. № 07-15-2509 від 30.05.2016 р. (вх. № 06-52/4909/16 від 31.05.2016 р.), доповненнях до відзиву, письмових поясненнях та додаткових поясненнях позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" не визнає та просить в їх задоволенні відмовити в повному обсязі посилаючись на такі обставини:

- можливість Товариства розрахуватись за природний газ для потреб ВТВ перед позивачем прямо чи опосередковано залежить лише від затвердженого гранично допустимого розміру ВТВ, а також від наявності та суми передбаченої в тарифі на розподіл природного газу відповідної складової. Разом із тим, протягом 2014-2015 р.р. при формуванні та затвердженні гранично допустимого розміру ВТВ та тарифу на розподіл природного газу Міненерго та НКРЕКП було не враховано обсяги витрат газу на покриття ВТВ в розмірі 41,305 млн. куб.м. на загальну суму 245 170,06тис.грн. без ПДВ;

- ПАТ "Вінницягаз" належним чином виконувало свої зобовязання за Договором, але виконання зобовязань стало неможливим саме внаслідок бездіяльності третіх осіб органів державної влади (Міненерго та НКРЕКП), що полягають у невиконанні норм ст. 30 ЗУ "Про житлово-комунальні послуги", ст. 9 ЗУ "Про природні монополії", норм Методик визначення питомих виробничо-технологічних витрат та втрат природного газу під час його транспортування газорозподільним мережами. Зазначені дії вказаних осіб призвели до часткової неможливості оплати відповідачем того обсягу природного газу, який не було враховано при встановлені тарифів на розподіл природного газу.

Зазначені обставини сторони не могли передбачити при укладенні договору, оскільки виходили з презумпції правомірності рішень та актів органів державної влади. Дотримання вимог вищезазначених нормативних актів Міненерго та НКРЕКП дозволило б уникнути настання обставин непереборної сили форс-мажорних обставин. На підтвердження настання форс-мажорних обставин, які настали з 1 травня 2014 р. та тривають і досі, Торгово-промисловою палатою України було видано сертифікат № 5838 від 16.02.2016 р.;

- між Головним управлінням Державної казначейської служби України у Вінницькій області, Департаментом фінансів Вінницької обласної державної адміністрації, ПАТ "Вінницягаз" та НАК "Нафтогаз України" до настання форс-мажорних обставин було підписано спільні протокольні рішення. На виконання зазначених протокольних рішень здійснювалося погашення заборгованості за природний газ відповідно до Договору. Уклавши спільні протокольні рішення сторони тим самим змінили порядок і строк проведення розрахунків за Договором, а отже у позивача відсутні підстави для нарахування та стягнення пені, інфляційних втрат, 3 % річних;

- зобовязання відповідача перед позивачем по оплаті природного газу в межах грошових сум за спільним протокольними рішеннями припиняються не з дати підписання спільних протокольних рішень чи дати здійснення розрахунків за ними, а саме з моменту надання підприємством ПЕК послуг з газопостачання споживачам. Тому нарахування штрафних санкцій на грошові зобовязання виконанні відповідачем перед позивачем в порядку, визначеному Постанову № 20 за рахунок коштів є безпідставним;

- виходячи з умов Договору нарахування штрафних санкцій може бути здійснено лише починаючи із 20-го числа, наступного за місяцем закінчення строку дії договору на складові суми боргу, які існували станом на дату закінчення терміну дії договору. Тобто саме із 20.01.2016 р., оскільки Договір поставки газу діє до 31.12.2015 р., у відповідача настає відповідальність за невиконання умов Договору у частині розрахунку за поставлений природний газ. При цьому станом на 20.01.2016 р. існували форс-мажорні обставини, які унеможливлюють виконання умов Договору;

- протягом 2013-2016 р.р. діяло ряд постанов НКРЕ/НКРЕКП, яким затверджувався тариф для ПАТ "Вінницягаз". Разом із тим, при затвердженні тарифу НКРЕ/НКРЕКП в структуру тарифу не було в повній мірі або ж взагалі не закладено розмір компенсації ВТВ;

- постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.09.2015 р. у справі № 826/15132/15 скасовано Додаток до Наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 02.03.2015 № 122 "Про затвердження розмірів нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат газорозподільних підприємств на 2015 рік" та зобов'язано Міністерство енергетики та вугільної промисловості України затвердити на 2015 рік розміри нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат природного газу в газорозподільних мережах ПАТ "Вінницягаз" на підставі Методик визначення питомих втрат та виробничо-технологічних втрат природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, затверджених наказом Міністерства палива та енергетики України від 30.05.2003 № 264, та Методики визначення питомих втрат природного газу при його вимірюваннях побутовими лічильниками в разі не приведення об'єму газу до стандартних умов, затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України від 21.10.2003 № 595. Вказана постанова на даний час не виконана.

Станом на теперішній час компенсації дефіциту ВТВ за 2015 р. до чинних тарифів не внесено, хоча право на її одержання випливає з рішення суду у справі № 826/15132/15, а також з умов перегляду тарифів, передбачених Процедурою № 369 за весь 2015 р. Тому ПАТ "Вінницягаз" внаслідок дій та бездіяльності державних органів при прийнятті власних актів позбавлене можливості в межах чинного законодавства та законодавчої вимоги тарифної виручки здійснити розрахунки за Договором через дію форс-мажорних обставин, яких воно не мало змоги запобігти.;

- лише обсяги газу, відображені в акті приймання-передачі газу, погоджені та підписані продавцем є підставою для покупця для проведення остаточних розрахунків за Договором. Разом з тим, позивачем не доведено факту надіслання відповідачу до 19-го числа підписаних з боку позивача актів приймання-передачі газу. А отже у позивача відсутні підстави стверджувати про порушення відповідачем строків оплати.

Із наявних у справі та досліджених судом доказів слідує, що 04.01.2013 р. між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (Позивач, Продавець) та Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Вінницягаз" (Відповідач, Покупець) укладено договір на купівлю-продаж природного газу № 13-110 - ВТВ (Договір), відповідно до п.п. 1.1., 1.2. якого Продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2013 році природний газ (далі - газ), а Покупець зобовязується прийняти та оплатити газ на умовах Договору. Газ, що продається за договором, використовується покупцем виключно для виробничо-технологічних витрат та нормативних втрат Покупця (а.с. 10-14, т. 1).

Продавець передає Покупцеві у період з 01.01.2013 р. по 31.12.2013 р. газ обсягом до 43 695,142 тис. куб.м. Обсяги газу, що планується передати за договором, можуть змінюватись сторонами протягом місяця продажу в установленому порядку (п. 2.1., 2.1.1. Договору).

Відповідно до п.п. 3.3., 3.4. Договору приймання-передача газу, переданого Продавцем Покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобовязується надати продавцеві підписані та скріплені печаткою покупця два примірники акту приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, зобовязується повернути покупцеві один примірник оригіналу акту, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акту. Підписані акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Пунктом 5.2. Договору сторонами погоджено ціну за 1 000 куб.м газу.

Згідно із п. 6.1. Договору оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати планових обсягів газу протягом місяця поставки з урахуванням положень пункту 6.2 Договору.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20 числа наступного за місяцем поставки газу на підставі акту приймання передачі.

Відповідно до п. 7.1. Договору за невиконання або неналежне виконання своїх зобовязань за Договором сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також цим договором.

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склались між сторонами з 01.01.2013 р., і діє в частині реалізації газу до 31.12.2013 р., а в частині проведення розрахунків за газ до їх повного здійснення (стаття 11 Договору).

Додатковими угодами № 1 від 04.04.2013 р., № 2 від 10.07.2013 р., № 3 від 08.08.2013 р., № 4 від 31.12.2013 р., № 5 від 28.04.2014 р., № 6 від 15.05.2014 р., № 7 від 10.06.2014 р., № 8 від 05.09.2014 р., № 9 від 10.11.2014 р., № 10 від 08.12.2014 р., № 11 від 22.12.2014 р., № 12 від 05.02.2015 р., № 13 від 10.03.2015 р., № 14 від 03.04.2015 р., № 15 від 07.05.2015 р., № 16 від 03.06.2015 р., № 17 від 10.07.2015 р., № 18 від 12.10.2015 р., № 19 від 28.10.2015 р. до Договору сторони, серед іншого, ціну газу за 1000 куб.м., обсягів поставки газу, порядку обліку газу, оплати газу, строку дії договору (а.с. 15-35, т. 1).

При цьому Додатковою угодою № 11 від 22.12.2014 р. до Договору сторонами викладено п. 6.1. Договору в наступній редакції: "Оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної вартості планових обсягів газу протягом місяця поставки з урахуванням положень п. 6.2. Договору.

Остаточний розрахунок за фактично використаний природний газ за Договором здійснюється Покупцем після отримання повних розрахунків за послуги з транспортування природного газу газорозподільними мережами, наданими Продавцю в попередньому місяці, відповідно до договорів на розподіл природного газу, укладеними між продавцем і Покупцем.

У разі, якщо до 20 числа місяця, наступного за місяцем поставки природного газу за цим договором Продавець повністю розрахувався за послуги з транспортування природного газу газорозподільними мережами, наданими Продавцю в попередньому місяці, остаточний розрахунок за використаний природний газ здійснюється Покупцем на підставі акту приймання-передачі до 20-го числа місяця наступного за місяцем поставки газу.

У будь-якому випадку остаточний розрахунок за фактично використаний природний газ за цим Договором здійснюється Покупцем не пізніше 20 числа місяця наступного за місяцем закінчення строку дії Договору в частині поставки газу".

Статтю 11 "Строк дії Договору" зазначеною Додатковою угодою викладено в слідуючій редакції: "Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склались між сторонами з 01.01.2013 р., і діє в частині реалізації газу до 31.12.2015 р., а в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного здійснення".

На виконання умов вищевказаного Договору позивачем в період січня 2013 р. по грудень 2015 р. поставлено відповідачу 95 856,49 тис. куб.м. природного газу на загальну суму 572 210 781 грн 75 коп., що підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання-передачі природного газу (а.с. 51-74, т. 1).

За твердження позивача, за поставлений природний газ відповідач розрахувався в сумі 455 093 294 грн 46 коп., що стверджується доданими до позовної заяви довідками про операції та про сальдо.

В звязку із зазначеним у відповідача виникла заборгованість по оплаті отриманого газу, сума якої, згідно доводів позивача, становить 117 117 487 грн 29 коп.

Наявність заборгованості та її несплата відповідачем слугувала підставою звернення позивача з даним позовом до суду.

В той же час в ході розгляду справи судом встановлено, що відповідачем в рахунок погашення заборгованості за отриманий природний газ перераховано позивачу кошти в сумі 131 223 634 грн 87 коп. на підтвердження чого в справі наявні відповідні банківські виписки, платіжні доручення та заяви про зарахуванням зустрічних однорідних вимог.

Крім того, між Головним управлінням Державної казначейської служби України у Вінницькій області, Департаментом фінансів Вінницької обласної державної адміністрації, Публічним акціонерним товариством "Вінницягаз" та Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" у період лютого 2013 р. лютого 2016 р. підписано ряд Спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду державного бюджету (Спільні протокольні рішення).

Відповідно до вказаних Спільних протокольних рішень ПАТ "Вінницягаз" згідно платіжних доручень, що містяться в матеріалах даної справи, сплачено ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" в рахунок погашення заборгованості за природний газ 359 621 980 грн 78 коп.

Таким чином, враховуючи викладене, заборгованість відповідача перед позивачем за отриманий природний газ складає станом на 22.04.2016 р. (дата подання позовної заяви до відділення поштового зв'язку) 81 365 166 грн 10 коп. (81 365 166 грн 10 коп. = 572 210 781 грн 75 коп. (131 223 634 грн 87 коп. + 359 621 980 грн 78 коп.)).

Факт постачання природного газу відповідачу в обємі 95 856,49 тис. куб.м. на загальну суму 572 210 781 грн 75 коп., сплата відповідачем (з урахуванням оплат здійснених відповідно до Спільних протокольних рішень) 490 845 615 грн 65 коп. за отриманий газ та розмір заборгованості останнього перед позивачем, що становить 81 365 166 грн 10 коп. також підтверджується висновком експерта № 3/3/2017 від 08.09.2017 р., складеним судовим експертом економістом ОСОБА_3 за результатами проведення додаткової судово-технічної експертизи документів у даній справі.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, заперечень відповідача та надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із наступного.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст.173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Беручи до уваги зміст договорів укладених між сторонами, характер взятих на себе сторонами зобов'язань, суд дійшов висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини з договору поставки, регулювання яких здійснюється параграфом 3 глави 54 Цивільного кодексу України "Поставка".

Згідно із ч.ч.1, 2 ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В силу ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (ст.631 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст. 193 Господарського кодексу України)

Відповідно до ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Як слідує з матеріалів справи, звертаючись 22.04.2016 р. (дата відбитку штемпеля відділення поштового звязку на конверті в якому до суду надійшла позовна заява) з позовом до суду позивачем заявлено до стягнення з відповідача 117 117 487 грн 29 коп. заборгованості за поставлений природний газ.

При цьому, ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" при зверненні з позовом до суду не було враховано оплату заборгованості на суму 35 752 321 грн 19 коп. здійснену згідно платіжного доручення від 31.03.2017 р. на суму 2 290 грн 47 коп. та відповідно до Спільних протокольних рішень № 497 від 12.02.2016 р. на суму 1 900 000 грн 00 коп. та № 735 від 22.02.2017 р. на суму 33 850 030 грн 72 коп.

В той же час, матеріалами справи встановлено та безпосередньо підтверджується висновком експерта № 3/3/2017 від 08.09.2017 р., складеним за результатами проведення додаткової судово-технічної експертизи, що заборгованість відповідача за переданий йому позивачем природний газ з урахуванням здійснених проплат, в тому числі оплат здійснених відповідно до Спільних протокольних рішень, становить 81 365 166 грн 10 коп.

Зазначений висновок експерта суд вважає таким, що відповідає приписам ст. 42 ГПК України та приймає його як належний та допустимий доказ у даній справі.

Враховуючи викладене, правомірними та такими, що підлягають до стягнення з відповідача є вимоги позивача про стягнення 81 365 166 грн 10 коп. основного боргу.

В частині позовних вимог про стягнення з відповідача решти суми основного боргу в розмірі 35 752 321 грн 19 коп. слід відмовити як заявлених безпідставно.

Також судом розглянуто вимоги позивача про стягнення з відповідача 80 775 449 грн 35 коп. пені, 7 171 732 грн 31 коп. 3% річних та 73 790 153 грн 26 коп. інфляційних втрат.

Згідно із ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У відповідності до п. 3 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 статті 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України та ст. 230 Господарського кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

Частиною першою ст. 548 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Розділом 7 Договору сторони передбачили відповідальність за неналежне виконання зобов'язань.

Зокрема, пунктом 7.2. Договору сторонами встановлено, що у разі невиконання Покупцем умов п. 6.1. Договору він зобовязується сплатити продавцю крім суми заборгованості пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що у період лютого 2013 р. лютого 2016 р. між Головним управлінням Державної казначейської служби України у Вінницькій області, Департаментом фінансів Вінницької обласної державної адміністрації, Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Вінницягаз" та Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" підписано ряд Спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду державного бюджету (Спільні протокольні рішення).

Згідно з пунктом 1 Спільних протокольних рішень, предметом цих рішень є організація проведення сторонами взаєморозрахунку відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 р. № 20 "Про затвердження порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій" (із змінами).

Розділом 2 спільних протокольних рішень, сторони передбачили порядок проведення взаєморозрахунків. Зокрема, сторона № 3 (ПАТ "Вінницягаз") перераховує стороні останній (Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України") кошти за природний газ відповідного року згідно з договором від 04.01.2013 за № 13-110-ВТВ з таким записом у графі "призначення платежу": "постанова Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20, дата і номер спільного протокольного рішення, за природний газ 2013, 2014, 2015 р., договір від 04.01.2013 № 13-110-ВТВ".

За умовами Розділу 3 Спільних протокольних рішень, сторони зобов'язуються:

- забезпечити подання до органів Державної казначейської служби України належним чином оформлених спільних протокольних рішень та платіжних доручень згідно з Порядком, проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію;

- перерахувати кошти наступній стороні, а сторона остання до загального фонду Державного бюджету України не пізніше наступного дня після їх зарахування на рахунок;

- оперативно обмінюватись наявною інформацією, виходячи з принципів задоволення взаємних інтересів, у процесі реалізації цього Спільного протокольного рішення;

- забезпечити проведення розрахунків відповідно до цього Спільного протокольного рішення та з урахуванням укладених договорів на рахунково-касове обслуговування, якими може передбачатися, що у разі несвоєчасного надання учасниками розрахунків платіжних документів органи Державної казначейської служби України своїм платіжним дорученням можуть самостійно перераховувати кошти за схемою, передбаченою Спільним протокольним рішенням.

Згідно зі ст. 7 Господарського кодексу України відносини у сфері господарювання регулюються Конституцією України, цим кодексом, законами України, нормативно-правовими актами Президента України та Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими актами інших органів державної влади та місцевого самоврядування, а також іншими нормативними актами.

Отже, спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ за рахунок коштів загального фонду державного бюджету є частиною законодавства, оскільки укладені на виконання постанови Кабінету Міністрів України, а тому є обов'язковими для виконання всіма сторонами (постанова Вищого господарського суду України від 30.08.2017 р. у справі № 903/629/16).

Судом встановлено, що розрахунки між сторонами, проведені на підставі Спільних протокольних рішень здійснювались в межах договору № 13-110-ВТВ від 04.01.2013 р. купівлі-продажу природного газу та були одночасно процедурою погашення зобов'язань відповідача з оплати вартості поставленого природного газу у визначеному місяці в розмірі отриманих за спільним протокольним рішенням сум пільг і субсидій населенню.

Тобто, підписання сторонами у період лютого 2013 р. лютого 2016 р. Спільних протокольних рішень і виконання їх положень свідчить, що сторони фактично погодились, що оплати поставленого природного газу за договором підлягають сплаті шляхом здійснення взаєморозрахунків на підставі кожного спільного протокольного рішення.

Проте, така зміна порядку і строку проведення розрахунків за природний газ стосується виключно тієї заборгованості, яка була предметом укладених спільних протокольних рішень (постанова Вищого господарського суду України від 14.09.2017 р. у справі № 920/199/16).

Таким чином спільні протокольні рішення є підтвердженням того, що відповідні розрахунки здійснювались в межах договору на купівлю-продаж природного газу та є процедурою погашення зобов'язань відповідача з оплати природного газу у визначеному місяці в розмірі отриманих за спільним протокольним рішенням сум пільг та субсидій населенню.

Відтак сторонами за їх взаємною згодою і домовленістю було змінено порядок проведення остаточного розрахунку з метою надання населенню права на отримання пільг з оплати послуг за постачання газу та були підпорядковані вимогам спільних протокольних рішень і спеціальних нормативно-правових актів.

Верховний Суд України при розгляді справ щодо застосування у подібних правовідносинах норми частини другої статті 625 Цивільного кодексу України та санкцій, передбачених умовами договору купівлі-продажу природного газу, зазначив, що необхідною умовою для їх застосування є те, щоб оплата була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених договором про організацію взаєморозрахунків, який діяв на момент розгляду справи, і, відповідно до якого сторони засвідчили, що після виконання договору вони не мають одна до одної жодних претензій стосовно предмета договору. Укладенням договору про організацію взаєморозрахунків сторони тим самим змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений відповідно до договору поставки природного газу.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 10.02.2016 у справі № 902/1652/13, від 25.03.2015 у справі № 924/1265/13, від 09.09.2014 у справі № 5011-1/1043-2012-42/528-2012.

З огляду на вказане, судом здійснено розрахунок пені, 3 % річних та інфляційних втрат з урахування погашення заборгованості на підставі Спільних протокольних рішень, в звязку з чим ухвалою від 17.03.2017 р. призначено додаткову судово-економічну експертизи у даній справі.

Відповідно до висновку експерта № 3/3/2017 від 08.09.2017 р. (з урахуванням додатково розрахунку до висновку вих. 34/3/3/2016 від 03.11.2017 р.), складеного судовим експертом економістом ОСОБА_3, за результатами проведення додаткової судово-технічної експертизи документів у даній справі за даними проведено розрахунку пені, 3 % річних та інфляційних втрат за несвоєчасне виконання зобовязань ПАТ "Вінницягаз" за спожитий природний газ у 2013-2015 р.р. за Договором № 13/110-ВТВ від 04.01.2013 р. з урахуванням відсутності заборгованості на суму Спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків з моменту укладення договору, станом на 15.02.2016 р. заборгованість ПАТ "Вінницягаз" по пені становить 14 872 539 грн 50 коп., 3 % річних 943 483 грн 89 коп. та інфляційних втратах 2 2346 664 грн 18 коп.

Вказаний висновок експерта (з урахуванням додатково розрахунку до висновку вих. 34/3/3/2016 від 03.11.2017 р.) відповідає приписам ст. 42 ГПК України та приймається судом як належний та допустимий доказ у даній справі.

Таким чином, обґрунтованими та такими, що узгоджують із вищевказаним, є вимоги позивача в частині стягнення 14 872 539 грн 50 коп. пені, 943 483 грн 89 коп. 3 % річних та 2 2346 664 грн 18 коп. інфляційних втратах.

У задоволенні решти заявлених до стягнення 65 902 909 грн 85 коп. пені, 6 228 248 грн 42 коп. 3 % річних та 71 443 489 грн 08 коп. інфляційних втрат суд відмовляє з огляду на їх безпідставність.

Що стосується заяви відповідача вих. № Vі007.1-CК-5352-1017 від 30.10.2017 р. (вх. № 06-55/69/17 від 31.10.2017 р.) про розстрочку виконання рішення суду строком на 20 (двадцять) років, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні зазначеної заяви ПАТ "Вінницягаз", з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 121 ГПК України, при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, прокурора або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

Розстрочка означає виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частки також повинні визначатись господарським судом. При цьому слід мати на увазі, що розстрочка можлива при виконанні рішення, яке стосується предметів, що діляться (гроші, майно, не визначене індивідуальними ознаками; декілька індивідуально визначених речей тощо).

Відстрочка або розстрочка виконання рішення, ухвали, постанови, зміна способу та порядку їх виконання допускаються у виняткових випадках і залежно від обставин справи. Отже, господарський суд не зобов'язаний задовольняти заяву про відстрочку або розстрочку виконання рішення, ухвали, постанови, зміну способу та порядку їх виконання.

У п. 7.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012р. №9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" зазначено, що підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Таким чином, вищезазначена стаття не обмежує право господарського суду певними обставинами, при наявності яких господарський суд може відстрочити чи розстрочити виконання прийнятого ним рішення, проте визначальним фактором при наданні відстрочки або розстрочки є підставність цих випадків та їх об'єктивний вплив на виконання судового рішення.

Разом з тим законодавець у будь-якому випадку пов'язує розстрочення виконання судового рішення у судовому порядку з об'єктивними, непереборними, іншими словами - виключними обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення.

При цьому, господарський суд повинен враховувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк чи попередньо встановленим способом, але перш за все повинен враховувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення та не допускати їх настання.

Відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікована Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 № 475/97-ВР). Юрисдикція Європейського суду з прав людини є обов'язковою в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції.

Судом враховується, що пункт 1 статті 6 §1 Конвенції гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд". Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося, на шкоду одній із сторін. Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 у справі "Шмалько проти України" зазначено, що для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід'ємна частина "судового розгляду".

В зв'язку з тим, що розстрочка подовжує період відновлення порушеного права стягувача, при її наданні, суди в цілях вирішення питання про можливість її надання, а також визначення строку подовження виконання рішення суду, повинні враховувати закріплені в нормах матеріального права, і перш за все закріплені у Європейській конвенції про захист прав людини та основних свобод, що є частиною національного законодавства, допустимі межі надання відстрочки виконання судового рішення.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежить, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом.

Питання щодо розстрочки відстрочки виконання рішення суду повинно вирішуватися господарськими судами із дотриманням балансу інтересів сторін, які приймають участь у справі. Таким чином, необхідною умовою задоволення заяви про надання розстрочки виконання рішення суду є з'ясування факту дотримання балансу інтересів сторін, господарські суди повинні досліджувати та оцінювати як доводи позивача так і заперечення відповідача.

У рішенні Конституційного Суду України від 26.06.2013 р. у справі № 5-рп/2013 зазначено, що розстрочка виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувачів і боржників.

Суд зазначає, що сам по собі важкий фінансовий стан, в розумінні статті 121 ГПК України, не є тими виключними обставинами, які б давали підстави для розстрочки виконання рішення суду, адже їх наявність (відсутність) прямо залежить від власної діяльності суб'єкта господарювання.

Аналогічної позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові від 10.08.20217 р. по справі № 917/608/16.

Наведені відповідачем підстави для розстрочки виконання судового рішення, зокрема, заподіяння збитків підприємству, відсутність грошових коштів, наявність дебіторської заборгованості споживачів, невідповідність затвердженого тарифу витратам відповідача тощо, не є тими виключними обставинами, які б давали підстави для розстрочення виконання судового рішення строком на 20 (двадцять) років на якому наполягає відповідач у поданій до суду заяві, оскільки вони носять не особливий і надзвичайний характер, а свідчать про негативні явища в поточній діяльності відповідача, яка за приписами статті 42 Господарського кодексу України є самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю, відтак, не є підставою вважати збиткову фінансову діяльність відповідача винятковим випадком у розумінні суті статті 121 Господарського кодексу України, що зумовлював би ускладнення чи відсутність можливості виконати судове рішення. До того ж згідно зі ст.617 ЦК України відсутність у боржника необхідних коштів не звільняє його від відповідальності за порушення зобов'язання.

При цьому судом також враховується відсутність в матеріалах справи жодного належного обґрунтування відповідача стосовно розстрочення виконання рішення суду строком саме на 20 років (виходячи з яких критеріїв та обставин керувався відповідач при зазначенні в заяві строку розстрочення рішення на 20 років), а також співмірність та пропорційність балансу інтересів сторін. Крім того, береться до уваги, що баланс та звіт про фінансові результати відповідачем надано за 9 місяців 2017 р., в той же час відсутні жодні докази, якими будуть фінансові показники ПАТ "Вінницягаз" на протязі такого значного періоду, який становить 20 років.

Таким, чином сукупність зазначених обставин свідчить про відсутність підстав для розстрочення виконання рішення у даній справі саме строком на 20 років, що не позбавляє права відповідача після прийняття рішення у даній справі звернутись до суду з заявою в порядку ст. 121 ГПК України про розстрочення виконання рішення суду на більш обєктивний строк, навівши при цьому відповідні обґрунтування та надавши докази на підтвердження своїх доводів стосовно розстрочення виконання рішення саме на такий строк.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до п. 10 постанови № 6 від 23.03.2012 р. пленуму Вищого господарського суду України "Про судове рішення" результати розгляду господарським судом заяв (клопотань) учасників судового процесу повинні зазначатися в мотивувальній, а не в резолютивній частині рішення суду, прийнятого по суті справи, за винятком тих випадків, коли суд вирішує питання про вжиття заходів до забезпечення позову, відстрочку або розстрочку виконання рішення.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст.33, 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обовязковим. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Всупереч наведеним вище нормам та вимогам ухвали суду відповідач не подав до суду належних та допустимих доказів в спростування позовних вимог позивача щодо стягнення боргу, пені, 3 % річних та інфляційних втрат, в тому рахунку доказів проведення розрахунків (платіжні доручення, виписки банківських установ щодо руху коштів, квитанції до прибуткових касових ордерів).

Заперечення відповідача щодо позову судом оцінюються критично, оскільки є юридично неспроможними та не спростовують правомірності та обґрунтованості заявленого позову.

Зокрема судом оцінуються критично доводи відповідача на наявність форс -мажорних обставин стосовно затвердження розміру ВТВ та тарифу на розподіл природного газу, які на його думку, встановленні сертифікатом Торгово-промислової палати України № 5838 від 16.02.2016 р., з огляду на наступне.

Частиною першою статті 614 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобовязання.

Згідно з статтею 617 ЦК України особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

При цьому у пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

У частині другій статті 218 Господарського кодексу України також міститься визначення непереборної сили як надзвичайних і невідворотних обставин.

Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобовязання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

Таким чином, непереборна сила (форс-мажорні обставини) повинна мати ознаки надзвичайності і невідворотності, однак встановлені Торгово-промисловою палатою у Сертифікаті від 16.02.2016 р. № 5838 обставини, а саме, дії/бездіяльність третіх осіб, які призвели до унеможливлення виконання ПАТ по газопостачанню та газифікації "Вінницягаз" зобовязання, визначеного пунктом 6.1 Договору по оплаті придбаного протягом 2014-2015 років природного газу в частині обсягів виробничо-технологічних витрат та нормативних втрат, які не були враховані при встановленні тарифів на розподіл природного газу, не мають ознак надзвичайності і невідворотності.

Крім того, зазначені обставини не відповідають розумінню непереборної сили, визначеної в статті 617 ЦК України, оскільки протягом дії Договору відповідач отримував природний газ та погоджувався на його ціну, у тому числі й шляхом укладання додаткових угод щодо ціни на природний газ і при цьому був обізнаний щодо встановлених тарифів.

Відтак, зазначені Торгово-промисловою палатою у сертифікаті від 16.02.2016 р. № 5338 обставини не є підставою для звільнення відповідача як від виконання основного зобовязання щодо оплати природного газу, так і від відповідальності за його невиконання.

Аналогічної позиції щодо відсутності підстав вважати наведенні відповідачем обставини зазначені Торгово-промисловою палатою у сертифікаті обставини форс-мажорними та відсутність підстав для звільнення відповідача від як від виконання основного зобовязання щодо оплати природного газу, так і від відповідальності за його невиконання дотримується Верховний Суд України у постанові від 11.10.2017 р. у справі № 3-961гс17.

Посилання відповідача на зміну порядку і строку проведення розрахунків за Договором в звязку з укладенням та виконанням сторонами Спільних протокольних рішень судом враховано при прийнятті рішення у даній справі з огляду на відповідні правові позиції Верховного Суду України про які вказувалось вище і у відповідності до яких судом призначалась додаткова судова експертиза.

Крім того є необґрунтованими є доводи відповідача стосовно того, що нарахування штрафних санкцій може бути здійснено лише починаючи із 20-го числа, наступного за місяцем закінчення строку дії договору на складові суми боргу, які існували станом на дату закінчення терміну дії договору, оскільки виходячи зі змісту п.6.1. Договору оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати планових обсягів газу протягом місяця поставки. Зазначений строк узгоджується із приписами ст. 692 ЦК України. В той же час сам же 20-дений строк оплати є встановленим для оплати фактичних обсягів поставленого газу.

Окрім того суд зауважує, що при складанні висновку судовим експертом було взято до уваги та враховувалась неодноразова зміна умов договору, в т.ч. і в частині порядку проведення розрахунку (аркуші 15-22 висновку).

Посилання відповідача на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.09.2015 р. у справі № 826/15132/15 судом також не береться до уваги, оскільки зазначена постанова на момент прийняття рішення у даній справі є не виконаною, що безпосередньою підтверджується відповідачем.

При цьому визначені сторонами умови Договору та додаткових угод до Договору, на момент прийняття рішення у даній справі не визнані в установленому законом порядку недійсними. Разом з тим, в силу ст.ст. 204, 629 ЦК України діє презумпція правомірності правочину та обов'язковість виконання договору для сторін.

При цьому позивач не може вплинути на формування тарифу на розподіл природного газу для публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Вінницягаз", в той час як перегляд цього тарифу здійснюється за ініціативою суб'єкта господарювання, в даному випадку відповідача, так і Національною комісією регулювання електроенергетики України за умови відповідного обґрунтування такого перегляду (постанова Вищого господарського суду України від 03.07.2017 р. у справі № 911/1173/16).

Доводи відповідача відносно того, що лише обсяги газу, відображені в акті приймання-передачі газу, погоджені та підписані продавцем є підставою для покупця для проведення остаточних розрахунків за Договором, однак позивачем не доведено факту надіслання відповідачу до 19-го числа підписаних з боку позивача актів приймання-передачі газу, судом відхиляються, позаяк умовами п. 6.1 Договору, які узгоджуються з приписами ст.692 ЦК України, встановлено конкретний строк остаточного розрахунку за фактично переданий природний газ.

Такий обовязок покупця не ставиться в залежність від дати оформлення відповідного акта приймання-передачі природного газу та не містить будь-яких застережень щодо відліку 20-денного строку оплати з дня підписання позивачем акта приймання-передачі чи з дня одержання підписаного акта покупцем, а відповідно прострочення грошового зобовязання покупця за цим договором не повязане з моментом підписання акта приймання-передачі.

Окрім того, акт приймання-передачі відповідно до умов договору лише фіксує остаточний обсяг переданого газу за минулий місяць переданого природного газу, який визначається за показами комерційних вузлів обліку газу споживачів покупця. Обовязок по складанню акта приймання-передачі природного газу лежить саме на покупцеві. Враховуючи, що умовами договору сторонами погоджено кількість природного газу, яка передається покупцю по місяцях кварталу, визначена його ціна та вартість, то відповідач мав усі фактичні дані щодо обсягів отриманого природного газу для своєчасного проведення розрахунків з позивачем.

З огляду на вказане, суд вважає, що несвоєчасне підписання та повернення позивачем актів приймання-передачі природного газу, які за своєю природою є лише документальним оформленням юридичного факту - факту здійснення приймання-передачі природного газу, не є відкладальною умовою, у розумінні ст. 212 ЦК України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 ЦК України, а тому наявність чи відсутність актів не звільняє відповідача від обов'язку сплатити вартість фактично отриманого природного газу, чим спростовується висновок суду апеляційної інстанції про зворотне.

Аналогічних висновків дотримується Вищий господарський суд України у ряді постанов від 02.11.2016 р. по справі № 924/108/16, від 13.04.2016 р. у справі № 904/69721/15, від 25.04.2017 р. у справі № 914/4191/15, від 11.10.2016 р. у справі № 911/10/16.

Інші доводи відповідача не спростовують заявленого ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" позову в частині задоволення судом вимог.

За таких обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з врахуванням вищевикладених мотивів.

Витрати на судовий збір підлягають віднесенню на відповідача відповідно до ст.49 ГПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

08.11.2017 р. в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Керуючись ст.ст.4-3, 4-5, 4-6, 22, 31, 32, 33, 34, 35, 36, 42, 43, 44, 49, 82, 84, 85, 87, 115, 116, 121 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Вінницягаз", пров. К.Широцького, 24, м. Вінниця, 21012, (ідентифікаційний код - 03338649) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", вул. Б.Хмельницького, 6, м.Київ, 01601, (ідентифікаційний код - 20077720) 81 365 166 грн 10 коп. основного боргу, 14 872 539 грн 50 коп. пені, 943 483 грн 89 коп. 3 % річних та 2 346 664 грн 18 коп. інфляційних втрат та 73 771 грн 23 коп. - відшкодування витрат по сплаті судового збору.

3. У стягненні 35 752 321 грн 19 коп. основного боргу, 65 902 909 грн 85 коп. пені, 6 228 248 грн 42 коп. 3 % річних та 71 443 489 грн 08 коп. інфляційних втрат відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

5. У задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Вінницягаз" про розстрочку виконання рішення № 007.1-СК-5352-1017 від 30.10.2017 р. на строк 20 років з щомісячною виплатою відмовити.

Повне рішення складено 10 листопада 2017 р.

Головуючий суддя О.О. Банасько

Судді В.В. Білоус

ОСОБА_4

віддрук. 1 прим.:

1 - до справи.