РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.11.2017Справа №910/15897/17
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Чинчин О.В., при секретарі судового засідання Бігмі Я.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Публічного акціонерного товариства «Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської»
до про Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛЬТІС-СПЕЦБУД" стягнення заборгованості у розмірі 170 534 грн. 63 коп.
Представники:

від Позивача: Мойсієнко О.В. (представник за довіреністю);

від Відповідача: не з'явились;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Публічне акціонерне товариство "Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської" (надалі також - «Позивач») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛЬТІС-СПЕЦБУД" (надалі також - «Відповідач») про стягнення заборгованості у розмірі 170 534 грн. 63 коп.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що на підставі усних заявок та видаткових накладних між Сторонами виникли господарські правовідносини за договором поставки, за якими протягом жовтня-грудня 2013 року Позивачем поставлено Відповідачу товар, що підтверджується видатковими накладними, товарно-транспортними накладними, довіреностями на отримання матеріальних цінностей, податковими накладними. Як зазначає Позивач, станом на 24.10.2013 у Відповідача наявна заборгованість перед Позивачем за поставлений товар у розмірі 33 919,20 грн. Окрім того, в період з 25.10.2013 по 16.12.2013 Позивачем поставлено Відповідачу товар на суму 189 104,71 грн, який частково оплачено ним у розмірі 52 489,28 грн. Оскільки Відповідачем до теперішнього часу не було належним чином виконано зобов'язання з оплати повної вартості поставленого товару, у останнього утворилась заборгованість перед Публічним акціонерним товариство "Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської" в розмірі 170 534,63 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.09.2017 року порушено провадження у справі № 910/15897/17, судове засідання призначено на 02.10.2017 року.

29.09.2017 через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшов відзив на позовну заяву, яким просив Суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

02.10.2017 через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження по справі від 19.09.2017 року

02.10.2017 року в судове засідання з'явився представник позивача. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про поважні причини неявки Суд не повідомив, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Суд, ознайомившись з матеріалами справи, з метою повного та всебічного розгляду спору, прийшов до висновку - зобов'язати Позивача:

- надати письмові пояснення чи заперечення з посиланням на належні докази з урахуванням відзиву Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛЬТІС-СПЕЦБУД";

- надати письмові пояснення з посиланням на належні докази щодо визначення в якості підстави позову видаткових накладних, які не підписані уповноваженими представниками Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛЬТІС-СПЕЦБУД";

- надати належним чином завірені копії видаткових накладних №66344, №70284, №72124, №72461, оскільки зі зведеної накладної №622 від 31.10.2013 року неможливо встановити суму поставки;

- надати належні докази на підтвердження здійснення поставки товару на суму, яка заявлена до стягнення, з урахуванням здійснення часткової оплати Товариством з обмеженою відповідальністю "АЛЬТІС-СПЕЦБУД" із зазначенням конкретного призначення платежу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.10.2017 року відкладено розгляд справи на 18.10.2017 року, у зв'язку з неявкою представника відповідача в судове засідання, витребуванням додаткових доказів по справі.

11.10.2017 через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшли письмові пояснення та документи на виконання вимог ухвали суду від 02.10.2017 року.

18.10.2017 року в судове засідання з'явився представник позивача. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про поважні причини неявки Суд не повідомив, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 18.10.2017 відкладено розгляд справи на 01.11.2017 у зв'язку з неявкою представника відповідача в судове засідання.

01.11.2017 через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшли письмові пояснення на відзив.

В судовому засіданні 01.11.2017 представник Позивача підтримав вимоги та доводи позовної заяви, просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник Відповідача в судове засідання не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується поверненням на адресу суду рекомендованого повідомлення про вручення 26.10.2017 уповноваженій особі підприємства Відповідача ухвали суду від 18.10.2017.

Таким чином, Суд приходить до висновку, Відповідач про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Приймаючи до уваги, що Відповідач був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, Суд вважає, що неявка в судове засідання представника Відповідача не є перешкодою для прийняття Рішення у даній справі.

Відповідно до статті 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 01.11.2017, на підставі статті 85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини Рішення.

Відповідно до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України, в судовому засіданні складено протокол.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ

У період з 11.10.2013 по 31.10.2013 Позивачем було поставлено Товариству з обмеженою відповідальністю "АЛЬТІС-СПЕЦБУД" товар на загальну суму 220 519,80 грн за видатковими накладними № 68205 від 11.10.2013 на суму 5 145,00 грн, № 68377 від 13.10.2013 на суму 6 121,92 грн, № 68552 від 12.10.2013 на суму 7 602,00 грн, № 68650 від 14.10.2013 на суму 4 390,56 грн, № 68956 від 17.10.2013 на суму 6 663,24 грн, № 69340 від 17.10.2013 на суму 17 564,88 грн, № 69778 від 24.10.2013 на суму 23 913,48 грн, № 70284 від 25.10.2013 на суму 57 517,44 грн, № 66344 від 28.10.2013 на суму 40 505,28 грн, № 72124 від 28.10.2013 на суму 13 157,16 грн, № 72461 від 31.10.2013 на суму 37 938,84 грн, що відображено у зведеній накладній № 622 від 31.10.2013 на фактичний відпуск товарно-матеріальних цінностей за період з 01.10.2013 по 31.10.2013.

04.08.2014 Товариство з обмеженою відповідальністю "АЛЬТІС-СПЕЦБУД" здійснило оплату поставки за видатковою накладною № 70824 від 25.10.2013 на суму 50 000,00 грн.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначає, що на підставі усних заявок та видаткових накладних між Сторонами виникли господарські правовідносини за договором поставки, за якими протягом жовтня-грудня 2013 року Позивачем поставлено Відповідачу товар, що підтверджується видатковими накладними, товарно-транспортними накладними, довіреностями на отримання матеріальних цінностей, податковими накладними. Як зазначає Позивач, станом на 24.10.2013 у Відповідача наявна заборгованість перед Позивачем за поставлений товар у розмірі 33 919,20 грн. Окрім того, в період з 25.10.2013 по 16.12.2013 Позивачем поставлено Відповідачу товар на суму 189 104,71 грн, який частково оплачено ним у розмірі 52 489,28 грн. Оскільки Відповідачем до теперішнього часу не було належним чином виконано зобов'язання з оплати повної вартості поставленого товару, у останнього утворилась заборгованість перед Публічним акціонерним товариство "Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської" в розмірі 170 534,63 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської» не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

У відповідності до приписів ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до приписів ст. 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно з нормами ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до норм ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Згідно зі статтями 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як вбачається з матеріалів справи, у період з 11.10.2013 по 31.10.2013 Позивачем було поставлено Товариству з обмеженою відповідальністю "АЛЬТІС-СПЕЦБУД" товар на загальну суму 220 519,80 грн за видатковими накладними № 68205 від 11.10.2013 на суму 5 145,00 грн, № 68377 від 13.10.2013 на суму 6 121,92 грн, № 68552 від 12.10.2013 на суму 7 602,00 грн, № 68650 від 14.10.2013 на суму 4 390,56 грн, № 68956 від 17.10.2013 на суму 6 663,24 грн, № 69340 від 17.10.2013 на суму 17 564,88 грн, № 69778 від 24.10.2013 на суму 23 913,48 грн, № 70284 від 25.10.2013 на суму 57 517,44 грн, № 66344 від 28.10.2013 на суму 40 505,28 грн, № 72124 від 28.10.2013 на суму 13 157,16 грн, № 72461 від 31.10.2013 на суму 37 938,84 грн, що підтверджується зведеною накладною № 622 від 31.10.2013 на фактичний відпуск товарно-матеріальних цінностей за період з 01.10.2013 по 31.10.2013, яка оформлена належним чином та підписана уповноваженими представниками сторін і скріплена печатками підприємств без зауважень та заперечень, в добровільному порядку.

Згідно зі ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що за загальним правилом обов'язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі-продажу не встановлено інший строк оплати. Отже, обов'язок відповідача оплатити товар (з огляду на приписи ст. 692 ЦК України) виникає з моменту його прийняття.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30.09.2014 у справі № 927/1232/13.

Оскільки зведеною накладною № 622 від 31.10.2013 на фактичний відпуск товарно-матеріальних цінностей за період з 01.10.2013 по 31.10.2013 підтверджується факт поставки (відвантаження) Позивачем та отримання Відповідачем товару за перерахованими вище видатковими накладними 11.10.2013, 12.10.2013, 13.10.2013, 14.10.2013, 17.10.2013, 24.10.2013, 25.10.2013, 28.10.2013 та 31.10.2013, то у Відповідача виник обов'язок щодо його оплати не пізніше 12.10.2013, 13.10.2013, 14.10.2013, 15.10.2013, 18.10.2013, 25.10.2013, 26.10.2013, 29.10.2013 та 01.11.2013 відповідно.

04.08.2014 Товариство з обмеженою відповідальністю "АЛЬТІС-СПЕЦБУД" здійснило оплату поставки за видатковою накладною № 70824 від 25.10.2013 на суму 50 000,00 грн., що підтверджується виписками по рахунку Позивача.

Окрім того, як зазначає Позивач, заборгованість Відповідача за поставку товару, здійснену в період по 24.10.2013, становить 33 919,20 грн.

За таких підстав, Суд доходить висновку, що заборгованість Відповідача перед Позивачем за товар, поставлений за Договором поставки, укладеним у спрощений спосіб, за період поставки з 11.10.2013 по 31.10.2013, складає 133 037,92 грн.

Проте, Суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів відповідно до статей 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження сплати Відповідачем грошових коштів Публічному акціонерному товариству «Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської» в розмірі 133 037,92 грн.

На підтвердження здійснення поставки Відповідачу товару на суму 39 985,99 грн в період з 01.11.2013 по 16.12.2013 Позивачем подано накладні: № 73436 від 01.11.2013 на суму 10 888,80 грн, № 73949 від 01.11.2013 на суму 15 034,75 грн, № 74303 від 04.11.2013 на суму 1 849,68 грн, № 80529 від 01.12.2013 на суму 9 723,48 грн, № 84326 від 16.12.2013 на суму 2 489,28 грн.

Також на підтвердження здійснення поставки Позивачем було подано товарно-транспортні накладні № 210443, № 210419, № 210701, № 210705, № 211007 до накладної № 73436, товарно-транспортні накладні № 233775, № 233765 до накладної №80529 та товарно-транспортну накладну № 212726 до накладної № 74303, а також довіреності на отримання матеріальних цінностей № 02440 від 10.10.2013, № 0460 від 17.10.2013, № 02514 від 04.11.2013, видані на ім'я ОСОБА_2.

Суд зазначає, що наявність чи відсутність будь-яких зобов'язань сторін підтверджується первинними документами, що фіксують та підтверджують господарські операції, які для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати як обов'язкові реквізити, так і додаткові реквізити в залежності від характеру операції, зокрема підставу для здійснення господарських операцій, дані про документ, що засвідчує особу - одержувача, номер документу, ідентифікаційний код підприємства тощо. Тобто, для надання первинним документам доказової сили при розгляді справ в суді необхідні повні дані про конкретні господарські операції, що здійснюються за конкретним договором, укладеним між сторонами.

Закон України ,,Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначає правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні та у статті 1 наведено визначення термінів, за якою для цілей цього Закону терміни вживаються у такому значенні: господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення; фінансова звітність - бухгалтерська звітність, що містить інформацію про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства за звітний період.

За приписами статті 8 цього Закону, питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи складаються під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. № 88 первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Залежно від характеру операції та технології обробки-даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: ідентифікаційний код підприємства, установи з Державного реєстру, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо (п.п. 2.1. - 2.4. Положення).

Документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою (п.2.5 Положення).

Відповідно до п. 2.15 Положення первинні документи підлягають обов'язковій перевірці (в межах компетенції) працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов'язкових реквізитів та відповідність господарської операції чинному законодавству у сфері бухгалтерського обліку, логічна ув'язка окремих показників. У разі виявлення невідповідності первинного документа вимогам законодавства у сфері бухгалтерського обліку такі документи з письмовим обґрунтуванням передаються керівнику підприємства, установи. До окремого письмового рішення керівника такі документи не приймаються до виконання (п. 2.16 Положення).

Суд зазначає, що на накладних № 73436 від 01.11.2013 на суму 10 888,80 грн, № 73949 від 01.11.2013 на суму 15 034,75 грн, № 74303 від 04.11.2013 на суму 1 849,68 грн, № 80529 від 01.12.2013 на суму 9 723,48 грн, № 84326 від 16.12.2013 на суму 2 489,28 грн., наданих Позивачем, відсутні посада та підпис особи одержувача, а також печатка підприємства - Відповідача, тому вказані документи не відповідають ознакам первинного документа у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та не можуть вважатися такими, які фіксують господарські операції та встановлюють договірні відносини між сторонами.

Посилання Позивача на те, що поставка за вказаними видатковими накладними зафіксована у зведених видаткових накладних, які були передані Відповідачу для підпису, проте не повернуті останнім, Суд не бере до уваги, оскільки відповідних зведених накладних та доказів їх направлення Відповідачу матеріали справи не містять.

З приводу товарно-транспортних накладних № 210443, № 210419, № 210701, № 210705, №211007, № 233775, № 233765, № 212726, № 243317, Суд зазначає, що вказані документи містять підписи та прізвища одержувача, проте, встановити їх приналежність представнику Відповідача не видається за можливе, оскільки довіреності на отримання матеріальних цінностей від імені Відповідача, наявні у матеріалах справи, видані іншій особі, ніж тим, які вказані у накладних. Більше того, печатки Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛЬТІС-СПЕЦБУД" перераховані накладні не містять.

Відтак, Суд не вважає вказані товарно-транспортні накладні первинними документами у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та такими, що підтверджують факт поставки товару Відповідачу.

Що стосується поданих Відповідачем податкових накладних № 878 від 04.11.2013 та № 793 від 16.12.2013, Суд зазначає, що вказані у цих накладних суми не відповідають заявленим Позивачем сумам відповідно до видаткових накладних № 74303 від 04.11.2013 та № 84326 від 16.12.2013, тому не можуть вважатися належними доказами поставки товару Відповідачу саме за вказаними у позові сумами поставок.

Крім того, як вбачається з виписок по рахунку Позивача, 14.08.2014 Товариством з обмеженою відповідальністю "АЛЬТІС-СПЕЦБУД" оплачено 2 489,28 грн. за бетон за видатковою накладною № 84326 від 16.12.2013.

Отже, заявлена Позивачем заборгованість за видатковою накладною № 84326 від 16.12.2013 у сумі 2 489,28 грн. хоч і не підтверджується первинними документами, проте, оплачена Відповідачем у повному обсязі, що свідчить про поставку товару Позивачем на суму 2 489,28 грн та відсутність боргу з її оплати.

На підставі наведеного Суд доходить висновку, що Позивачем не надано Суду належних та допустимих доказів відповідно до норм ст.ст. 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України поставки товару Відповідачу на суму 37 496,71 грн в період з 01.11.2013 по 16.12.2013 за накладними № 73436 від 01.11.2013 на суму 10 888,80 грн, № 73949 від 01.11.2013 на суму 15 034,75 грн, № 74303 від 04.11.2013 на суму 1 849,68 грн, № 80529 від 01.12.2013 на суму 9 723,48 грн.

Підсумовуючи викладене вище, Суд вказує, що Позивач не довів перед Судом належними та достатніми доказами наявності у Відповідача заборгованості з оплати товару, поставленого в період з 01.11.2013 по 16.12.2013, на суму 37 496,71 грн, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Таким чином, обґрунтованою визнається Судом заборгованість Відповідача перед Позивачем на суму 133 037,92 грн за товар, поставлений за Договором поставки, укладеним у спрощений спосіб, за період поставки з 11.10.2013 по 31.10.2013.

29.09.2017 Відповідачем у відзиві заявлено про застосування строку позовної давності до вимог Позивача.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки. (ст. 257 Цивільного кодексу України).

Відповідно до абз. 1 ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно з ч.ч.3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. (п. 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» №10 від 29.05.2013).

Як вбачається з матеріалів справи, Позивач звернувся до суду з вказаним позовом 15.09.2017 (відбиток штемпеля поштового зв'язку на конверті), проте, останнім заявлено до стягнення та визнано Судом обґрунтованою заборгованість в розмірі 133 037,92 грн за поставлений товар у період з 11.10.2013 по 31.10.2013, а тому до цих позовних вимог слід застосувати строки позовної давності за заявою Відповідача. Судом встановлено, що обов'язок Відповідача по здійсненню оплати товару виник за відповідними поставками 12.10.2013, 13.10.2013, 14.10.2013, 15.10.2013, 18.10.2013, 25.10.2013, 26.10.2013, 29.10.2013 та 01.11.2013, тому трирічний строк на подання позовної заяви за зобов'язаннями Відповідача сплив відповідно 12.10.2016, 13.10.2016, 14.10.2016, 15.10.2016, 18.10.2016, 25.10.2016, 26.10.2016, 29.10.2016 та 01.11.2016.

Суд вказує, що у позові та поясненнях по суті спору Позивач одночасно вказує на переривання строку позовної давності для заявлення позовних вимог та просить Суд визнати причини строку позовної давності поважними і відновити пропущений строк.

Відповідно до п. 5 ст. 267 Цивільного кодексу України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до п.2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» №10 від 29.05.2013, позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Щодо фізичної особи (громадянина) останніми можуть бути документально підтверджені тяжке захворювання, тривале перебування поза місцем свого постійного проживання (наприклад, за кордоном) тощо. Стосовно підприємства (установи, організації) зазначені обставини не можуть братися судом до уваги, оскільки за відсутності (в тому числі й з поважних причин) особи, яка представляє його в судовому процесі, відповідне підприємство (установа, організація) не позбавлене права і можливості забезпечити залучення до участі у такому процесі іншої особи; відсутність зазначеної можливості підлягає доведенню на загальних підставах.

Закон не визначає, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропущення позовної давності поважними. Як правило, це здійснюється за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідна ініціатива може виходити й від інших учасників судового процесу, зокрема, прокурора, який не є стороною у справі.

Однак, у даному випадку Позивач хоч і заявив про визнання причин пропуску позовної давності поважними, проте, документального підтвердження поважності цих причин не надав.

Як встановлено у ст. 264 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

У п. 4.4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» №10 від 29.05.2013 визначено, що у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Бездіяльність боржника (наприклад, неоспорювання ним безспірного списання коштів, якщо така можливість допускається за законом або договором) не свідчить про переривання перебігу позовної давності, оскільки таке переривання можливе лише шляхом вчинення дій.

Визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами.

Визнання боржником свого боргу після спливу позовної давності не свідчить про переривання перебігу такої давності.

Вказуючи про переривання строку позовної давності, Позивач посилається на визнання Відповідачем боргу шляхом підписання Сторонами актів звірки взаєморозрахунків, якими визначено залишок заборгованості відповідача на користь Позивача станом на 01.05.2014, 01.06.2014, 01.10.2014, 01.11.2014, 01.12.2014, 01.03.2015, 01.04.2015, 01.05.2015,01.07.2015, а також здійсненими Відповідачем оплатами товару 04.08.2014 та 14.08.2014.

Суд вказує, що надані Позивачем акти звірки взаєморозрахунків з Відповідачем не містять жодної інформації з приводу походження заборгованості (відсутні посилання на накладні), а містять лише суму її залишку, тому підписання таких актів Суд не вважає доказом визнання Відповідачем заборгованості, заявленої до стягнення у даному позові, та відповідно не перериває загального строку позовної давності Позивача.

Поряд з викладеним Суд зазначає, оскільки Відповідачем у платіжних дорученнях зазначено чітко призначення платежу за відповідними видатковими накладними, а тому такі оплати не є підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших частин платежу.

Відповідно до п.2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» №10 від 29.05.2013, якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської» про стягнення з Відповідача заборгованості за поставлений товар в період з 11.10.2013 по 31.10.2013 на суму 133 037,92 грн. задоволенню не підлягають у зв'язку з застосуванням загальних строків позовної давності за заявою Відповідача.

Таким чином, Суд вважає, що в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської» до Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛЬТІС-СПЕЦБУД" про стягнення заборгованості у розмірі 170 534,63 грн слід відмовити, зокрема, в частині стягнення 37 496,71 грн - з підстав необґрунтованості та недоведеності, а в частині стягнення 133 037,92 грн - у зв'язку із пропуском Позивачем строку позовної давності для можливості звернення до суду по захист його порушеного права.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору залишаються за Позивачем.

На підставі викладеного, керуючись статтями 32, 33,36, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ

1. У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської» до Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛЬТІС-СПЕЦБУД" про стягнення 170 534,63 грн відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 06 листопада 2017 року

Суддя О.В. Чинчин