ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2017 року Справа № 907/141/17

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Карабаня В.Я. - головуючого,
Ємельянова А.С.,
Нєсвєтової Н.М.,
розглянувши матеріали касаційної
скаргиУправління соціального захисту населення Свалявської районної державної адміністрації
напостанову Львівського апеляційного господарського суду від 24.07.2017 та рішення господарського суду Закарпатської області від 30.05.2017
у справігосподарського суду Закарпатської області №907/141/17
за позовомпублічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Закарпатської філії ПАТ "Укртелеком"
доУправління соціального захисту населення Свалявської районної державної адміністрації
про стягнення 103 159,69грн.
за участі представників сторін:

від позивача - не з'явилися,

від відповідача -не з'явилися,

У С Т А Н О В И В:

30.05.2017 рішенням господарського суду Закарпатської області (судді Івашкович І.В., Бобрик Г.Й., Пригара Л.І.), залишеним без змін 24.07.2017 постановою Львівського апеляційного господарського суду (судді Марко Р.І., Костів Т.С., Желік М.Б.) позов публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Закарпатської філії ПАТ "Укртелеком" до Управління соціального захисту населення Свалявської районної державної адміністрації задоволено повністю, стягнуто з Управління на користь ПАТ "Укртелеком" в особі Закарпатської філії ПАТ "Укртелеком" 103 159,69грн. витрат, понесених останніми за надані пільговим категоріям громадян телекомунікаційні послуги, 715,25грн. 3% річних, 1 307,09грн. інфляційних та судовий збір.

У касаційній скарзі Управління соціального захисту населення Свалявської районної державної адміністрації посилалися на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, що мало наслідком ухвалення незаконних судових рішень, які просили скасувати та відмовити у позові.

Проаналізувавши касаційну скаргу на предмет її обґрунтованості у сукупності з іншими матеріалами справи, колегія суддів частково погоджується з доводами заявника та приходить до висновку про скасування постанови та рішення з направленням справи для нового розгляду виходячи з наступного.

Як убачається із матеріалів справи, ПАТ "Укртелеком" є оператором телекомунікацій і включений до реєстру операторів, провайдерів телекомунікацій Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері зв'язку та інформатизації. Позивач надає телекомунікаційні послуги фізичним особам, у тому числі тим, які мають визначені законодавством пільги з їх оплати.

Господарськими судами встановлено, що з січня по грудень 2016 року позивач надав телекомунікаційні послуги на пільгових умовах громадянам Свалявського району Закарпатської області району, що включені до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги та на яких поширювались дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу", Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний статус", Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Закону України "Про охорону дитинства".

Відповідно до ч.3 ст. 63 Закону України "Про телекомунікації", телекомунікаційні послуги споживачам, які мають установлені законодавством України пільги з їх оплати, надаються операторами, провайдерами телекомунікацій відповідно до законодавства України.

Згідно пп. б п. 4 ч. 1 ст. 89 та ст. 102 БК України, видатки на відшкодування вартості послуг, наданих пільговим категоріям громадян, здійснюються з місцевих бюджетів за рахунок коштів, які надходять з Державного бюджету України (субвенцій з Державного бюджету України) у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002р. №256 затверджено Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення на рахунок субвенцій з державного бюджету, яким встановлено механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення компенсаційних виплат за вказані пільги окремих категорій громадян за рахунок субвенцій з державного бюджету.

Зокрема, п. 2 Постанови визначено, що головні розпорядники коштів місцевих бюджетів здійснюють розрахунки з постачальниками послуг на підставі поданих ними щомісячних звітів щодо послуг, наданих особам, які мають право на відповідні пільги

Відповідно до п. 3 Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення на рахунок субвенцій з державного бюджету, головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення, є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

Приймаючи рішення у цій справі, місцевий господарський суд визнав позовні вимоги обгрунтованими, оскільки на підставі вищезгаданих положень закону саме відповідач повинен відшкодувати вартість телекомунікаційних послуг, наданих позивачем протягом 2015-2016 років пільговим категоріям населення на території Свалявської районної державної адміністрації, чого зроблено не було з причин відсутності бюджетних асигнувань.

Погоджуючись із такими висновками суду першої інстанції, апеляційний господарський суд із посиланням на положення ст.617 ЦК України, ст.218 ГК України зазначив, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України не є підставою для звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов'язання.

Підставою для ухвалення таких рішень попередніх судових інстанцій стало також і те, що в силу ч.6 ст.48 Бюджетного кодексу України зобов'язання щодо виплати субсидій, допомог, пільг по оплаті за надані послуги та компенсації громадянам з бюджету, на що згідно із Законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються органами Державної казначейської служби України незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень. Господарські суди врахували, що ця норма є спеціальною для спірних правовідносин відносно інших норм цієї статті щодо загального порядку взяття бюджетних зобов'язань, та на які посилався відповідач.

Як свідчать матеріали справи, Управління соціального захисту населення Свалявської районної державної адміністрації зазначали заперечуючи проти задоволення позовних вимог зазначали, що відповідно до ст.22 Бюджетного кодексу України для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня. Відповідач є розпорядником коштів нижчого рівня. Положеннями цього ж Кодексу визначено, виплати за користування послугами зв'язку окремих категорій громадян належать до видатків, що здійснюються з бюджетів міст обласного значення, районних бюджетів об'єднаних територіальних громад за рахунок відповідної субвенції з Державного бюджету. Системний аналіз положень Бюджетного кодексу України та Постанови №256 свідчить, що компенсація вартості послуг зв'язку наданих пільговим категоріям громадян має здійснюватися виключно за рахунок субвенцій, передбачених державним бюджетом на відповідний рік. Утім за твердженнями заявника Законом України "Про державний бюджет України на 2016 рік" відповідні субвенції передбачені не були, тому відповідач не має бюджетних призначень щодо розпорядження коштами на компенсацію пільг, та як наслідок не повинен відповідати за виконання Державного бюджету України у вигляді покладення на нього негативних фінансових наслідків. Також зазначали, що до участі у справі слід було залучити фінансовий орган районної державної адміністрації та орган казначейства, чого не було зроблено судами.

Дійшовши висновку, що чинне законодавство передбачає відшкодування витрат за надані послуги зв'язку пільговим категоріям громадян і такі зобов'язання не залежать від їх фінансування, суди попередніх інстанцій усупереч вимог ст.43 ГПК України не надали належної правової оцінки запереченням відповідача про відсутність субвенцій з Державного бюджету місцевим бюджетам на відшкодування пільг окремим категоріям громадян за надані позивачем у спірний період послуги зв'язку, не впевнились у наявності відповідних бюджетних асигнувань для розрахунків сторін за надані та спожиті послуги.

Відповідно до п.10 Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №117 від 29.01.2003 підприємства та організації, що надають послуги, щомісяця до 25 числа подають уповноваженому органу на паперових та електронних носіях розрахунки щодо вартості послуг, наданих пільговикам у минулому місяці згідно з формою "2-пільга".

Господарськими судами залишено поза увагою твердження відповідача, що всупереч зазначених вимог позивачем не подавались списки осіб, які чинним законодавством віднесені до пільгових категорій громадян. Крім того не спростовано доводи заявника про те, що відповідний договір сторонами не укладався, конкретна дата виконання зобов'язань не встановлена, а доказів надання послуг матеріали справи не містять.

За приписами ст.84 ГПК України рішення господарського суду повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі. Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні наступного: чи мали обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Зазначеним вимогам оскаржувані судові акти не відповідають, оскільки ухвалені усупереч положенням ст.43 ГПК України через неповноту встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для вирішення господарського спору.

Відповідно до ч.2 ст.1115 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція використовує процесуальні права суду першої інстанції виключно для перевірки юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення у рішенні або постанові господарського суду.

Згідно п.3 ч.1 ст.1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд, якщо суд припустився порушень норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Оскільки обставини справи, від яких залежить правильне вирішення справи, судом першої інстанції не встановлені, а касаційна інстанція не має права встановлювати обставин справи, це позбавляє Вищий господарський суд України можливості ухвалити нове рішення у справі і слугує підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій з передачею справи до місцевого господарського суду для нового розгляду, під час якого господарському суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з'ясувати та перевірити всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для її розгляду та вирішення спору по суті, встановити дійсні права та обов'язки сторін, і в залежності від установленого правильно застосувати норми матеріального та процесуального права, якими урегульовано спірні правовідносини, та ухвалити законне й обґрунтоване рішення.

Керуючись ст.ст.1115, 1117, 1119-11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Управління соціального захисту населення Свалявської районної державної адміністрації задоволити частково.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 24.07.2017 та рішення господарського суду Закарпатської області від 30.05.2017 скасувати, а справу №907/141/17 направити для нового розгляду до суду першої інстанції.

Головуючий суддя В.Я. Карабань

Суддя А.С. Ємельянов

Суддя Н.М. Нєсвєтова