РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" жовтня 2017 р. Справа № 903/182/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Тимошенко О.М.

судді Демянчук Ю.Г. ,

судді Крейбух О.Г.

при секретарі Саган І.О.

за участю представників:

від позивача: представник Лабінська Л.О.

від відповідача: представник Черьомуха О.В., Гітун Н.І.

від третьої особи-1: ОСОБА_4

від третьої особи-2: представник не з'явився

від третьої особи-3: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача - Приватного акціонерного товариства "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" на рішення господарського суду Волинської області від 06.04.17р. у справі № 903/182/17

за позовом Луцької міської ради

до відповідача Приватного акціонерного товариства "Волинське обласне підприємство автобусних станцій"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:

- Фізична особа-підприємець ОСОБА_7

- Фізична особа-підприємець ОСОБА_8

- Головне управління Держгеокадастру у Волинській області

про повернення земельної ділянки

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області від 06.04.2017 р. у справі № 903/182/17 (суддя Дем'як В.М.) позов задоволено. Зобов'язано ПрАТ "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" повернути земельну ділянку площею 25753 кв.м., кадастровий номер НОМЕР_1, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, по акту приймання-передачі, у стані придатному для подальшого використання. Стягнуто з ПрАТ "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" на користь Луцької міської ради 3200,00 грн. витрат по сплаті судового збору та 236800,00 грн. судового збору в дохід Державного бюджету України.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги відповідають чинному законодавству і фактичним обставинам справи та підтверджені належними доказами.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу в якій просить останнє скасувати з підстав порушення норм матеріального і процесуального права та прийняти нове, яким в позові відмовити. В обгрунтування скарги зазначає, що судом першої інстанції безпідставно констатовано факти стосовно того, що договір оренди землі для обслуговування автостанції у АДРЕСА_1 припинив свою дію, змінилися обставини, які є істотними умовами договору, а саме: найменування орендаря, кадастровий номер земельної ділянки, площа земельної ділянки та її конфігурація, необхідність виготовлення нової документації.

При цьому судом не враховано, що рішенням господарського суду Волинської області у справі № 2/46-78 від 23.06.2011 р. за позовом прокурора м. Луцька до ПрАТ «ВОПАС», третя особа - Луцька міська рада про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 15.02.2005 р. № 289, крім іншого було вирішено: замінити ВАТ «Волинське обласне підприємство автобусних станцій 10799» на ПрАТ «Волинське обласне підприємство автобусних станцій».

Посилання суду на зміну істотних умов договору, таких як площа, конфігурація земельної ділянки тощо, є необгрунтованим нормами матеріального права та не відповідає обставинам справи. Твердження позивача та суду, що зміни зумовлені рішенням Рівненського апеляційного господарського суду від 28.11.2012 р. зі справи № 5004/639/12, суперечить положенням ст. 654 ЦК України, ст.ст. 15, 18 Закону України «Про оренду землі».

Звертає увагу, що за ПрАТ «ВОПАС» зареєстровано право власності на 3 об'єкти нерухомого майна, що знаходяться на спірній земельній ділянці, зокрема: приміщення автовокзалу з накриттям над платформами, приміщення для чергового, приміщення підземного туалету. Враховуючи положення ст.ст. 120, 121 Земельного кодексу України, ст.ст. 377, 413 Цивільного кодексу України, власник будинку, будівлі, споруди вправі вимагати (в тому числі і в судовому порядку) від власника земельної ділянки оформлення права користування земельною ділянкою, на якій розташоване відповідне нерухоме майно, та ділянкою необхідною для його обслуговування. Якщо право власності на нерухомість набуте правомірно, земельна ділянка на якій розміщена нерухомість не може вважатись самовільно зайнятою відповідно до приписів ст. 212 Земельного кодексу України. ПрАТ «ВОПАС» правомірно набуло право власності на нерухомість, що знаходиться на спірній земельній ділянці, а також намагалось врегулювати питання стосовно одержання ділянки в користування, тоді як міською радою у встановленому порядку вказане питання не вирішено.

З врахуванням наведеного скаржник вважає, що позивачем невірно обрано спосіб захисту порушеного права, оскільки відповідач інформував останнього про наявність нерухомого майна та вчасно висловив свою пропозицію щодо оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку, на яку позивач жодним чином не відреагував. Відзначає, що в даному випадку ПрАТ «ВОПАС» не може отримати документ, з яким законодавець пов'язує виникнення права власності/користування, внаслідок ухилення від виконання передбачених законодавством дій (підписання додаткової угоди до договору оренди землі/нового договору оренди) посадовою особою позивача. Відтак, просить апеляційну скаргу задоволити.

В судовому засіданні представники апелянта підтримали доводи апеляційної скарги.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу проти доводів апелянта заперечує, мотивуючи тим, що постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 28.11.2012 р. у справі № 5004/639/12 визнано припиненим договір оренди земельної ділянки площею 26225 кв.м. в частині земельної ділянки площею 472 кв.м., яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1, що укладений між Луцькою міською радою і ПрАТ «ВОПАС». Даним рішенням суду внесено зміни до такого договору щодо предмета оренди та таке рішення стало підставою припинення договору в частині поділу земельної ділянки, присвоєння інших кадастрових номерів земельній ділянці, відповідно зміни цільового призначення. Враховуючи вимоги ст. 653 ЦК України та ст. 188 ГК України стосовно зміни договірних зобов'язань за рішенням суду, вважає безпідставними доводи апелянта про необхідність вчинення в таких випадках додаткових дій - додаткової реєстрації змін, укладення додаткової угоди, оскільки такі дії вчиняються виключно за взаємною згодою сторін, що в свою чергу виключає наявність судового спору.

Стосовно неможливості повернення земельної ділянки з огляду на існування права власності на розміщену на цій ділянці нерухомість вказує, що наведені апелянтом норми надають останньому право вимагати від власника земельної ділянки оформлення права користування земельною ділянкою, необхідною для обслуговування нерухомості. Водночас, скаржником не доведено того факту, що земельна ділянка площею 25753 кв.м. є необхідною для обслуговування нерухомого майна.

Відзначає, що внесення плати за землю відповідачем після припинення дії договору оренди землі не може розглядатись як підстава для поновлення договору на той самий строк і на тих самих умовах. Фактичні обставини справи свідчать про відсутність підстав для поновлення договору оренди землі на той самий строк і на тих самих умовах в порядку ст. 33 Закону України «Про оренду землі». Відповідач зобов'язаний повернути земельну ділянку площею 25753 кв.м., отримати її знову на праві оренди, оскільки за рішенням суду від 28.11.2012 р. змінено межі, площу і конфігурацію земельної ділянки, яка була раніше у підприємства, що відповідає п. 14 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», де зазначено, що у разі зміни межі або цільового призначення земельної ділянки поновлення договору оренди землі здійснюється у порядку одержання земельної ділянки на праві оренди.

З врахуванням наведеного просить відмовити в задоволенні скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні представник позивача підтримав викладені у відзиві заперечення.

Третя особа ФОП ОСОБА_7 в запереченні на апеляційну скаргу також вважає доводи апелянта необгрунтованими. Вказує, що судом першої інстанції вірно встановлено факт наявності в державному земельному кадастрі відомостей про дві земельні ділянки за адресою АДРЕСА_1 з кадастровими номерами: НОМЕР_1 площею 2,5753 га та НОМЕР_2 площею 0,0472 га. Нову земельну ділянку площею 0,0472 га було сформовано для будівництва та обслуговування належних ФОП ОСОБА_7 приміщень шляхом поділу раніше сформованої ділянки. В подальшому постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 28.11.2012 р. було визнано прпиненим договір оренди земельної ділянки, укладений між Луцькою міською радою та ВАТ «ВОПАС» в частині земельної ділянки площею 0,0472 га на якій розташовані належні ОСОБА_7 об'єкти нерухомості.

Звертає увагу, що під час розгляду справи в суді першої інстанції представник позивача не заперечував проти укладення договору оренди для обслуговування автостанції на АДРЕСА_1 однак вказував, що змінились істотні умови такого договору, зокрема розмір земельної ділянки, її кадастровий номер та відбулась зміна організаційно-правової форми орендаря (відповідача) з ВАТ на ПрАТ. Про наявність даних обставин та необхідність укладення нового договору оренди Луцька міська рада повідомляла ПрАТ «ВОПАС» листом від 24.07.2015 р. і зазначила, що для подальшого розгляду питання оформлення права оренди земельної ділянки площею 2,5753 га на АДРЕСА_1 яка фактично використовується товариством для обслуговування автостанції, враховуючи ст.ст. 79-1, 123 ЗК України, товариству необхідно розробити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) у встановленому законом порядку та подати її на затвердження в Луцьку міську раду. Однак, відповідач не звертався до позивача із заявою про отримання такого дозволу. Більше того, у відповідача відсутнє судове рішення за результатами оскарження відмови чи наявного зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі.

В судових засіданнях представник третьої особи ФОП ОСОБА_7 усно підтримав подані заперечення та вважає рішення суду першої інстанції законним і обгрунтованим.

Третьою особою - ФОП ОСОБА_8 письмових заперечень на апеляційну скаргу не подано, явку представника в судові засідання не забезпечено.

Третьою особою - ГУ Держгеокадастру у Волинській області надіслано до суду клопотання про розгляд справи без участі представника в зв'язку з зайнятістю в інших судових спорах.

В судовому засіданні 24.10.2017 р. представником Луцької міської ради подано клопотання про зупинення провадження у справі № 903/182/17 до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається Волинським окружним адміністративним судом.

Зазначене клопотання колегією суддів відхилено, оскільки з доданих до клопотання доказів (ухвали суду) вбачається, що в провадженні Волинського окружного адміністративного суду перебувала справа № 803/1110/17 за позовом Луцької міської ради до Державного реєстратора КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» Яремчука Г.Я., третя особа без самостійних вимог на предмет спору - ПрАТ «Волинське обласне підприємство автобусних станцій», про визнання протиправним та скасування рішення. Ухвалою від 20.09.2017 р. провадження в адміністративній справі № 803/1110/17 закрите. На даний час здійснюється апеляційне оскарження зазначеної ухвали.

Судом відмічається, що предметом судового розгляду в адміністративній справі є оскарження дій реєстратора щодо незаконної державної реєстрації права постійного користування земельною ділянкою площею 2.34 га з кадастровим номером НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 за ПрАТ «Волинське обласне підприємство автобусних станцій». Вказана реєстраційна дія була вчинена 15.08.2017 р., тобто в процесі апеляційного розгляду справи № 903/182/17. Відповідно зазначені дії не відбувались під час розгляду справи № 903/182/17 в суді першої інстанції та не були предметом розгляду та надання оцінки місцевим господарським судом, а тому не можуть впливати на законність прийнятого рішення господарського суду Волинської області від 06.04.2017 р. Відповідно, адміністративний спір в даному випадку не може бути пов'язаний з розглядом справи № 903/182/17, а його результати матимуть можливий вплив лише в якості нововиявлених обставин.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу та відзиви на неї, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права під час винесення оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги з урахуванням наступного.

Луцька міська рада та Відкрите акціонерне товариство «Волинське обласне підприємство автобусних станцій 10799» уклали договір оренди земельної ділянки для обслуговування автостанції площею 26 225 кв.м за адресою АДРЕСА_1, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_3.

Згідно п. 8 Договір оренди земельної ділянки укладено строком на 10 років.

Луцька міська рада та ПрАТ «Волинське обласне підприємство автобусних станцій» подали суду на дослідження оригінали вказаного договору, які у них наявні.

Судом першої інстанції встановлено, що дата укладення даного договору у екземплярах які наявні у сторін різні, крім того і різний номер та дата реєстрації даного договору в Книзі записів державної реєстрації договорів оренди.

З метою встановлення дійсних обставин щодо дати укладення договору та його державної реєстрації, місцевий господарський суд ухвалою від 21.03.2017 р. витребував у Головного управління Держгеокадастуру у Волинській області докази, щодо дати реєстрації договору оренди землі.

Згідно копії Книги №3 реєстрації договорів оренди землі юридичних та фізичних осіб на території Луцької міської ради Волинської області (з реєстраційного номера 103-334) за 2003-2005рр. вбачається, що договір для обслуговування автостанції з кадастровим номером земельної ділянки НОМЕР_4 зареєстрований у державному реєстрі 10.02.2005р. реєстраційний номер 289.

З огляду на викладені в апеляційній скарзі заперечення, судом апеляційної інстанції витребовувались оригінали наявних у сторін екземплярів договорів оренди, а також оригінал книги реєстрації. В результаті дослідження оригіналів наданих доказів колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що що договір для обслуговування автостанції з кадастровим номером земельної ділянки НОМЕР_4 зареєстрований у державному реєстрі 10.02.2005р. реєстраційний номер 289.

Відповідно до договору орендодавець, на підставі рішення Луцької міської ради від 28.12.2004 р. №21/15.3 за актом приймання-передачі зобов'язався передати, а ВАТ «Волинське обласне підприємство автобусних станцій 10799» зобов'язався прийняти в оренду на 10 років земельну ділянку, визначену цим договором.

Пункт 20 Договору оренди земельної ділянки визначає, що в разі припинення дії договору орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому у порівнянні з тим, у якому він її одержав в оренду.

Відповідно до п.36 договору договір оренди припиняється в разі: закінчення строку, на який його було укладено.

На виконання умов договору від 10.02.2005р. орендодавець передав, а орендар прийняв у тимчасове платне користування обєкт оренди, що знаходиться на АДРЕСА_1/ кадастровий номер НОМЕР_4, що стверджується відповідним актом, підписаним уповноваженими особами та скріплений відтисками круглих печаток сторін.(а.с. 13).

ПрАТ «Волинське обласне підприємство автобусних станцій» з метою пролонгації дії договору оренди 12.01.2015р. на адресу Луцької міської ради надіслало лист-повідомлення про поновлення договору оренди земельної ділянки (а.с.26-28).

21.01.2015р. орендодавцем були направлені часткові заперечення про поновлення договору оренди шляхом укладення додаткової угоди у зв"язку із наявністю судового рішення, яким від 28.11.2012 року договір оренди №289 від 15.02.2005р. частково припинено.

02.02.2015 р. ПрАТ «Волинське обласного підприємства автобусних станцій» надіслало лист відповідь на вищевказаний лист, в якому зазначає, що підприємство є орендарем земельної ділянки площею, яка визначена договором оренди, зареєстрованого 15.02.2005 р. за № 289 та містить відмову надати необхідні документи, зокрема розроблену нову технічну документацію (а.с.31).

25.02.2015 р. орендодавець направив лист орендарю про необхідність надання повного переліку документів та відмову на укладення додаткової угоди запропонованої орендарем (а.с.29).

11.03.2015р. Луцька міська рада надіслала ПрАТ «Волинське обласне підприємство автобусних станцій» заперечення у поновленні договору оренди, оскільки документи для підготовки та прийняття відповідного рішення про поновлення договору оренди у встановленні чинним законодавством терміни не були подані (а.с.32).

03.06.2015 р. Луцька міська рада надіслала ПрАТ «Волинському обласному підприємству автобусних станцій» вимогу про виконання зобов'язання про повернення земельної ділянки шляхом підписання актів прийому-передачі земельної ділянки листом № 1.1-30/3046 (а.с.36-38).

19.06.2015 р. орендар направив лист про відмову повернути земельну ділянку, оскільки земельна ділянка використовується за цільовим призначенням (а.с.41).

31.08.2015 р. Луцька міська рада надіслала ПрАТ «Волинському обласному підприємству автобусних станцій» лист, яким повідомила відповідача, що у разі неподання документів вирішення питання про повернення земельної ділянки буде передано до суду.

Поряд з цим матеріалами справи стверджується, що згідно постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 28.11.2012р. у справі №5004/639/12 за позовом Підприємця ОСОБА_7 (третьої особи у даній справі) до відповідачів Луцької міської ради, ПрАТ «ВОПАС», Управління Держкомзему у м.Луцьку про визнання припиненим договору оренди земельної ділянки №289 від 15.02.2005р. та зобов'язання Управління Держкомзему у м. Луцьку внести відповідні записи та визнано припиненим договір оренди земельної ділянки укладений між Луцькою міською радою та Відкритим акціонерним товариством "Волинське обласне підприємство автобусних станцій 10799", зареєстрованого в книзі записів державної реєстрації договорів оренди 15.02.2005 р. за №289 в частині земельної ділянки площею 0,0472 га, на якій розташований магазин АДРЕСА_1 та зобов'язано Управління Держкомзему у м. Луцьку внести відповідні записи в Поземельну книгу та Книгу записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою договорів оренди землі.

На підставі вказаної постанови було внесено відомості щодо земельної ділянки із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування приміщень за адресою АДРЕСА_1, площею 0.0472 га. виділеної на підставі рішення Луцької міської ради №68/4 від 24.12.2014р. «Про надання підприємцю ОСОБА_7 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування приміщень на АДРЕСА_1 та присвоєно новий кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_5

Судом першої інстанції вірно констатовано, що у зв'язку з виконанням Управлінням Держгеокдастру у Луцькому районі Волинської області постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 28.11.2012 року, кадастровий номер НОМЕР_4 земельної ділянки, яка була передана в оренду для обслуговування автостанції змінено на кадастровий номер НОМЕР_1, про що внесено до державного реєстру зміни та внесено зміни щодо розміру даної земельної ділянки з 2.6225га до 2.5753га у звязку з припиненням дії договору оренди в частині земельної ділянки площею 0,0472га. на користь підприємця ОСОБА_7

Дана обставина додатково підтверджується листом Управління Держгеокдастру у Луцькому районі Волинської області від 06.04.2017р. за №293045535.24-391/2-17, у якому вказано про те, що у державному земельному кадастрі за адресою АДРЕСА_1 наявні відомості на земельні ділянки з кадастровими номерами: НОМЕР_1 площею 2.5753 га., НОМЕР_2 площею 0.0472 га.

Таким чином, предметом розгляду даної господарської справи є зобов'язання ПрАТ «Волинське обласне підприємство автобусних станцій» повернути земельну ділянку площею 25753 кв.м., кадастровий номер НОМЕР_1, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, по акту приймання-передачі, у стані придатному для подальшого використання.

Місцевий господарський суд з врахуванням обставин справи дійшов висновку, що позивачем доведено та матеріалами справи підтверджено те, що договір оренди землі для обслуговування автостанції за адресою АДРЕСА_1 припинив свою дію, змінилися обставини, які є істотними умовами договору, а тому позов підлягає задоволенню.

Однак колегія суддів вважає зазначений висновок суду помилковим з наступних підстав.

Як вбачається з правовстановлюючих документів на нерухоме майно, а саме - реєстраційних посвідчень на об'єкти нерухомого майна від 23.08.2001 р. №№ 01242, 01243, 01244, за ВАТ «Волинське обласне підприємство автобусних станцій 10799» у АДРЕСА_1 зареєстровано будівлю автовокзалу, будівлю підземного туалету, приміщення для чергового. (а.с. 267-269 т. 1).

Рішенням Луцької міської ради від 28.12.2004 р. № 21/15.3 було надано відкритому акціонерному товариству «Волинське обласне підприємство автобусних станцій 10799» земельну ділянку на умовах оренди на 10 років загальною площею 2,6225 га на АДРЕСА_1 /кадастровий номер НОМЕР_4/ для обслуговування автостанції. (а.с. 208 т. 1).

Відповідно до предмету договору оренди землі від 10.02.2005 р. № 289 орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку для обслуговування автостанції. При цьому згідно опису в договорі об'єкта оренди - на земельній ділянці знаходяться будівлі, що належать на праві власності орендарю.

З огляду на те, що ПрАТ «Волинське обласне підприємство автобусних станцій» являється правонаступником відкритого акціонерного товариства «Волинське обласне підприємство автобусних станцій 10799», що не заперечується сторонами спору, відповідно скаржник є власником об'єктів нерухомості на спірній земельній ділянці, яка в свою чергу і надавалась останньому для їх обслуговування.

Відповідно до ч.1 ст.377 Цивільного кодексу України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно зі ст. 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень ст.120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності. До аналогічного правового висновку прийшов Верховний Суд України в постанові від 11.02.2015р. № 6-2цс15. Вказані норми закону мають звичну правову конституцію безумовного слідування землі за об'єктом нерухомості (будівлями). В постанові Вищого господарського суду України від 22.09.2015р. у справі № 922/2257/14 висловлена правова позиція, яка полягає в тому, що у всіх випадках переходу права власності на... будівлю або споруду право на земельну ділянку виникає у набувача одночасно із виникненням права на зведені на ній об'єкти.

Таким чином, право власності на будівлі, з усіма притаманними для власності складовими - володіння, користування, розпорядження ними, неможливе без перебування у власника будівель земельної ділянки, на якій розташовані об'єкти нерухомості (в даному випадку будівлі), у власності або користуванні.

Згідно ч.1 ст.316, ст.317, ч.1,2,3 ст.319, ч.1,2 ст.321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

При цьому ч.3 ст.3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч.1 ст.181 Цивільного кодексу України, до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

З викладеного вбачається, що нерухоме майно нерозривно пов'язане із земельною ділянкою, на якій воно знаходиться, і переміщення такого майна неможливе без його знецінення, а відтак використання нежитлового приміщення, яке належить відповідачу, неможливе без відповідної земельної ділянки. При цьому, право користування земельною ділянкою виникає одночасно з реєстрацією права власності на нерухомість, яка на ній знаходиться.

Таким чином, хоча право користування земельною ділянкою, яка знаходиться під нерухомістю, що належить відповідачу на праві власності, належним чином не оформлене, зазначене не може бути підставою для обмеження права відповідача як власника нерухомого майна на користування зазначеним майном та, відповідно, земельною ділянкою на якій воно розташоване, оскільки, як зазначалося вище, користування нерухомістю неможливе без користування земельною ділянкою. Зазначені обставини, в свою чергу, виключають можливість звільнення спірної земельної ділянки під будівлею з посиланням на її самовільне зайняття.

У таких випадках не можуть братися до уваги посилання на ч.ч. 1-5 ст. 33 Закону України «Про оренду землі». Ці норми передбачають підстави, коли орендар має переважне право на укладення договору оренди землі перед іншими особами. Системний аналіз ч.ч. 1, 2 ст. 124, ч. 2 ст. 134 ЗК України дає підстави дійти висновку про те, що норми закону про переважне право укладення договору оренди не можуть застосовуватись до правовідносин коли на земельній ділянці державної, комунальної власності, що передавалася в оренду, розташовані будівлі, споруди, що перебувають у власності фізичних чи юридичних осіб.

Оскільки на спірній земельній ділянці знаходяться об'єкти нерухомості відповідача, така земельна ділянка позивачем не може передаватися в оренду іншим особам, щодо цієї земельної ділянки не можуть проводитися торги з продажу права оренди.

До спірних правовідносин мають застосовуватися положення ч.ч. 6-8, 11 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» згідно з якими між сторонами укладається додаткова угода до договору оренди, в якій сторони можуть передбачити новий розмір орендної плати, межі земельної ділянки тощо.

Для того, щоб продовжити договір оренди земельної ділянки, привести його у відповідність до реально змінених обставин, а саме таку мету переслідує позивач з огляду на його позицію та обставини справи, не потрібно вилучати для цього земельну ділянку у відповідача.

Рішення суду про зобов'язання відповідача повернути позивачеві земельну ділянку фактично не може бути виконане, оскільки на ній знаходяться належні на праві власності відповідачу будівлі та споруди.

Відповідно до ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 цієї ж статті визначено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом.

Позивач, звернувшись з позовом про повернення земельної ділянки, формально використав передбачений ст.16 ЦК України, ст.20 ГК України, ч.1 ст.34 Закону України "Про оренду землі", спосіб захисту прав, без врахування конкретних обставин і правовідносин сторін, а саме того, що на спірній земельній ділянці знаходяться об'єкти нерухомого майна (будівлі), які належать відповідачу на праві власності, і яка (земельна ділянка) надавалася відповідачеві для їх обслуговування. Такий спосіб захисту є ілюзорним, неадекватним та неспіврозмірним, що призведе до порушення прав власника майна.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що обраний позивачем спосіб захисту у вигляді зобов'язання відповідача повернути земельну ділянку в натурі є не ефективним та фактично не призводить до відновлення його порушених прав, з огляду на що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Суд першої інстанції не врахував зазначені обставини та неправильно застосував норми матеріального права, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про задоволення позову, а тому рішення господарського суду Волинської області від 06.04.2017 р. у справі № 903/182/17 підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в позові. Відповідно до ст. 49 ГПК України суд апеляційної інстанції проводить новий розподіл судових витрат, згідно якого витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанцій покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 103, 104, 105 ГПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ПрАТ «Волинське обласне підприємство автобусних станцій» задоволити.

2. Рішення господарського суду Волинської області від 06.04.2017 р. у справі № 903/182/17 скасувати. Прийняти нове рішення.

В позові відмовити.

Стягнути з Луцької міської ради (43025, м. Луцьк, вул. Богдана Хмельницького, 19, ) - 236800,00 грн. судового збору в дохід Державного бюджету України за розгляд справи в суді першої інстанції.

Стягнути з Луцької міської ради (43025, м. Луцьк, вул. Богдана Хмельницького, 19, ) на користь приватного акціонерного товариства «Волинське обласне підприємство автобусних станцій» (43018, м. Луцьк, вул. Львівська, 148, ) - 264000,00 грн. витрат по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги.

3. Господарському суду Волинської області на виконання постанови видати накази.

4. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Тимошенко О.М.

Суддя Демянчук Ю.Г.

Суддя Крейбух О.Г.