ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" жовтня 2017 р.Справа № 922/2825/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання Васильєві А.В.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківметал-2", м. Харків
до Державного підприємства "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№43)", м. Харків
про стягнення грошових коштів в розмірі 20237,59 грн.
за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, доруч. № 521 від 11.09.2017р.;

відповідача - ОСОБА_2, дов. № 5/14-3859/Бз від 17.10.2017р.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Харківметал-2", м. Харків, звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Державного підприємства "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№43)", м. Харків, про стягнення заборгованості в розмірі 20237,59 грн., з яких: 16615,80 грн. - сума основного боргу, 706,14 грн. - річні за прострочення платежу, 2915,75 грн. - інфляційне збільшення. Також позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою господарського суду від 23.08.2017р. прийнято вказану позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 11.09.2017р. о 12:00 год.

У судовому засіданні 11.09.2017р. оголошувалась перерва до 17.10.2017р. о 10:30 год.

Ухвалою господарського суду від 17.10.2017р. продовжено строк вирішення даного спору, в порядку ст. 69 ГПК України, до 06.11.2017р.

У судовому засіданні 17.10.2017р. представник позивача надав пояснення (вх. № 33611), в яких зазначив про часткову сплату відповідачем суми основного боргу за поставлений товар в розмірі 1922,41 грн. В зв'язку з чим, просить суд стягнути на свою користь суму основного боргу, з урахування зробленої відповідачем часткової сплати боргу.

Розглянувши матеріали справи та надані докази, враховуючи, що після звернення позивача з даним позовом до господарського суду, відповідач добровільно задовольнив позовні вимоги в частині сплати суми основного боргу за поставлений товар в розмірі 1922,41 грн., суд вважає що провадження у справі в цій частині підлягає припиненню на підставі п. 1-1 статті 80 ГПК України, за відсутністю предмету спору.

У судовому засіданні 31.10.2017р. представник позивача позов підтримав, наполягав на його задоволенні.

Представник відповідача у судовому засіданні 31.10.2017р. проти позову заперечував частково, в частині заявленої позивачем до стягнення суми 3% річних та інфляційних.

В наданому до господарського суду відзиві на позов (вх. № 28831), з посиланням на приписи ст. 181 ГК України, зазначив, що відповідачем не було порушено зобов'язання, так як між позивачем та відповідачем господарський договір у письмовому вигляді не укладався та не було дотримано істотних умов господарського договору, а саме предмет, ціну та строк дії договору. З цього також свідчить, що нарахування пені та штрафних санкцій на суму заборгованості, не було передбачено договором.

У судовому засіданні 31.10.2017р. сторони наголосили на тому, що ними надані всі необхідні для розгляду справи докази та вважають за можливе розглянути справу по суті в даному судовому засіданні.

Враховуючи те, що норми ст. 65 ГПК України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Розглянувши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини та докази на їх підтвердження, заслухавши представників сторін, судом встановлено наступне:

Як свідчать матеріали справи, на підставі видаткової накладної № 12ХМО15967 від 15.09.2015р. Державне підприємство "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№43)", м. Харків отримало у Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківметал-2" труби безшовні d 76х3,5 ст 20 у кількості 0,382 т на загальну суму 10440,62 грн., з урахуванням наданих послуг по порізці труб. Позивачем було виставлено відповідачу рахунок на оплату № 12ХМ007465 від 28.08.2015р.

На підставі видаткової накладної № 12ХМ009972 від 05.07.2016р. Державне підприємство "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№43)", м. Харків отримало у Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківметал-2" дріт зв. легов. 0,8 СВ08Г2С у кількості 75,3 кг., на загальну суму 1922,41 грн. Позивачем було виставлено відповідачу рахунок на оплату № 12ХМ009769 від 05.07.2016р.

На підставі видаткової накладної № 12ХМО10480 від 12.07.2016р. Державне підприємство "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№43)", м. Харків отримало у Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківметал-2" труби ел/зв проф. 50x50x4 у кількості 81 пог.м. та труби ел/зв проф. 40x40x3 у кількості 25 пог.м., на загальну суму 9257,63 грн., з урахуванням наданих послуг по порізці труб. Позивачем було виставлено відповідачу рахунок на оплату № 12ХМ010168 від 12.07.2016р.

На підставі видаткової накладної № 12ХМ010481 від 012.07.2016р. Державне підприємство "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№43)", м. Харків отримало у Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківметал-2" круг 6,5 ст3пс у кількості 0,081 т. , на загальну суму 995,14 грн. Позивачем було виставлено відповідачу рахунок на оплату № 12ХМ010208 від 12.07.2016р.

Як зазначив позивач, відповідач не виконав в повному обсязі свого обов'язку щодо сплати за отриманий за видатковими накладними товар, та, відповідно до платіжного доручення № 1916 від 22 вересня 2015 року та платіжного дорученням № 1948 від 23 вересня 2015 року, відповідачем сплачена сума у загальному розмірі 6000,00 грн. за товар.

Отже, на час звернення позивача з даним позовом до господарського суду, відповідач має заборгованість за отриманий товар в розмірі 16615,80 грн.

Направлені на адресу відповідача вимоги-претензії про сплату заборгованості, залишились з боку відповідача без відповідного реагування.

Враховуючи невиконання відповідачем свого обов'язку щодо сплати за отриманий за видатковими накладними товар в розмірі 16615,80 грн., позивач звернувся до господарського суду із позовом про стягнення суми заборгованості за отриманий товар в розмірі 16615,80 грн., інфляційних втрат в розмірі 2915,75 грн., 3% річних в розмірі 706,14 грн.

Під час розгляду справи, платіжним дорученням № 2051 від 14.09.2017р., відповідачем була сплачена сума боргу в розмірі 1922,41 грн., в зв'язку з чим, господарським судом було припинено провадження у справі в цій частині.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є право відношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Згідно п. 2. ст. 509 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, в тому числі, що не передбачені актами цивільного законодавства, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно п. 1. ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 174 ГК України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Виходячи з приписів ст. 205 ЦК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ст.181 ГК України, допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Так, відповідно до наданих до матеріалів справи видаткових накладних № 12ХМО15967 від 15.09.2015р., № 12ХМ009972 від 05.07.2016р., № 12ХМО10480 від 12.07.2016р., № 12ХМ010481 від 012.07.2016р. Державне підприємство "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№43)", м. Харків, отримало у Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківметал-2" металопродукцію на загальну суму 22615,80 грн. Проте, свої зобов"язання щодо своєчасної та в повному обсязі оплати за отриманий товар відповідач не виконав та не надав суду доказів на підтвердження оплати даної суми боргу в повному обсязі.

Дослідивши надані видаткові накладні, суд вважає, що вони повністю відповідають вимогам ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та містять обовязкові реквізити первинних документів, зокрема: назву документа; дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; посилання на договір; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; особистий підпис осіб, які брала участь у здійсненні господарської операції.

Як зазначено Вищим господарським судом України в інформаційному листі від 17.07.2012 р. за № 01-06/928/2012 Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді окремих норм матеріального права, підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним документом у розумінні Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обовязку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобовязання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 ЦК України.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов'язання, у відповідності до ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання, тобто неналежне виконання.

Згідно зі ст.692 ЦК України покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений іншій строк оплати товару.

Відповідно до матеріалів справи, відповідачем було отримано товар на загальну суму 22615,80 грн., що є підставою для оплати за нього після отримання, оскільки сторонами не встановлений іншій строк оплати товару, а отже твердження відповідача щодо неузгодженості сторонами строків оплати за поставлений товар, суд вважає помилковими та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Приймаючи до уваги вищевикладене, враховуючи доведеність факту порушення відповідачем умов діючого законодавства, ненадання суду доказів погашення боргу, суд знаходить позовні вимоги в межах суми основного боргу у розмірі 14693,39 грн. обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові

Суд, перевіривши розрахунок інфляційних втрат в сумі 19531,55 грн., визнав дану вимогу законною, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Суд, перевіривши розрахунок 3% річних в сумі 706,17 грн. за допомогою калькулятора санкцій апаратного комплексу Ліга-Закон, вважає, що задоволенню підлягає сума 659,61 грн. В решті суми 3% річних суд відмовляє, як в безпідставно нарахованих.

Щодо заперечень відповідача, що не укладення між сторонами даного спору господарського договору у письмовій формі, сторонами не було дотримано істотних умов договору, що свідчить про неправомірність нарахування позивачем відповідачу суми інфляційних втрат та 3% річних, суд відхиляє, з огляду на наступне.

Відповідно до п.п. 4.1., 4.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань", сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних. Якщо укладеним сторонами договором передбачено збільшення розміру процентів у зв'язку з простроченням сплати боргу, розмір ставки, на яку збільшено проценти, слід вважати іншим розміром процентів.

Таким чином, нарахування позивачем 3% річних та інфляційних втрат та вимога про їх стягнення з відповідача, внаслідок порушення ним грошового зобов'язання, є правом кредитора, відповідно до приписів ст. 625 ЦК України, незалежно від того, передбачили чи ні сторони в договорі відповідну умову.

Згідно з частиною другою статті 43 ГПК України та статтею 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як визначено у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи. Суд обґрунтовує своє рішення лише тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Подані докази не можуть бути відхилені судом з тих мотивів, що вони не передбачені процесуальним законом.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи викладене, позовні вимоги ТОВ "Харківметал-2" підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується ст. 49 ГПК України та покладає на сторін судові витрати, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пункту 4.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", оскільки спір доведено до суду саме з вини відповідача і частину заборгованості він погасив вже після звернення позивача із позовом до суду, судовий збір в цій частині слід покласти на відповідача.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 12, 22, 32, 33, 43, 44, 49, 65, п. 1-1 ст. 80, ст. ст. 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити частково.

Стягнути з Державного підприємства "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№43)" (61089, м. Харків, вул. Таджицька, 17, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківметал-2" (61032, м. Харків, пр. Московський, 301, ) суму основного боргу в розмірі 14693,39 грн., інфляційне збільшення суми боргу в розмірі 2915,75 грн., 3% річних в розмірі 659,61 грн., судові витрати в розмірі 1596,32 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В частині стягнення суми основного боргу в розмірі 1922,41 грн. - провадження у справі припинити.

Повне рішення складено 03.11.2017 р.

Суддя ОСОБА_3

справа № 922/2825/17