ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" жовтня 2017 р.Справа № 922/3446/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Рильової В.В.

при секретарі судового засідання Горбачовій О.В.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції, Харківська область, Зміївський р-н, смт. Слобожанське
до Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Будинок-104", Харківська область, Зміївський р-н, смт. Слобожанське
про стягнення коштів в сумі 324355,39 грн.
за участю представників:

позивача - ОСОБА_1 (дов.№443/22 від 13.12.2016 року);

відповідача - ОСОБА_2 (керівник) .

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції (позивач) звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до Обєднання співвласників багатоквартирного будинку "Будинок-104" (відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором № 90 від 01.04.2004 р. про постачання теплової енергії в гарячій воді в розмірі основного боргу - 264693,52 грн., пені - 34380,79 грн., інфляційних витрат - 20228,00грн., 3% річних - 5053,08 грн. Крім того, позивач просив суд судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 10.10.2017 р. порушено провадження у справі, призначено її до розгляду у судовому засіданні на 26.10.2017р.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 23.10.2017р. від відповідача надійшла заява (вх.№ 34649), в якій він просить суд позовні вимоги задовольнити частково. Крім того, відповідач просить відмовити у позові в частині стягнення пені у розмірі 34380,79 грн., інфляційних втрат у розмірі 20228,00 грн. та 3% річних у розмірі 5053,08 грн. Надана заява досліджена судом та долучена до матеріалів справи.

У судовому засіданні 26.10.2017 р. представник позивача позовні вимоги підтримував у повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

У судовому засіданні 26.10.2017р. представник відповідача проти позову заперечував частково, а саме, визнавав суму основного боргу, а проти стягнення пені у розмірі 34380,79 грн., інфляційних втрат у розмірі 20228,00 грн. та 3% річних у розмірі 5053,08 грн. заперечував.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

01 квітня 2004 року між сторонами був укладений договір № 90 про постачання теплової енергії в гарячій воді (надалі - договір), згідно з якими позивач (енергопостачальна організація) зобов'язувався постачати відповідачу (споживачу) теплову енергію в гарячій воді в потрібних йому обсягах, а споживач зобов'язувався оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) (додаток № 4) в терміни, передбачені цим договором.

Відповідно до п.10.1. договору, строк його дії визначений сторонами до 31.12.2004 р. При цьому, договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією зі сторін (п.10.4. договору).

Враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів наявності звернень сторін про припинення дії договору, беручи до уваги здійснення в 2017 році сторонами дій направлених на його виконання (поставка позивачем теплової енергії та її прийняття відповідачем), суд дійшов висновку про його пролонгацію, зокрема, на 2017 рік.

Облік споживання теплової енергії проводиться розрахунковим способом, після встановлення та прийняття до комерційної експлуатації приладів обліку теплової енергії облік споживання виконується за показаннями приладів (п.5.1. договору).

Відповідно до п. 6.1. договору, розрахунки за теплову енергію, що споживається, проводяться в грошовій формі відповідно до встановлених тарифів. По взаємній згоді споживача й енергопостачальної організації розрахунки можуть провадиться й в іншій формі, не суперечній законодавству України.

Розрахунковим періодом є календарний місяць, по результатам якого складається та підписується обома сторонами акти звірки (в 2-х примірниках). Для підписання та отримання акту звірки споживач зобов'язаний не пізніше 15 числа місяця наступного за розрахунковим являтися до абонентської служби енергопостачальної організації. У разі неповернення споживачем акта звірки енергопостачальній організації до початку наступного розрахункового періоду, цей акт вважається прийнятим та погодженим споживачем.

Відповідно до п. 6.5. договору відповідач (споживач) за 10 днів до початку розрахункового періоду сплачує позивачу 100% вартості зазначеної в договорі кількості теплової енергії, передбаченої на розрахунковий період, з урахуванням залишкової суми (сальдо) розрахунків на початок місяця.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач свої зобов'язання за договором №90 від 01.01.2004 р. за період з 01.11.2016 р. по 31.08.2017 р. виконував в повному обсязі. Проте, відповідач свої обов'язки щодо своєчасного розрахунку за користування послугами належним чином не виконує, в результаті чого у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість, яка станом на 31 серпня 2017 року становить 264 693,52 грн.

В підтвердження позовних вимог позивачем були надані до суду копії актів здачі-прийому послуг за договором: № 2243 від 30.11.2016 р., № 2264 від 30.11.2016 р., № 2496 від 31.12.2016 р., № 084 від 31.01.2017 р., № 366 від 28.02.2017 р., № 637 від 31.03.2017 р., № 795 від 30.04.2017 р., № 1271 від 30.06.2017 р., № 1462 від 31.07.2017 р., № 1595 від 31.08.2017 р.

Зазначені акти підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені їх печатками.

Також позивачем були надані до суду копії рахунків-фактур за договором: № 0126214 від 30.11.2016 р., № 0126111 від 30.11.2016 р., № 0126172 від 31.12.2016 р., № 0126196 від 31.01.2017 р., № 0126203 від 28.02.2017 р., № 0126153 від 31.03.2017 р., № 0126137 від 30.04.2017 р., № 0126126 від 30.06.2017 р., № 0126111 від 31.07.2017 р., № 0126096 від 31.08.2017 р.

Судом встановлено, що між сторонами за договором був складений акт звірки відповідно до якого станом на 01.08.2017 р. заборгованість відповідача перед позивачем складала 264 693,52 грн.

Вказаний акт підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплені їх печатками.

Однак, в порушення умов спірного договору, відповідач оплату за використану теплову енергію здійснював несвоєчасно та не в повному обсязі, внаслідок чого, станом на 31.08.2017 р., у нього утворилась заборгованість у розмірі 264 693.52 грн.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, суд виходить з наступного.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про електроенергетику", енергія - електрична чи теплова енергія, що виробляється на об'єктах електроенергетики і є товарною продукцією, призначеною для купівлі-продажу.

Регулювання відносин у сфері теплопостачання має певні особливості, викликані такими об'єктивними умовами функціонування систем теплопостачання, як, крім іншого, наявністю поділу господарської діяльності у сфері теплопостачання на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії; централізованим теплопостачанням споживачів від теплоелектроцентралей і котелень, які входять до об'єднаної енергетичної системи України - ст. 5 Закону України Про теплопостачання.

Відповідно до ст.ст. 1, 19 Закону України Про теплопостачання, теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об'єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу. Вироблена теплова енергія постачається споживачу згідно з договором купівлі-продажу.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 ЦК України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обовязку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

У відповідності із ст. 173 ГК України та ст. 509 ЦК України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконати її обовязку.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

За змістом ст. 1 Закону України Про теплопостачання споживачем теплової енергії визнається особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 193 ГК України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

В статті 275 ГК України передбачено, що за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується, а згідно ч. 7 цієї статті оплата енергії, що відпускається, здійснюється відповідно до умов договору. Договір може передбачати попередню оплату, планові платежі з наступним перерахунком або оплату, що проводиться за вартість прийнятих ресурсів.

За приписами ч.7 ст. 276 ГК України оплата енергії, що відпускається, здійснюється відповідно до умов договору. Договір може передбачати попередню оплату, планові платежі з наступним перерахунком або оплату, що проводиться за вартість прийнятих ресурсів.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ч.1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частина 1 ст. 628 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач порушив умови договору, оплату здійснював несвоєчасно, не в повному обсязі, внаслідок чого у нього виникла заборгованість в сумі 264 693,52 грн., яка на момент розгляду справи відповідачем не погашена.

Враховуючи вищевикладене суд вважає, що сума основного боргу за договором у розмірі 264 693,52 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За таких обставин позовні вимоги позивача про стягнення 3% річних у розмірі 5053,08 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Що стосується заявленої вимоги позивача про стягнення з відповідача 20228,00 грн. суми інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

В інформаційному листі від 17.07.2012р. №01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським суд України у розгляді справ окремих норм матеріального права" сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (постанова Вищого господарського суду України від 05.04.2011 № 23/466 та лист Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997 № 62-97р). При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (див. постанову Вищого господарського суду України від 01.02.2012 № 52/30). В силу приписів статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляції.

Суд, перевіривши розрахунок інфляційних втрат визнав їх вірно розрахованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, та стягненню підлягає сума інфляційних втрат в розмірі 20228,00 грн.

Щодо стягнення пені у розмірі 34380,79 грн. суд зазначає, наступне.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч. 1 ст. 546 ЦК України).

Відповідно до ст.ст. 230, 231 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання. Законом щодо окремих видів зобовязань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

У відповідності до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

В частині 1 ст. 548 ЦК України закріплено, що виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

У п. 7.2.3 договору сторони обумовили, що у разі несвоєчасної оплати обумовлених даним договором платежів нараховується пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ належної до сплати суми за кожен день прострочення.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що платники і грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Розглянувши розрахунок позивача нарахованої пені за договором та перевіривши правильність нарахування позивачем пені, суд встановив, що позивачем не вірно була нарахована відповідачу неустойка на загальну суму 34380,79 грн. З огляду на викладене, враховуючи вихідні дані з розрахунку позивача пені за договором, судом було проведено перерахунок заявлених до стягнення суми пені та встановлено, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача пеня у розмірі 34308,37 грн.

Відповідно до ст. 83 п. 3 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Приписами частини 3 ст. 551 ЦК України також передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Як роз'яснено у п. 3.17.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо. У зазначеній нормі ГПК йдеться про можливість зменшення розміру саме неустойки (штрафу, пені), а тому вона не може застосовуватися у вирішенні спорів, пов'язаних з відшкодуванням сум збитків та шкоди (стаття 22, глава 82 Цивільного кодексу України).

Крім того, ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частиною третьою статті 551 ЦК України і статтею 233 ГК України. Якщо відповідні санкції застосовуються не у зв'язку з порушенням зобов'язання, а з інших передбачених законом підстав (наприклад, за порушення вимог конкурентного законодавства), їх розмір не може бути зменшено судом.

У резолютивній частині судового рішення зазначається про часткове задоволення позову і розмір суми неустойки, що підлягає стягненню. Судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.

Таким чином, нормами чинного законодавства передбачена можливість зменшення розміру лише неустойки, а не звільнення боржника від сплати штрафних санкцій взагалі.

При цьому, суд зазначає, що при вирішенні питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

З матеріалів справи вбачається, що Об'єднання співвласників багатоквартирних будинків "Будинок-104" є неприбутковою організацією яка знаходиться в скрутному фінансовому становищі, невиконання відповідачем договірних зобов'язань виникло через значну заборгованість членів ОСББ "Будинок-104" , та мешканців будинків ОСББ та управління СЗНР, які невчасно перераховують кошти за субсідію, за ветеранів ВВВ, дітей війни, громадян які постраждали в наслідок ЧАЄС, сільський педагог, медики на пенсії, інваліди ОСОБА_3. У зв'язку з чим, відповідач звернувся до суду з заявою про зменшення розміру пені на 100%, у відповідності до ст. 233 ГК, 83 ГПК України.

Розглянувши вказану заяву, суд зважаючи на те, що прострочення відповідача сталося не з прямої вини відповідача та не завдало шкоди позивачу, але при цьому, розмір штрафних санкцій, нарахованих позивачем (34308,37 грн.) з урахуванням складного становища відповідача є значним. Стягнення з відповідача на користь позивача штрафних санкцій в повному розмірі значно ускладнить фінансовий стан відповідача, у зв'язку з чим, суд вважає необхідним задовольнити заяву відповідача частково та зменшити штрафні санкції на 50%.

За таких обставин, позовні вимоги в частині стягнення пені підлягають задоволенню частково в розмірі 17154,18 грн. В задоволенні стягнення пені в сумі 17154,18 грн. суд відмовляє.

Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми основного боргу за договором у розмірі 264693,52 грн., пені у розмірі 17154,18 грн., інфляційних витрат у розмірі 20228,00 грн. та 3% річних у розмірі 5053,08 грн.

Враховуючи те, що з вини відповідача спір було доведено до суду, судові витрати слід покласти на відповідача.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 129 Конституції України, ст.ст. 230, 231, 232, 343 Господарського кодексу України, ст.ст. 258, 509, 526, 530, 549, 611, 625, 628, 629, 901, 903 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 4, 12, 22, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85, 111-28 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Обєднання співвласників багатоквартирного будинку "Будинок-104" (63460, Харківська область, Зміївський район, смт. Слобожанське, вул. Спортивна,14, , р/р № 9412 у ПАТ "Креді ОСОБА_4" МФО 300614) на користь Публічного акціонерного товариства "Центренерго" (03680, м. Київ, вул. Козацька, 120/4 "є"; ; р/р № 2 в АТ „Ощадний банк" м. Києва МФО 300465) суму основного боргу за договором № 90 про постачання теплової енергії в гарячій воді від 01.04.2004 р. у розмірі 264693,52 грн.; пеню у розмірі 17154,18 грн.; інфляційні витрати у розмірі 20228,00 грн.; 3% річних у розмірі 5053,08 грн. та 4864,25 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В решті позову відмовити.

Повне рішення складено 30.10.2017 р.

Суддя ОСОБА_5