УХВАЛА

11.10.2017Справа № 5020-418/2011

За скаргою Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

на дії (бездіяльність) Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

у справі №5020-418/2011 за позовом Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

до Комунального підприємства "Севтеплоенерго" Севастопольської міської Ради

про стягнення заборгованості

Суддя Якименко М.М.

Представники сторін:

від ВДВС: не з'явилися;

від скаржника (стягувача, позивача): А.А. Тіщенко - за довіреністю №267/16 від 27.12.2016 року;

від боржника (відповідача): не з'явилися.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Рішенням Господарського суду міста Севастополя №5020-418/-2011 від 27.04.2011 року стягнуто з Комунального підприємства "Севтеплоенерго" Севастопольської міської Ради на користь Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України": 44410824,57 грн. - основного боргу, 2000000,00 грн. - пені, 3748568,48 грн. - інфляційних втрат, 1368391,61 грн. - 3% річних, 25500,00 грн. - судового збору. Надано розстрочку виконання рішення суду строком на 2 роки.

На примусове виконання рішення Господарського суду міста Севастополя №5020-418/-2011 від 27.04.2011 року видано наказ від 03.08.2011 року.

25.09.2017 року через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" надійшла скарга на дії (бездіяльність) Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якій викладено такі вимоги:

1) визнати незаконними дії (бездіяльність) Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, які полягають у винесенні постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 06.09.2017 року з примусового виконання наказу Господарського суду міста Севастополь від 03.08.2011 року у справі №5020-418/2011;

2) визнати недійсною постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 06.09.2017 року з примусового виконання наказу Господарського суду міста Севастополь від 03.08.2011 року у справі №5020-418/2011;

3) зобов'язати державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відновити виконавче провадження та вжити всі заходи для фактичного повного виконання рішення суду у даній справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.09.2017 року розгляд скарги призначено на 11.10.2017 року.

У судове засідання 11.10.2017 року представники боржника та ВДВС не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, однак згідно вимог ст.121-2 ГПК України неявка боржника, стягувача, прокурора чи представника органу Державної виконавчої служби в судове засідання не є перешкодою для розгляду скарги.

В судовому засіданні 11.10.2017 року представник скаржника (позивача) скаргу підтримав в повному обсязі та просив суд її задовольнити.

Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, заслухавши пояснення представника скаржника, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

06.03.2017 року Головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби міністерства юстиції України Думанською А.Л. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП №52638268) з примусового виконання наказу Господарського суду міста Севастополя №5020-418/2011 від 03.08.2011 року.

06.09.2017 року старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби міністерства юстиції України Сіренко С.В. винесено постанову (ВП №52638268) про повернення виконавчого документу стягувачу, в обґрунтування якої державний виконавець зазначив на п. 2, 9 ч. 1 ст. 37 Закону «Про виконавче провадження».

13.09.2017 року позивач (скаржник) отримав від органу ДВС постанову про повернення виконавчого документу стягувачу ВП №52638268 разом з оригіналом наказу господарського суду міста Севастополя від 03.08.2011 року № 5020-418/2011, так як: « 06.03.2017 винесена постанова про відкриття виконавчого провадження. Згідно даних, вказаних у виконавчому документі, боржник знаходиться на території Автономної Республіки Крим.

Відповідно до ч. 1 cm. 4 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", на тимчасово окупованій територій на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина.

Відповідно до ч. 2 cm. 4 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Відповідно до ч. 5 cm. 11 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", на тимчасово окупованій території будь-який правочин щодо нерухомого майна, у тому числі щодо земельних ділянок, вчинений з порушенням вимог цього Закону, інших законів України, вважається недійсним з моменту вчинення і не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Таким чином, здійснити заходи щодо перевірки майнового стану боржника на даний час неможливо. Згідно відповіді Державної фіскальної служби України боржник має відкриті розрахункові рахунки, на які державним виконавцем накладено арешт та виставлено платіжні вимоги. Кошти на рахунках боржника відсутні Майно боржника та грошові кошти на які можливо звернути стягнення на підконтрольній території України не виявлено. Українське державне підприємство поштового зв'язку «Укрпошта» не здійснює пересилання кореспонденції до/з АР Крим. Неможливість надсилання поштової кореспонденції (постанови про відкриття виконавчого провадження, інших постанов) на адресу боржника, також унеможливлює проведення виконавчих.

Пунктом 2 частини 1 статті 37 Закону України "Про виконавче провадження" зазначено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Пунктом 9 частини 1 статті 37 Закону України "Про виконавче провадження" зазначено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення».

На момент розгляду скарги рішення Господарського суду міста Севастополя №5020-418/-2011 від 27.04.2011 року залишається не виконаним.

Скаржник вважає, що постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві від 06.09.2017 №52638268 винесена з порушенням вимог чинного законодавства України, а відповідно, дії (бездіяльність) державного виконавця є незаконними.

Згідно ст. 1291 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до ст. 115 ГПК України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно з ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» (від 02.06.2016 №1404-VIII) примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби.

Згідно з нормами ч.1 та п.1 ч.2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» (від 02.06.2016 №1404-VIII) виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

При цьому статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» (від 02.06.2016 №1404-VIII) виконавцю надано широке коло прав для реалізації покладених на нього обов'язків. Зокрема державний виконавець зобов'язаний у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Стаття 10 Закону України «Про виконавче провадження» (від 02.06.2016 №1404-VIII) передбачає, що одним із заходів примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.

Згідно ст. 48 Закону України "Про виконавче провадження» (від 02.06.2016 №1404-VIII) стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. Готівкові кошти, виявлені у боржника, вилучаються та зараховуються на відповідні рахунки органів державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше наступного робочого дня після вилучення, про що складається акт. На кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, на рахунках у цінних паперах у депозитарних установах, накладається арешт не пізніше наступного робочого дня після їх виявлення. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, відкритих після винесення постанови про накладення арешту.

Крім того, відповідно до ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» (від 02.06.2016 №1404-VIII) арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Відповідно до ч. 5 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» (від 02.06.2016 №1404-VIII) у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Державний виконавець у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу від 06.09.2017 року зазначив, що згідно відповіді Державної фіскальної служби України боржник має відкриті розрахункові рахунки, на які державним виконавцем накладено арешт та виставлено платіжні вимоги. Кошти на рахунках боржника відсутні. Майно боржника та грошові кошти на які можливо звернути стягнення на підконтрольній території України не виявлено.

Однак, держаним виконавцем взагалі не зазначено відповідно до яких документів він прийшов до даного висновку.

Відповідно до інформації про виконавче провадження №52638268 роздрукованої з сайту https://asvpweb.minjust.gov.Ua/#/search-debtors взагалі не вбачається про проведення державним виконавцем жодних примусових дій направлених на виконання наказу суду (копія роздруківки мститься в матеріалах справи).

Висновок державного виконавця щодо відсутності майна боржника не підтверджено жодними доказами.

Таким чином, в порушення вищезазначених статей державним виконавцем не проведено виконавчих дій, щодо перевірки майнового стану боржника.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (від 02.06.2016 №1404-VIII) виконавчий документ повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійсненні виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними

Відповідно до ч. 2 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (від 02.06.2016 №1404-VIII) передбачено, що про наявність обставин, зазначених у п. п. 2-6 ч. 1 статті ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець складає акт, який відсутній в матеріалах виконавчого провадження.

Крім того, державним виконавцем в оскаржуваній постанові не зазначено про результати розшуку майна боржника.

Відповідно до ст.54 Закону України «Про виконавче провадження» (від 02.06.2016 №1404-VIII) виконавець має право звернутися за інформацією про дебіторську заборгованість боржника до органів доходів і зборів. Органи доходів і зборів зобов'язані протягом трьох робочих днів з дня одержання відповідної вимоги виконавця надати виконавцю необхідні документи та інформацію.

Докази відповідного звернення в матеріалах виконавчого провадження відсутні.

Таким, чином державним виконавцем не вжито усіх необхідних (можливих) заходів, які визначені Законом України «Про виконавче провадження» для виконання рішення Господарського суду міста Севастополя №5020-418/-2011 від 27.04.2011 року.

Також суд звертає увагу, що приймаючи постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві орган державної виконавчої служби посилається на Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Але даний Закон не регулює підстави повернення виконавчого документа без виконання у разі знаходження боржника на окупованій території Автономної Республіки Крим.

Згідно з положеннями ст. 129-1 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання.

Тобто, виконання судового рішення в порядку та в межах повноважень, закріплених законом, є одним з основних конституційних принципів, які характеризують державу як правову.

У п. 43 рішення Європейського суду від 20.07.2004 у справі "Шмалько проти України" (заява № 60750/00) суд наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".

Тобто, судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України. Невиконання судового рішення не призводить до відновлення порушеного права. Відсутність у сторони можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, є втручанням у право сторони на мирне володіння майном, що є порушенням першого пункту статті 1 Першого протоколу Конвенції.

Рішення Господарського суду міста Севастополя №5020-418/-2011 від 27.04.2011 року на момент розгляду справи не виконано, не стягнено з боржника заборгованість, що порушує вимоги Закону України «Про виконавче провадження», так і міжнародні зобов'язання України, як права Стягувача так і його інтереси.

Через бездіяльність ВДВС, відповідачем (боржником) не сплачено на користь позивача (стягувач, скаржник) грошову заборгованість .

У відповідності до ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» (від 02.06.2016 року №1404-VIII) рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

З урахуванням положень ч. 1 статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (№1207-VII від 15.04.2014), який набрав чинності 27.04.2014, розгляд вказаної скарги належить до підсудності господарського суду міста Києва.

Суд зазначає, що реальних заходів, направлених на примусове виконання рішення, в повному обсязі, передбаченому законодавством, державним виконавцем не здійснено.

Згідно ст. 121-2 ГПК України, скарги на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів можуть бути подані стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти днів з дня вчинення оскаржуваної дії, або з дня, коли зазначеним особам стало про неї відомо, або з дня, коли дія мала бути вчинена. За результатами розгляду скарги виноситься ухвала, яка надсилається стягувачеві, боржникові та органові виконання судових рішень.

Відповідно до п. 9.13 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 року № 9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України», за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

Отже, за результатами розгляду скарги доводи скаржника визнаються судом правомірними, а тому скарга підлягає задоволенню.

Виходячи з вищенаведеного та керуючись, ст. 86, 121-2 ГПК України, Господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Скаргу Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" - задовольнити повністю.

2. Визнати незаконними дії (бездіяльність) відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, які полягають у винесенні постанови ВП №52638268 про повернення виконавчого документа стягувачу від 06.09.2017 року з примусового виконання наказу Господарського суду міста Севастополь від 03.08.2011 року у справі №5020-418/2011;

3. Визнати недійсною постанову ВП №52638268 про повернення виконавчого документу стягувачу від 06.09.2017 року з примусового виконання наказу Господарського суду міста Севастополь від 03.08.2011 року у справі № 5020-418/2011;

4. Зобов'язати Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відновити виконавче провадження та вжити всі заходи для фактичного, повного виконання рішення Господарського суду міста Севастополя №5020-418/-2011 від 27.04.2011 року.

Ухвала може бути оскаржена в порядку, передбаченому ст. 106 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя М.М. Якименко