ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2017 року Справа № 905/3040/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді Ємельянова А.С. (доповідач у справі),

суддів Карабаня В.Я.,

Кондратової І.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтергрупп"
на постановуДонецького апеляційного господарського суду від 10.07.2017 р. (судді: Стойка О.В., Марченко О.А., Татенко В.М.)
у справі№905/3040/16 господарського суду Донецької області
за позовомПриватного підприємства "СВ-Імпекс"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Інтергрупп"
простягнення суми заборгованості у розмірі 571 764 грн. 50 коп.
за участю представників:
від позивача не з'явились
від відповідача не з'явились
В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2016 року Приватне підприємство "СВ-Імпекс" (далі - позивач) звернулось до господарського суду Донецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтергрупп" (далі - відповідач) про стягнення 571 764 грн. 50 коп. за договором поставки №247 від 03.10.2013 р.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що відповідач повністю не розрахувався за поставлений йому товар, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка з врахуванням курсу гривні до євро на момент звернення з позовом складає 571 764 грн. 50 коп.

Рішенням господарського суду Донецької області від 22.02.2017 р. у справі №905/3040/16 позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 568 912 грн. 87 коп. боргу. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Місцевий господарський суд вцілому погодився з доводами позивача, однак, здійснив перерахунок заявлених позовних вимог, що і призвело до часткового задоволення позову.

В свою чергу, господарський суд апеляційної інстанції визнав безпідставним застосування у даному випадку при розрахунку суми заборгованості курсу гривні до євро на момент подання позовної заяви, оскільки умовами договору не визначено ціну товару у валютному еквіваленті та не встановлено обов'язку покупця сплатити вартість товару за курсом гривні до євро.

Зважаючи на це, постановою Донецького апеляційного господарського суду від 10.07.2017 р. рішення господарського суду Донецької області від 22.02.2017 р. змінено в частині суми стягнення: з 568 912 грн. 87 коп. на 218 420 грн. 00 коп.

Не погодившись з постановою апеляційної інстанції, відповідач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Донецького апеляційного господарського суду від 10.07.2017 р. та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Свою правову позицію скаржник обґрунтовує тим, що, на його думку, відповідно до умов укладеного між сторонами договору момент оплати заявлених до стягнення грошових коштів не настав.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 18.10.2017 р., касаційну скаргу відповідача прийнято до провадження. Розгляд справи призначено на 06.11.2017 р.

В судове засідання 06.11.2017 р. представники сторін не з'явились.

Перевіривши повноту встановлення місцевим та апеляційним господарськими судами обставин справи, правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, постанова апеляційного господарського суду підлягає скасуванню, а рішення господарського суду першої інстанції - залишенню в силі, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, сторонами справи укладено договір поставки №247 від 03.10.2013 р., за умовами якого позивач (продавець) передає у власність відповідача (покупець), а відповідач приймає та оплачує, товар (насіння томатів) за ціною та на умовах, передбачених цим договором.

В п. 2.1 вказаного договору зазначено, що ціна за одиницю товару складає 3 159 грн. 00 коп., в т.ч. ПДВ.

При цьому, згідно з п. 6.1 договору ціна договору на момент його підписання становить 499 122 грн. 00 коп.

Сторони також погодили та виклали в п.п. 6.2, 6.3 договору порядок оплати поставленого товару.

Так, попередня оплата товару в розмірі 30%, яка складає 149 740 грн. 00 коп., повинна бути проведена до 11.10.2013 р. Остаточна оплата товару в розмірі 70%, яка складає 349 382 грн. 00 коп., повинна бути проведена після розмитнення насіння, про що позивач інформує відповідача.

Одночасно з цим, в п. 6.4 договору поставки зазначено, що погоджений сторонами курс гривні до євро на дату підписання договору - 10 грн. 83 коп. за євро. У разі підвищення на дату платежу офіційного курсу гривні до євро, встановленого НБУ у порівнянні з курсом, вказаним вище, договірний курс на дату платежу вважається таким, що дорівнює офіційному курсу гривні до євро, встановленого НБУ.

В свою чергу, у випадку подання позивачем позову до суду про стягнення з відповідача заборгованості за цим договором, сума основного боргу визначається з урахуванням п. 6.4 цього договору станом на день подання позову. Вказане закріплено в п. 9.3 договору №247 від 03.10.2013 р.

Попередніми судовими інстанціями встановлено, що на виконання умов договору №247 від 03.10.2013 р. позивач поставив відповідачу товар вартістю 499 122 грн. 00 коп., що підтверджується підписаною та скріпленою печатками сторін видатковою накладною №РН-000247 від 30.10.2013 р.

Крім того, відповідачу було виставлено рахунок-фактуру на оплату товару №СФ-0000247 від 03.10.2013 р. на суму 499 122 грн. 00 коп., який частково оплачено останнім 13.10.2013 р., а саме: на суму 280 702 грн. 00 коп.

Таким чином, спір виник у зв'язку з тим, що відповідач неналежно виконав свої зобов'язання з оплати поставленого йому товару, у зв'язку з чим позивач вказує на обов'язок останнього сплатити заборгованість, що утворилась, з урахуванням п. 6.4, 9.3 договору, тобто, з урахуванням курсу гривні до євро на момент подання позовної заяви, а саме: сплатити 280 702 грн. 00 коп., які станом на день платежу (13.10.2013 р.) складали 20 168, 06 євро та на момент звернення з позовом становлять 571 764 грн. 50 коп. відповідно.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Як закріплено в ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Враховуючи приписи наведеної правової норми та зважаючи на те, що відповідачем без будь-яких зауважень чи застережень прийнято товар на загальну вартість, передбачену умовами договору, а також частково його оплачено на підставі рахунку, виставленого на суму 499 122 грн. 00 коп., колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що у відповідача виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 280 702 грн. 00 коп.

При цьому, згідно із принципом свободи договору, встановленим ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Так, ціна договору поставки №247 від 03.10.2013 р. визначена в національній валюті України - гривні.

Проте, в п. 6.4 договору сторони передбачили випадки коливання курсу гривні до євро, а в п. 9.3 прямо зазначили, що у випадку подання позивачем позову до суду про стягнення з відповідача заборгованості за цим договором, сума основного боргу визначається з урахуванням п. 6.4 цього договору станом на день подання позову.

Зважаючи на це, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає законним та обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості, що утворилась, з урахуванням курсової різниці на момент звернення позивача з позовною заявою до суду та зробленого судом вірного розрахунку даного боргу.

В свою чергу, з огляду на зміст п.п. 6.4, 9.3 договору поставки №247 від 03.10.2013 р., висновки господарського суду апеляційної інстанції є безпідставними.

Слід також зазначити, що відповідно до п. 11 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу XII1 Господарського процесуального кодексу України" №11 від 24.10.2011 р. суд касаційної інстанції не зв'язаний доводами касаційної скарги щодо порушення чи неправильного застосування нижчими судовими інстанціями норм матеріального і процесуального права та може встановлювати порушення чи неправильне застосування відповідних норм, на які не було посилання в такій скарзі.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 1119 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити в силі одне із раніше прийнятих рішень або постанов.

Таким чином, постанова апеляційного господарського суду підлягає скасуванню, а рішення місцевого господарського суд має бути залишено в силі як таке, що прийнято при повному з'ясуванні фактичних обставин справи та у відповідності з нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтергрупп" задовольнити частково.

Постанову Донецького апеляційного господарського суду від 10.07.2017 р. у справі №905/3040/16 скасувати.

Рішення господарського суду Донецької області від 22.02.2017 р. у справі №905/3040/16 залишити в силі.

Головуючий суддя А.С. Ємельянов

Судді В.Я. Карабань

І.Д. Кондратова