ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2017 року Справа № 911/3427/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого суддівКорсака В.А. Палія В.В., Селіваненко В.П.
розглянувши матеріали касаційної скарги Приватного акціонерного товариства "Фоззі Рітейл"
на постанову Київського апеляційного господарського суду від 04.07.2017
у справі№ 911/3427/16 Господарського суду Київської області
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Компарекс Україна"
до1.Приватного акціонерного товариства "Фоззі Рітейл"; 2.Товариства з обмеженою відповідальністю "Сучасні консалтингові технології"
простягнення коштів

в судовому засіданні взяли участь представники :

- позивачаВишнюк Т.С.,
- відповідача-1Попова Ю.В.,
- відповідача-2не з'явились

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Компарекс Україна" звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Приватного акціонерного товариства "Фоззі Рітейл" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Сучасні консалтингові технології" про стягнення 85 626,71 грн. курсової різниці згідно з ліцензійним договором від 01.02.2014 № 1249/02-14.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.12.2017 (суддя Бацуца В.М.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 04.07.2017 (головуючий Сулім В.В., судді: Коротун О.М., Майданевич А.Г.) у даній справі в позов задоволено повністю, стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Фоззі Рітейл", Товариства з обмеженою відповідальністю "Сучасні консалтингові технології" 85 626, 71 грн. заборгованості.

Не погоджуючись із зазначеною постановою, Приватне акціонерне товариства "Фоззі Рітейл" звернулась до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального законодавства, просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити повністю.

11.10.2017 Товариством з обмеженою відповідальністю "Компарекс Україна" подано відзив на касаційну скаргу, який залучено до матеріалів справи та враховано судом.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Сучасні консалтингові технології" не скористалось правом, наданим статтею 1112 Господарського процесуального кодексу України, не надіслало відзив на касаційну скаргу, що в силу положень зазначеної статті не перешкоджає перегляду судового акту, що оскаржується та не реалізувало процесуальне право на участь у судовому засіданні суду касаційної інстанції 17.10.2017, хоча про час та місце його проведення був повідомлений належним чином.

Перевіривши доводи касаційної скарги, юридичну оцінку встановлених фактичних обставин, проаналізувавши правильність застосування господарськими судами норм процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

У справі, яка переглядається, господарські суди встановили, що 01.02.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Компарекс Україна" (субліцензіар) та Акціонерним товариством "Фоззі Рітейл" (у даний час ПАТ "Фоззі Рітейл") (клієнт) за участю інших юридичних осіб згідно з переліком (афілійовані особи), у тому числі Приватним акціонерним товариством "УВК Україна" (правонаступник - Товариство з обмеженою відповідальністю "Сучасні консалтингові технології") було укладено ліцензійний договір №1249/02-14 (далі - договір), згідно з яким субліцензіар зобов'язався в рамках ліцензійної угоди надати клієнту та афілійованим особам ліцензії (тимчасові або постійні) на право користування програмними продуктами Microsoft, тимчасові ліцензії Software Assurance, а клієнт та афілійовані особи зобов'язалися прийняти право на користування програмними продуктами, що зазначені у додатку №1, і оплатити їх у строки і на умовах, які встановлені у розділі 3 договору.

Відповідно до пункту 3.1. договору вартість даного договору складається з суми коштів, що сплачується як винагорода клієнтом та афілійованими особами субліцензіару за надання права користування програмними продуктами, зазначеними в додатку №1. Порядок та строки виплати винагороди за ліцензії зазначені у додатку №2 до договору.

Пунктом 3.2. договору передбачено, що клієнт та афілійовані особи сплачують субліцензіару за передачу права користування програмними продуктами, які перераховані в додатку №1 до даного договору, винагороду - роялті.

Розмір винагороди визначається й встановлюється за домовленістю сторін, виходячи з кількості ліцензій, що надаються за даним договором і суми винагороди за кожну таку ліцензію. У випадку зміни кількості ліцензій або зміни кількості програмних продуктів розмір винагороди за даним договором змінюється в порядку, встановленому сторонами у відповідній додатковій угоді до даного договору.

Згідно з пунктом 3.3. договору загальна сума винагороди за постійні та тимчасові ліцензії, що сплачується клієнтом та афілійованими особами по даному договору, на дату його укладення, виходячи з розміру винагороди за кожну ліцензію, що встановлений в додатку №2, та кількості ліцензій для кожної зі сторін договору по кожному виду програмного продукту, зазначеного в додатку №1 до даного договору, складає: 3 726 128 грн., що є еквівалентом 466 173,90 доларів США за офіційним курсом НБУ національної валюти України стосовно долара США відповідно до продажу доларів США на дату підписання даного договору, що дорівнює 799,30 грн. за 100 доларів США.

Відповідно до пункту 3.4. договору винагорода за ліцензії сплачується клієнтом та кожною з афілійованих осіб у порядку та на умовах, передбачених у додатку №2 до даного договору.

Пунктом 3.6. договору визначено, що у випадку зміни (збільшення/зменшення) курсу НБУ національної валюти України по відношенню до долару США на дату підписання даного договору більш ніж на 2% порівняно з курсом НБУ на дату платежу сума несплаченого роялті підлягає перерахунку за такою формулою: С= В х (К2/К1), де В - сума винагороди за одну тимчасову ліцензію в національній валюті України на дату підписання даного договору, що підлягає сплаті; С - сума винагороди за одну тимчасову ліцензію в національній валюті України, що має бути сплачена згідно з умовами договору після перерахунку; К1 - вартість 1 долара США в національній валюті України згідно з офіційним курсом НБУ на дату підписання договору; К2 - вартість 1 долара США в національній валюті України згідно з офіційним курсом НБУ на дату платежу або на дату укладання відповідного акта узгодження ліцензій.

Відповідно до пункту 3.7. договору у випадку зміни суми винагороди за ліцензії в порядку, передбаченому пунктом 3.6 договору, субліцензіар зобов'язаний направити клієнту акт узгодження ліцензій, а клієнт зобов'язаний не пізніше 10 календарних днів від дня одержання акта узгодження ліцензій здійснити таку оплату. Відповідні акти є невід'ємними частинами договору.

Згідно з пунктом 7.1. договору договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.05.2015, але у будь-якому випадку до повного виконання зобов'язань сторонами.

Одночасно із укладенням договору між сторонами було підписано додаток №1 - Перелік програмних продуктів, додаток №2 - Порядок оплати винагороди за постійні ліцензії та тимчасові ліцензії Software Assurance, додаток №3 - Заява про оновлення реєстраційної форми Enterprise, додаток №4, додаток №5 до ліцензійного договору №1249/02-14 від 01.02.2014.

Судами встановлено, що у період з грудня 2014 року по березень 2015 року між позивачем та відповідачем-1 було підписано акт №4/7_2 від 10.12.2014 на загальну суму 4 416,92 грн., акт №4/7_1 від 10.12.2014 на загальну суму 7 319,51 грн., акт №4/7_2 від 10.12.2014 на загальну суму 4 416,92 грн., акт №5/7_2 від 31.03.2015 на загальну суму 5 300,30 грн., акт №5/7_1 від 31.03.2015 на загальну суму 16 668,43 грн.

16.05.2016 позивачем було складено та підписано акт узгодження цін ліцензій №160000048VR від 16.05.2016 до акту №4/7_1 щодо суми коригування розміру роялті за користування ліцензіями на загальну суму 26 971,21 грн. та виставлено відповідачу-2 рахунок на оплату № ІР000391 від 16.05.2016 на суму 26 971,21 грн.

16.05.2016 позивачем було складено та підписано акт узгодження цін ліцензій №160000049VR від 16.05.2016 до акту №4/7_2 щодо суми коригування розміру роялті за користування ліцензіями на загальну суму 8 576,28 грн. та виставлено відповідачу-2 рахунок на оплату № ІР000392 від 16.05.2016 на суму 8 576,28 грн.

17.05.2016 позивачем було складено та підписано акт узгодження цін ліцензій №160000115VR від 16.05.2016 до акту №5/7_1 щодо суми коригування розміру роялті за користування ліцензіями на загальну суму 37 996,80 грн. та виставлено відповідачу-2 рахунок на оплату № ІР000457 від 17.05.2016 року на суму 37 996,80 грн.

17.05.2016 позивачем було складено та підписано акт узгодження цін ліцензій №160000116VR від 16.05.2016 до акту №5/7_2 щодо суми коригування розміру роялті за користування ліцензіями на загальну суму 12 082,42 грн. та виставлено відповідачу-2 рахунок на оплату № ІР000458 від 17.05.2016 на суму 12 082,42 грн.

Судами також встановлено, що 24.05.2016 позивач звернувся до відповідача-2 із вимогою від 20.05.2016, в якій просив останнього сплатити заборгованість у розмірі 85 626,71 грн., що є збільшеним розміром винагороди (роялті) за 8-ий та 9-ий періоди користування ліцензіями внаслідок збільшення національної валюти України стосовно долара США відповідно до продажу доларів США за даними Національного Банку України із доданими до неї відповідними актами узгодження цін ліцензій та рахунком.

Суди встановили, що Товариством з обмеженою відповідальністю "Компарекс Україна" складено акти узгодження ліцензій у зв'язку зі зміною курсу НБУ національної валюти України по відношенню до долара США саме за період до закінчення строку дії договору - 31.05.2015, і саме в строк дії договору виникли зобов'язання відповідачів стосовно оплати перерахованої винагороди (роялті), які відповідачами не виконано в повному обсязі.

Вимога щодо недоплаченої винагороди (роялті) та акти узгодження ліцензій були направлені позивачем після закінчення календарного строку дії договору, що не суперечить пункту 3.7. договору та визначеним ним умовам оплати. При цьому розмір винагороди (роялті) був збільшений саме в межах строку дії договору.

Причиною спору зі справи стало питання про наявність або відсутність підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача 85 626,71 грн. курсової різниці згідно з договором.

Відповідно до приписів Цивільного кодексу України:

- зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (частина перша статті 509);

- договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629);

- одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525);

- зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599);

- закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631).

Задовольняючи позов, суди виходили з того, що: направлення позивачем актів узгодження ліцензій та вимоги щодо недоплаченої винагороди (роялті) після закінчення строку дії договору відповідає пункту 3.7. договору та визначеним ним умовам оплати; розмір винагороди (роялті) був збільшений саме в межах строку дії договору; оскільки відповідачами не оплачено в повному обсязі винагороду позивачу, то зобов'язання за договором не припинилися.

З огляду на що, суди дійшли висновку про наявність у позивача права на стягнення курсової різниці за спірний період, відповідно до умов договору.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Відповідно до пунктів 1, 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про судове рішення" № 6 від 23.03.2012 (із змінами і доповненнями) рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Рішення має бути викладено чітко, зрозуміло, грамотно (тобто не містити граматичних і стилістичних помилок, виправлень).

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого:

- чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються;

- чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин;

- яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

У резолютивній частині рішення має бути остаточна відповідь щодо усіх вимог, які були предметом судового розгляду. При цьому господарські суди повинні зазначати, зокрема, у рішеннях щодо кількох відповідачів - як вирішено спір щодо кожного з них (пункт 9.2. зазначеної постанови).

Рішення суду першої інстанції наведеним вимогам не відповідає.

Резолютивна частина рішення суду першої інстанції не містить даних про те, як вирішено спір щодо кожного з відповідачів.

Так, відповідно до частини 5 статті 84 Господарського процесуального кодексу України якщо у справі беруть участь кілька позивачів або відповідачів, у рішенні вказується, як вирішено спір щодо кожного з них, або зазначається, що обов'язок чи право стягнення є солідарним.

Частинами 1 та 4 статті 116 Господарського процесуального кодексу України визначено, що виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом. Якщо судове рішення прийнято на користь декількох позивачів, або проти декількох відповідачів, або якщо виконання повинно бути проведено в різних місцях, видаються накази із зазначенням тієї частини судового рішення, яка підлягає виконанню за даним наказом.

Відповідно до частини 2 статті 4 Закону України "Про виконавче провадження" у разі якщо рішення ухвалено на користь кількох позивачів або проти кількох відповідачів, а також якщо належить передати майно, що перебуває в кількох місцях, чи резолютивною частиною рішення передбачено вчинення кількох дій, у виконавчому документі зазначаються один боржник та один стягувач, а також визначається, в якій частині необхідно виконати таке рішення, або зазначається, що обов'язок чи право стягнення є солідарним.

Якщо кілька відповідачів, до яких було пред'явлено вимогу, солідарно відповідають за зобов'язанням, господарським судом може бути видано один наказ на стягнення всієї суми, - але саме один, а не декілька (пункт 48 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-08/530 від 29.09.2009).

Водночас колегія суддів зазначає, що предметом виконання договірного зобов'язання (у даному випадку - сплати курсової різниці з розміру винагороди за користування ліцензіями) є певна грошова сума, яку відповідно до змісту договору боржник (боржники) повинен сплатити на користь кредитора або відповідно до умов договору на користь третьої особи. Предмет виконання залежить від виду договірного зобов'язання і має відповідати вимогам, що встановлюються договором, законом, а у разі їх відсутності - вимогам, що звичайно пред'являються.

При цьому, у разі множинності осіб на боці боржника та (або кредитора) має місце часткове або солідарне зобов'язання. Такі зобов'язання можуть виникати також із договору. Виконання зазначених договірних має певну специфіку.

У законі закріплено презумпцію, що зобов'язання із множинністю осіб є частковим, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 540 ЦК України). Це означає, що кожний із боржників повинен виконати зобов'язання тільки в певній частці, що визначена договором або актами цивільного законодавства. Якщо ж розмір частин обов'язку боржників не встановлений, то вони вважаються рівними. Боржник, який виконав свою частину обов'язку, вибуває із зобов'язання. Отже, кредитор не може вимагати від нього виконання зобов'язання в цілому, якщо інші боржники не виконали зобов'язання у своїй частині.

Разом з тим, мотивувальна частина прийнятого у справі судового рішення не містить жодних висновків щодо обсягу зобов'язань зі сплати Приватним акціонерним товариством "Фоззі Рітейл" (як клієнтом) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сучасні консалтингові технології" (як однією з афілійованих осіб) курсової різниці з розміру винагороди за користування ліцензіями на умовах ліцензійного договору.

При цьому, як вбачається з додатку №2 до договору, яким визначено порядок та строки виплати винагороди за ліцензії, розмір суми винагороди за користування ліцензіями як для клієнта, так і для кожної з афілійованих осіб, є різним.

Між тим, судом першої інстанції не було визначено виду договірного зобов'язання відповідачів за договором №1249/02-14, а відтак не досліджено обсягу зобов'язань кожного з відповідачів за наслідком розгляду справи.

Водночас з резолютивної частини рішення вбачається, що судом першої інстанції позов у даній справі було задоволено до обох відповідачів та зазначено про стягнення 85 626,71 грн. заборгованості з Приватного акціонерного товариства "Фоззі Рітейл", Товариства з обмеженою відповідальністю "Сучасні консалтингові технології", без визначення (розподілу) боргу кожного відповідача.

В свою чергу, апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення місцевого господарського суду, не виявив вказаних порушень. Постанова суду апеляційної інстанції не містить ніяких висновків з цього приводу.

З огляду на що, у колегії суддів відсутні підстави визнати рішення судів попередніх інстанцій такими, що відповідають вимогам законодавства.

Відповідно до пункту 3 статті 1119 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд.

За таких обставин, касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а судові рішення попередніх інстанцій - скасуванню з направленням справи на новий розгляд.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 04.07.2017 у справі №911/3427/16 та рішення Господарського суду Київської області від 15.02.2017 у справі №911/3427/16 скасувати.

Справу направити на новий розгляд до Господарського суду Київської області.

Головуючий суддя В. А. Корсак

С у д д і В. В. Палій

В. П. Селіваненко