ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2017 рокуСправа № 912/2587/17
Господарський суд Кіровоградської області у складі судді Вавренюк Л.С. розглянув у відкритому судовому засіданні справу № 912/2587/17

за позовом : товариства з обмеженою відповідальністю "Альтрас"

до відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю "Актив Айті Сервіс"

про визнання недійсним договору.

Представники :

від позивача - участі не брали;

від відповідача - Моргунова Т.О., довіреність № 3 від 20.09.2017 р.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Альтрас" звернулось до Господарського суду Кіровоградської області з позовною заявою про визнання недійсним договору поставки № 33/88 від 06.10.2016 р., укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю "Альтрас" та товариством з обмеженою відповідальністю "Актив Айті Сервіс".

Обґрунтовуючи пред'явлений позов позивач зазначає, що відповідач уклав оспорюваний договір без настання правових наслідків, оскільки операції з придбання та постачання відповідачем товарів (робіт, послуг) на адресу підприємств контрагентів не підтверджуються, у зв'язку з чим відповідачем порушено ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України. Позивач також вважає, що відповідачем порушено ст. 228 Цивільного кодексу України щодо укладення правочину, який суперечить моральним засадам суспільства, а також порушує публічний порядок, спрямований на заволодіння майном держави, дохідної частини бюджету. Оскільки відповідач уклав правочин без мети настання реальних наслідків, спірний договір поставки є нікчемним.

За таких обставин, посилаючись також на ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України, позивач вважає, що договір поставки № 33/88 від 06.10.2016 р., укладений між позивачем та відповідачем, підлягає визнанню недійсним.

Згідно письмових пояснень від 03.10.2017 р., позивач зазначає, що висновки, зроблені ним у позовній заяві та на яких ґрунтуються позовні вимоги, зроблено на підставі витягу із акту перевірки органу державної фіскальної служби одного із контрагентів позивача, відповідно до якого податковою не встановлено у відповідача законного джерела походження товару, проданого позивачеві та не підтверджено реальність придбання товару у контрагентів - постачальників та в подальшому реалізація контрагентам - покупця за жовтень, листопад 2016 року (а.с. 181-182 том 1).

Відповідачем подано до суду письмовий відзив на позов, згідно якого заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає, що факт поставки, отримання та оплати товару підтверджується копіями документів, які надавались позивачем при подачі позовної заяви. Зазначені документи, на думку відповідача, підтверджують виконання сторонами умов оспорюваного договору, а, отже, свідчать про наявність наслідків, обумовлених договором.

Безпідставним вважає відповідач також посилання позивача на ст. 228 Господарського кодексу України.

Крім того, на переконання відповідача, позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів того, що укладенням оспорюваного договору були порушені його права або охоронювані законом інтереси (а.с. 3-4 том 2).

У судовому засіданні 03.11.2017 р. представник позивача участі не брав, хоча належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи, що підтверджується підписом повноважного представника товариства з обмеженою відповідальністю "Альтрас" на судовому повідомленні про наступне засідання від 18.10.2017 р. (а.с. 42 том 2).

Згідно письмового клопотання від 03.11.2017 р., позивач просить розглянути справу без участі представника позивача за наявними в матеріалах справи документами. При цьому, пред'явлені позовні вимоги позивач підтримує в повному обсязі (а.с. 49 том 2).

Оскільки участь в засіданні суду є правом, а не обов'язком сторони господарського процесу, явка повноважного представника позивача в засідання суду обов'язковою не визнавалась, наявні в справі матеріали є достатніми для вирішення спору по суті, господарський суд вважає за можливе задовольнити заявлене позивачем клопотання.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав свою правову позицію, викладену у письмовому відзиві на позов, та просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

Розглянувши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, оцінивши подані сторонами докази, господарський суд встановив наступні обставини.

06.10.2016 р. між товариством з обмеженою відповідальністю "Актив Айті Сервіс" (далі- ТОВ "Актив Айті Сервіс", Продавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "Альтрас" (далі - ТОВ "Альтрас", Покупець) укладено договір поставки № 33/88 (далі - Договір, а.с. 21-23 том 1).

За умовами Договору Продавець зобов'язується поставити, а Покупець прийняти та оплатити соняшник (далі - товар), на умовах викладених в даному Договорі, Додаткових угодах та специфікаціях до нього, які є невід'ємною частиною даного Договору; якість товару, що поставляється за Договорам має відповідати показникам, погодженим сторонами у розділі 2 Договору (п.п. 1.1., 1.2. Договору).

Відповідно до п. 3.1, п. 3.2. Договору, умови цього Договору викладені сторонами у відповідності до вимог Міжнародних правил тлумачення торгових термінів "Інкотермс" ( у редакції 2010 р.), які застосовуються з урахуванням особливостей, пов'язаних із внутрішньодержавним характером цього Договору, а також тих особливостей, які випливають із умов цього Договору; якщо інше не обумовлено в специфікаціях, Товар поставляється Продавцем, на умовах EXW (франко/склад Продавця, відповідно до міжнародних правил Інкотермс в редакції 2010 року).

Термін поставки товару до 31.12.2016 р. (п. 3.3. Договору).

Згідно п.п. 3.5., 3.6. Договору, право власності на Товар виникає у Покупця з моменту фактичного отримання товару в пункті поставки відповідно до п. 3.2. даного Договору; датою поставки товару є дата фактичного отримання товару Покупцем в місці поставки відповідно до п. 3.2. даного Договору.

У п. 3.8 Договору передбачено обов'язок Продавця не пізніше 5 (п'яти) календарних днів з дати поставки товару, здійсненої згідно з цим Договором, зареєструвати належним чином складену та оформлену податкову накладну в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Згідно п.п. 4.1., 5.1 Договору ціна товару, що поставляється за Договором, визначається сторонами Договору в Специфікаціях до даного Договору, які є невід'ємною частиною даного Договору; оплату вартості отриманого товару Покупець зобов'язаний здійснити шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Продавця протягом 5-ти банківських днів з моменту отримання рахунку - фактури й документів, визначених у п. 3.8 Договору та надання в електронному або письмовому вигляді відомостей про зареєстровану у встановленому чинним законодавством податкову(ві) накладну(і). Оплата товару здійснюється виходячи з остаточної ціни на Товар визначеної відповідно до Специфікації до даного Договору.

Даний Договір набуває чинності з моменту його підписання обома Сторонами і діє до 31.12.2016, а за невиконаними зобов'язаннями - до повного їх виконання (п. 9.1. Договору).

Договір підписано повноважними представниками Продавця і Покупця та скріплено печатками підприємств.

22.12.2016 р. між Продавцем та Покупцем укладено Додаткову угоду № 1 до Договору, відповідно до якої сторонами внесено зміни до п. 5.1. та п. 9.1. Договору. Так, згідно п. 5.1. Договору в редакції Додаткової угоди, оплату вартості отриманого товару Покупець зобов'язаний здійснити шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Продавця в термін до 31.06.2017 р., а п. 9.1. Договору в редакції Додаткової угоди визначено, що Договір набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами і діє до 31.12.2018 р., а за невиконаними зобов'язаннями - до повного їх виконання (а.с. 67 том 2).

Також Сторони підписали Специфікацію №1 від 06.10.2016 р., за якою погодили поставку соняшника в кількості 3608,60 т на загальну суму 35 508 624,00 грн. та Специфікацію № 2 від 01.11.2016 р., яка передбачає поставку соняшника в кількості 705,00 т на загальну суму 7 013 340,00 грн. (а.с. 24-25 том 1).

Як вбачається із матеріалів справи, на виконання умов Договору Продавець передав, а Покупець прийняв товар згідно умов Договору та Специфікацій до даного Договору, що підтверджується підписаними та скріпленими печатками сторін видатковими накладними, актами прийому-передачі, довіреностями Покупця на отримання товару, податковими накладними, а також виставленими відповідачем позивачу рахунками на оплату отриманого ним товару (а.с. 26- 175 том 1).

Господарським судом враховано, що факт поставки товару за Договором не заперечується самим Покупцем.

Зі змісту листа - вимоги відповідача від 04.08.2017 р. № 17 вбачається, що станом на 01.08.2017 р. заборгованість Покупця за оспорюваним Договором складає 10 503 364,00 грн. (а.с. 68 том 2).

Існування за Покупцем заборгованості за оспорюваним Договором в сумі 10 503 364,00 грн. підтверджується підписаним сторонами актом звіряння взаємних розрахунків за період з жовтня по грудень 2016 року та карткою рахунку Продавця за жовтень-листопад 2016 р. (а.с. 5-7 том 2).

При вирішенні даного спору по суті господарський суд враховує наступне.

Як на підставу визнання недійсним оспорюваного Договору позивач послався, зокрема, на ст. 203, 215, 228 Цивільного кодексу України, та стверджує про наявність податкової інформації, відповідно до якої відповідачем не підтверджено реальність придбання товару у контрагентів - постачальників та в подальшому їх реалізація контрагентам - покупця; у ТОВ "Актив Айті Сервіс" не має в наявності земельних ділянок, підприємство не є сільгоспвиробником, а тому не встановлено законного джерела походження товару.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Частинами 1, 2 ст. 180 Господарського кодексу України встановлено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 Цивільного кодексу України ).

Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно п. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Пунктом 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

З матеріалів справи вбачається, що сторони у належній формі досягли згоди щодо предмету Договору, порядку передачі, прийняття та оплати за товар, терміну дії Договору, тобто узгодили всі істотні умови, які необхідні для даного виду договору. Тобто, оспорюваний Договір є укладеним. Зміст Договору не суперечить діючому законодавству, сторони при його укладенні та виконанні діяли вільно.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як зазначалось вище, на виконання умов оспорюваного Договору позивач передав, а відповідач прийняв товар згідно умов Договору та Специфікацій до даного Договору.

Статтею 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського Кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним (ст. 228 Цивільного Кодексу України).

Постановою пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" передбачено, що необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства (ч. 1 ст. 207 Господарського Кодексу України), є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків.

До господарських договорів, що підпадають під ознаки відповідної норми, слід відносити ті, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави і суспільства і спрямовані, зокрема, на: використання всупереч законові державної або комунальної власності; незаконне заволодіння, користування розпорядження (в тому числі відчуження) об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст.ст. 14, 15 Конституції України); відчуження викраденого майна; виробництво і відчуження певних об'єктів, вилучених або обмежених у цивільному обігу (відповідні види зброї, боєприпасів, наркотичних засобів, іншої продукції, що має властивості, небезпечні для життя та здоров'я громадян, тощо); виготовлення і поширення літератури та іншої продукції, що пропагує війну, національну, расову чи релігійну ворожнечу; приховування від оподаткування доходів, інше ухилення від сплати податків; виготовлення чи збут підробних документів і цінних паперів; незаконне вивезення за кордон валютних коштів, матеріальних чи культурних цінностей; використання власного майна на шкоду інтересам суспільства, правам, свободі і гідності громадян.

Для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов'язання, а також наявність наміру у кожної із сторін.

Наявність такого наміру у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладуваного договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Намір юридичної особи визначається як намір тієї посадової або іншої фізичної особи, яка підписала договір, маючи на це належні повноваження. За відсутності останніх наявність наміру у юридичної особи не може вважатися встановленою.

Згідно п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочинами, які порушують публічний порядок, є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст.14 Конституції України ); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за ст. 228 Цивільного Кодексу України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо (відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 14.07.2015 р. у справі №6-166цс15).

Спірний договір не підпадає під ознаки відповідної норми як договір, що порушує публічний порядок, посягає на суспільні, економічні та соціальні основи держави і суспільства, оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження вини, яка має враховуватись при кваліфікації правочину за ст. 228 Цивільного Кодексу України. Так як і не наведено жодного обґрунтування на підтвердження того, яким саме чином оспорюваний правочин порушує публічний порядок.

Разом з цим, як на підставу для визнання недійсним Договору, позивач послався на приписи ст. 203 Цивільного кодексу України та зазначив, що вказаний Договір укладено відповідачем без настання реальних правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 234 Цивільного кодексу України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законом.

Хоча позивач у позовній заяві не посилається на ст. 234 Цивільного кодексу України, однак він вказує на те, що Договір не спрямований на реальне настання правових наслідків, що є ознакою фіктивного правочину.

У постанові Верховного Суду України від 19.10.2016 р. у справі № 6-1873цс16 викладено правову позицію, відповідно до якої для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.ч. 1 та 5 ст. 203 Цивільного Кодексу України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 Цивільного Кодексу України.

Крім того, відповідно до п. 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 р. № 11, фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Суд зазначає, що позивачем не доведено суду належними та допустимим доказами, що оспорюваний Договір містить ознаки, що характерні для фіктивних правочинів, а саме: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Зокрема, позивачем не доведено, що як відповідач, так і позивач, вчиняючи оспорюваний договір, заздалегідь мали намір, умисел його не виконувати, тобто мали інші цілі, ніж передбачені оспорюваним договором, та відповідно воля сторін була іншою, ніж об'єктивне волевиявлення.

Більш того, встановлені господарським судом фактичні обставини справи, а саме: поставка Продавцем та прийняття Покупцем товару за оспорюваним Договором, здійснення Покупцем часткової оплати за Договором самі по собі спростовують доводи позивача про укладення оспорюваного Договору без мети настання реальних наслідків.

З огляду на викладене, суд вважає необґрунтованими посилання позивача як на підставу для визнання недійсним оспорюваного Договору положення ст. 203 Цивільного кодексу України (правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним), оскільки позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами наявності ознак фіктивності Договору.

Позивачем не доведено, що при укладенні спірного договору була відсутня єдність волі і волевиявлення сторін щодо намірів створення цивільних прав та обов'язків у правовідносинах поставки товару. Договір виконувався сторонами, що виключає можливість визнання правочину недійсним з вказаних підстав.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно зі ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами недійсності Договору із вказаних позивачем підстав.

До того ж, позивачем не доведено суду належними засобами доказування, які саме його права та законні інтереси було порушено внаслідок укладення оспорюваного правочину.

Враховуючи викладені вище обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Отже, в задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, сплачена сума судового збору залишається за позивачем.

Керуючись ст.ст. 33-34, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення місцевим господарським судом.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання повного рішення.

Копію рішення направити позивачу за адресою: 01135, м. Київ, вул. В'ячеслава Чорновола, буд. 14 Д, оф. 13.

Повне рішення складено 07.11.2017 року.

Суддя Л.С. Вавренюк