РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.10.2017Справа №910/15659/17
За позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву

До Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про виселення з приміщення

Суддя Спичак О.М.

Представники сторін:

від позивача: Гармашов Б.С. - по дов.

від відповідача: ОСОБА_2 - по дов.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Регіональне відділення Фонду державного майна України по місту Києву звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про виселення з займаних приміщень.

Ухвалою суду від 18.09.2017р. (з урахуванням ухвали про виправлення описки) було порушено провадження у справі № 910/15659/17 та призначено її до розгляду на 13.10.2017р.

Представник відповідача у судове засідання 13.10.2017р. не з'явився, вимоги ухвали суду не виконав, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Представником позивача у судовому засіданні 13.10.2017р. було надано усні пояснення по суті справи, відповідно до яких позовні вимоги підтримано в повному обсязі.

Ухвалою від 17.10.2017р. розгляд справи було відкладено на 30.10.2017р.

Представником позивача у судовому засіданні 30.10.2017р. було надано усні пояснення по суті справи, згідно яких позов підтримано в повному обсязі.

Представником відповідача у судовому засіданні 30.10.2017р. було подано відзив на позов, а також надано усні пояснення по суті спору, згідно яких проти задоволення позовних вимог висловлено заперечення.

Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, за висновками суду, справа може бути розглянута по суті за наявними у ній документами в судовому засіданні 30.10.2017р.

В судовому засіданні 30.10.2017р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

23.07.2010р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по місту Києву (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Голден Хауз» (покупець) було укладено договір №1296 купівлі-продажу спортивного комплексу державної власності шляхом продажу за некомерційним конкурсом, відповідно до п.1.1 якого продавець зобов'язується продати (передати у власність), а покупець зобов'язується купити (прийняти у власність) спортивний комплекс «ІНФОРМАЦІЯ_1», який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (об'єкт приватизації) та сплатити його ціну відповідно до умов цього договору.

У п.1.2 вказаного правочину визначено склад об'єкта приватизації.

За умовами п.1.3 договору №1296 від 23.07.2010р. право власності (право володіння, користування і розпорядження) на об'єкт приватизації переходить до покупця з моменту сплати повної ціни об'єкта приватизації.

Вказаний правочин було підписано представниками контрагентів, скріплено їх печатками та посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Охендовською К.В.

Як вбачається з представленої суду довідки №101884956 від 29.10.2017р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, на підставі договору №1296 від 23.07.2010р. 19.04.2013р. за Товариством з обмеженою відповідальністю «Голден Хауз» було зареєстровано право власності на об'єкт продажу, визначений у п.1.2 вказаного правочину.

25.10.2013р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Голден Хауз» (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (орендар) було укладено договір №25/25-10-13 оренди нежитлового приміщення, відповідно до п.1.1 якого орендодавець зобов'язується надати орендарю у тимчасове платне користування нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на території спортивного комплексу «ІНФОРМАЦІЯ_1», приміщення розташоване на 2-му поверсі будинку згідно викопіювання з плану БТІ.

За умовами п.1.2 вказаного договору загальна площа орендованого приміщення становить 245 кв.м.

Згідно п.3.1 договору №25/25-10-13 від 25.10.2013р. термін дії правочину становить 1 рік з дня підписання акту.

Наявними в матеріалах справи документами підтверджується, що на підставі вказаного вище договору Товариством з обмеженою відповідальністю «Голден Хауз» було передано, а Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 прийнято у користування нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на території спортивного комплексу «ІНФОРМАЦІЯ_1», про що контрагентами складено та підписано акт від 01.11.2013р. приймання-передачі.

Додатковою угодою №1 від 31.10.2014р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Голден Хауз» та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 продовжено строк дії договору №25/25-10-13 від 25.10.2013р. до 31.10.2015р.

З матеріалів справи вбачається, що у провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа №910/30495/15 за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву до Товариства з обмеженою відповідальністю «Голден Хауз» про розірвання договору №1296 від 23.07.2010р.; зобов'язання повернути спортивний комплекс «ІНФОРМАЦІЯ_1» за актом приймання-передачі та стягнення 35909596,44 грн. штрафу й 10413782,97 грн. пені.

Рішенням від 17.03.2016р. Господарського суду міста Києва по справі №910/30495/15, яке залишено без змін постановою від 13.02.2017р. Київського апеляційного господарського суду, позов Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву задоволено: розірвано укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву та Товариством з обмеженою відповідальністю «Голден Хаус» договір купівлі-продажу №1296 спортивного комплексу державної власності шляхом продажу за некомерційним конкурсом від 23.07.2010р.; зобов'язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Голден Хаус» повернути Регіональному відділенню Фонду державного майна України по м. Києву за актом приймання-передачі спортивний комплекс «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташований за адресою: АДРЕСА_1; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Голден Хаус» на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву 35 909 596,44 грн. штрафу, 10413782 грн. 97 коп. пені; розподілено судові витрати.

Наразі, суд зазначає, що статтею 35 Господарського процесуального кодексу України передбачено підстави звільнення від доказування. Зокрема, господарським процесуальним законодавством визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

При цьому, не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Аналогічну позицію щодо преюдиціальної дії рішень суду наведено у п.2.6 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Преюдиціальність - це обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Наведеної позиції також дотримується Вищий господарський суд України у постановах від 30.01.2013р. по справі №5020-660/2012 та від 06.03.2014р. по справі №910/11595/13.

Не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме фактам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), але не правовій оцінці таких фактів, здійсненій іншим судом чи іншим органом, який вирішує господарський спір. Наведеної позиції також дотримується Вищий господарський суд України у постановах від 30.01.2013р. по справі №5020-660/2012, від 06.03.2014р. по справі №910/11595/13, від 23.02.2016р. по справі №910/16120/14.

Отже, рішення від 17.03.2016р. Господарського суду міста Києва по справі №910/30495/15, яке залишено без змін постановою від 13.02.2017р. Київського апеляційного господарського суду, має преюдиційне значення, а встановлені в ньому обставини повторного доведення не потребують.

З представленого до матеріалів справи акту від 25.04.2017р. державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м.Києва Головного територіального управління юстиції в місті Києві Бойко М.О. вбачається, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Голден Хаус» добровільно рішення суду по справі №910/30495/15 виконано не було.

Згідно акту обстеження від 16.05.2017р. Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву фактичним обстеженням спортивного комплексу «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташованого за адресою: АДРЕСА_1, встановлено розміщення у вказаному об'єкті тренажерного залу площею 245 кв.м Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1.

За твердженнями позивача, з огляду на розірвання договору №1296 від 23.07.2010р. та зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Голден Хаус» повернути спортивний комплекс «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташований за адресою: АДРЕСА_1, Регіональному відділенню Фонду державного майна України по м. Києву за актом приймання-передачі у судовому порядку, у Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 відсутні належні правові підстави для здійснення користування нежитловим приміщенням, площею 245 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на території спортивного комплексу «ІНФОРМАЦІЯ_1». Вказані обставини у сукупності і стали підставою для звернення до суду з позовом про виселення відповідача з вказаного об'єкта нерухомого майна.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідачем наголошено, що останній здійснює тимчасове користування спірним нерухомим майном на підставі чинного на теперішній час договору оренди, а отже, підстави для виселення Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, на думку вказаного учасника судового процесу, відсутні.

Згідно із ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Виходячи зі змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ста.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Способи захисту за своїм призначенням можуть вважатись визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Тобто, метою застосування судом певного способу захисту прав та законних інтересів осіб є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб'єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Отже, останнє направлене на настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб'єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Статтею 54 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги; зазначення доказів, що підтверджують позов; законодавство, на підставі якого подається позов.

За таких обставин, враховуючи зміст ст.129 Конституції України, ст.ст.4-3, 33, 54 Господарського процесуального кодексу України, при зверненні до суду з позовом про виселення особи заявником повинно бути доведено, насамперед, наявність майнових прав на нерухоме майно та відсутність у відповідача правових підстав здійснювати його користування.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як було встановлено вище, рішенням від 17.03.2016р. Господарського суду міста Києва по справі №910/30495/15, яке залишено без змін постановою від 13.02.2017р. Київського апеляційного господарського суду, позов Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву задоволено: розірвано укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву та Товариством з обмеженою відповідальністю «Голден Хаус» договір купівлі-продажу №1296 спортивного комплексу державної власності шляхом продажу за некомерційним конкурсом від 23.07.2010р.; зобов'язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Голден Хаус» повернути Регіональному відділенню Фонду державного майна України по м. Києву за актом приймання-передачі спортивний комплекс «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташований за адресою: АДРЕСА_1; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Голден Хаус» на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву 35 909 596,44 грн. штрафу, 10413782 грн. 97 коп. пені; розподілено судові витрати. Вказані обставини у відповідності до ст.35 Господарського процесуального кодексу України повторному доведенню не підлягають.

Судом враховано, що згідно приписів ч.9 ст.27 Закону України «Про приватизацію державного майна» у разі розірвання в судовому порядку договору купівлі-продажу у зв'язку з невиконанням покупцем договірних зобов'язань приватизований об'єкт підлягає поверненню у державну власність, включаючи земельну ділянку.

З матеріалів справи вбачається, що об'єкт приватизації було повернуто позивачу у примусовому порядку у відповідності до норм Закону України «Про виконавче провадження», про що державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м.Києва Головного територіального управління юстиції в місті Києві Бойко М.О. складено акт від 25.04.2017р.

Проте, суд зазначає, за приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно з ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ст.759 Цивільного кодексу України).

Як було встановлено вище, 25.10.2013р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Голден Хауз» (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (орендар) було укладено договір №25/25-10-13 оренди нежитлового приміщення, відповідно до п.1.1 якого орендодавець зобов'язується надати орендарю у тимчасове платне користування нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на території спортивного комплексу «ІНФОРМАЦІЯ_1», приміщення розташоване на 2-му поверсі будинку згідно викопіювання з плану БТІ.

Наявними в матеріалах справи документами підтверджується, що на підставі вказаного вище правочину Товариством з обмеженою відповідальністю «Голден Хауз» було передано, а Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 прийнято у користування нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на території спортивного комплексу «ІНФОРМАЦІЯ_1», про що контрагентами складено та підписано акт від 01.11.2013р. приймання-передачі.

Додатковою угодою №1 від 31.10.2014р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Голден Хауз» та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 продовжено строк дії договору №25/25-10-13 від 25.10.2013р. до 31.10.2015р.

Одночасно, з наданих відповідачем документів вбачається, що 01.11.2016р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Голден Хауз» (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (орендар) було укладено договір №01/11 оренди нежитлового приміщення, згідно п.1.1 якого орендодавець зобов'язується надати орендарю у тимчасове платне користування нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на території спортивного комплексу «ІНФОРМАЦІЯ_1», приміщення розташоване на 2-му поверсі будинку згідно викопіювання з плану БТІ.

За умовами п.1.2 вказаного договору загальна площа орендованого приміщення становить 245 кв.м.

Згідно п.3.1 договору №01/11 від 01.11.2016р. термін дії правочину становить 1 рік з дня підписання акту.

При цьому, судом враховано, що станом на момент укладання вказаних правочинів, як і на теперішній час, згідно довідки №101884956 від 29.10.2017р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна власником нерухомого майна, яке є об'єктом оренди, було визначено Товариство з обмеженою відповідальністю «Голден Хауз».

Одночасно, рішення від 17.03.2016р. Господарського суду міста Києва по справі №910/30495/15, яким розірвано укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву та Товариством з обмеженою відповідальністю «Голден Хаус» договір купівлі-продажу №1296 спортивного комплексу державної власності шляхом продажу за некомерційним конкурсом від 23.07.2010р. та зобов'язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Голден Хаус» повернути Регіональному відділенню Фонду державного майна України по м. Києву за актом приймання-передачі спортивний комплекс «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташований за адресою: АДРЕСА_1, набуло законної сили лише 13.02.2017р., тобто, вже після передання Товариством з обмеженою відповідальністю «Голден Хаус» приміщення, площею 245 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на території спортивного комплексу «ІНФОРМАЦІЯ_1», у строкове платне користування Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1.

При цьому, в контексті визначення моменту набуття рішенням законної сили, судом прийнято до уваги, що за приписами ч.5 ст.85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

У разі коли на рішення суду першої інстанції, яке набрало законної сили із закінченням встановленого частиною першою статті 93 Господарського процесуального кодексу України строку, подано апеляційну скаргу, і суд апеляційної інстанції відновив цей строк та прийняв скаргу до провадження, то таке рішення місцевого господарського суду до завершення апеляційного розгляду не вважається таким, що набрало законної сили. Вказану правову позицію наведено у Інформаційному листі №01-06/494/16 від 14.03.2016р. Вищого господарського суду України «Про внесення змін до інформаційного листа ВГСУ від 11.04.2005 N 01-8/344 "Про деякі питання практики застосування норм ГПК України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 році».

Одночасно, суд зауважує, що доказів дострокового припинення чи визнання договору №01/11 від 01.11.2016р. оренди нежитлового приміщення недійсним у передбаченому чинним законодавством України порядку матеріали справи не містять.

Тобто, виходячи з наведеного вище, з огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договори №25/25-10-13 від 25.10.2013р. й №01/11 від 01.11.2016р. оренди нежитлового приміщення як належні підстави, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення та чинності на теперішній час у відповідача права користування (оренди) приміщенням, площею 245 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на території спортивного комплексу «ІНФОРМАЦІЯ_1».

Суд звертає увагу позивача на те, що за приписами ст.770 Цивільного кодексу України у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця. Сторони можуть встановити у договорі найму, що у разі відчуження наймодавцем речі договір найму припиняється.

Господарським судом також враховано, що у п.9.3 договору №01/11 від 01.11.2016р. визначено, що термін дії договору достроково припиняється у разі добровільного відчуження приміщення за ініціативою орендодавця, про що він повідомляє орендаря не пізніше ніж за 10 днів.

Однак, у даному випадку Товариством з обмеженою відповідальністю «Голден Хауз» у добровільному порядку майно, яке є об'єктом оренди за договором №01/11 від 01.11.2016р., відчужено не було.

За таких обставин, виходячи з наведеного у сукупності, з огляду на наявність станом на момент вирішення спору по суті у відповідача дійсної правової підстави для користування спірним об'єктом нерухомого майна, як то діючий договір оренди, суд дійшов висновку щодо необґрунтованості та відсутності підстав для задоволення позовних вимог Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про виселення відповідача в примусовому порядку з нежитлового приміщення (тренажерна зала) спортивного комплексу «ІНФОРМАЦІЯ_1», що належить до державної власності, загальною площею 245 кв.м на другому поверсі двох поверхневої будівлі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Судовий збір згідно з приписами ст.49 Господарського процесуального кодексу України залишається за позивачем.

Керуючись, ст.ст. 32, 33, 49, 82-85 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

06.11.2017 р.

Суддя О.М. Спичак