ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" жовтня 2017 р.Справа № 916/2157/17

Господарський суд Одеської області у складі:

судді В.С. Петрова

при секретарі Г.С. Граматик

за участю представників:

від позивача ОСОБА_1,

від відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Дунапак Таврія до Товариства з обмеженою відповідальністю „Одеський коровай про стягнення заборгованості в загальній сумі 38531,20грн., -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю „Дунапак Таврія звернулось до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю „Одеський коровай про стягнення заборгованості за договором поставки № ТА000644-14 від 05.12.2014 р. в загальній сумі 81531,20 грн., яка складається з: основного боргу 77000,00 грн., пені за порушення термінів оплати за поставлений товар - 3932,56 грн., 3% річних 471,89 грн., інфляційних нарахувань 126,75 грн., посилаючись на наступне.

05.12.2014 р. між ТОВ «Дунапак Таврія» (постачальник) та ТОВ «Одеський коровай» (покупець) був укладений договір поставки № ТА 000644-14, відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобовязується поставити і передати у власність покупця гофрокартонну продукцію, а покупець зобовязується прийняти та своєчасно оплатити товар на умовах, визначених цим договором.

Пунктом 3.2 договору встановлено, що покупець зобовязаний здійснити післяплату у розмірі 100% від погодженої вартості даної партії товару протягом 20 календарних днів з моменту отримання товару шляхом перерахування коштів у гривнях на розрахунковий рахунок постачальника.

Як зазначає позивач, він свої зобовязання з поставки та передачі у власність покупця товару виконав в повному обсязі, що підтверджується:

- видатковою накладною № 4481 від 01.06.2017 р., товарно-транспортною накладною № 4481 від 01.06.2017 р., відповідно до якої поставлено і передано товар на суму 98661,04 грн.;

- видатковою накладною № 5176 від 22.06.2017 р., товарно-транспортною накладною № 5176 від 22.06.2017 р., відповідно до якої поставлено і передано товар на суму 49500,00 грн.;

- видатковою накладною № 5323 від 27.06.2017 р., товарно-транспортною накладною № 5323 від 27.06.2017 р., відповідно до якої поставлено і передано товар на суму 49500,00 грн.

Так, позивач вказує, що загальна вартість поставленого товару складає 197661,04 грн.

Відповідно до п. 3.2 договору відповідач зобовязаний здійснити післяплату у розмірі 100% від погодженої вартості даної партії товару протягом 20 календарних днів з моменту отримання товару, а саме:

- за видатковою накладною № 4481 від 01.06.2017 р. в строк до 21.06.2017 р.;

- за видатковою накладною № 5176 від 22.06.2017 р. в строк до 12.07.2017 р.;

- за видатковою накладною № 5323 від 27.06.2017 р. в строк до 17.07.2017 р.

Однак, як стверджує позивач, відповідач в порушення умов договору не оплатив своєчасно та у повному обсязі вартість отриманої продукції.

Відтак, позивач зазначає, що станом на 16.08.2017 р. за відповідачем обліковувалась заборгованість за поставлений товар в сумі 77000,00 грн.

Також позивач вказує, що з метою досудового врегулювання спору між сторонами, позивач надіслав на адресу відповідача претензію № 254 від 11.08.2017 р. про сплату заборгованості за договором поставки, але станом на дату подачі позовної заяви до суду заборгованість за договором поставки не погашена.

Пунктом 5.2 договору передбачено, що за порушення термінів оплати товару покупець зобовязаний сплатити постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості відвантаженого, але неоплаченого в термін товару за кожний день прострочення.

Таким чином, позивач вказує, що зважаючи на невиконання відповідачем зобовязань за договором № ТА 000644-14 від 05.12.2014 р., відповідач повинен сплатити на користь позивача також пеню за порушення термінів оплати за поставлений товар (за період з 22.06.2017 р. по 16.08.2017 р.) в сумі 3932,56 грн.

Крім того, позивач зазначає, що у звязку з заборгованістю відповідача та несплатою вартості отриманого товару, у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України відповідач зобовязаний сплатити суму вартості отриманого товару з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, оскільки інший розмір процентів не встановлений договором поставки. Так, за розрахунком позивача, сума 3% річних за період з 22.06.2017 р. по 16.08.2017 р. складає 471,89 грн., а інфляційні нарахування - 126,75 грн.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 04.09.2017 р. позовну заяву ТОВ „Дунапак Таврія прийнято до розгляду та порушено провадження у справі № 916/2157/17, при цьому справу призначено до розгляду в засіданні суду.

18.09.2017 р. ТОВ „Дунапак Таврія подано до господарського суду Одеської області заяву про зменшення позовних вимог до 44531,20 грн. у звязку з частковою сплатою відповідачем заборгованості за поставлений товар. У вказаній заяві позивач зазначив, що станом на 12.09.2017 р. загальна заборгованість відповідача перед позивачем становить 44531,20 грн., яка складається з основної заборгованості 40000,00 грн., пені за порушення термінів оплати за поставлений товар - 3932,56 грн., 3% річних 471,89 грн., інфляційних нарахувань 126,75 грн.

30.10.2017 р. ТОВ „Дунапак Таврія подано до господарського суду Одеської області заяву про зменшення позовних вимог до 38531,20 грн. у звязку з частковою сплатою відповідачем заборгованості за поставлений товар. Відтак, позивач вказує, що станом на 26.10.2017 р. загальна заборгованість відповідача перед позивачем становить 38531,20 грн., яка складається з основної заборгованості 34000,00 грн., пені за порушення термінів оплати за поставлений товар - 3932,56 грн., 3% річних 471,89 грн., інфляційних нарахувань 126,75 грн., що остаточно заявлені до стягнення.

Відповідач відзив на позов не надав, проте представник відповідача у судових засіданнях не заперечував щодо наявності вказаної заборгованості.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України справу розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши та дослідивши всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи, господарський суд дійшов наступних висновків.

05 грудня 2014 р. між Товариства з обмеженою відповідальністю „Дунапак Таврія (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю „Одеський коровай (покупець) був укладений договір поставки № ТА 000644-14, відповідно до п. 1.1 якого позивач як постачальник зобовязується поставити і передати у власність покупця гофрокартонну продукцію (надалі - товар), а відповідач як покупець зобовязується прийняти та своєчасно оплатити товар на умовах, визначених цим договором.

Згідно п. 1.2 договору найменування, кількість, термін та місце поставки товару погоджуються сторонами до початку поставки та вказуються у заявках-замовленнях, що є невідємними частицами цього договору, рахунках-фактурах та видаткових накладних, складених на підставі заявок-замовлень покупця. Заявки-замовлення покупця повинні бути передані постачальнику в письмовому, електронному або факсимільному вигляді. Крім відомостей, вказаних в п. 1.2, заявка-замовлення покупця повинна містити підпис уповноваженої особи та печатку покупця (п. 1.3 договору).

Пунктом 3.1 договору встановлено, що ціни, термін їх дії та асортимент на товар вказуються у специфікаціях, які є невідємною частиною даного договору поставки, а також у рахунках-фактурах, видаткових та податкових накладних постачальника. В ціну товару входить вартість упаковки та маркування. В ціну товару не входить вартість виготовлення фотополімерної форми для нанесення друку та вартість виготовлення штанц-форм, оплата за які проводиться покупцем додатково згідно рахунку постачальника.

Відповідно до п. 3.2 договору покупець зобовязаний здійснити післяплату у розмірі 100% від погодженої вартості даної партії товару протягом 20 календарних днів з моменту отримання товару шляхом перерахування коштів у гривнях на розрахунковий рахунок постачальника.

Згідно п. 3.3 договору у випадку нездійснення передоплати покупцем в термін, обумовлений в п. 3.2 даного договору, постачальник має право призупинити виконання замовлення до моменту надходження коштів.

Пунктом 3.4 договору передбачено, що сторони можуть змінити терміни оплати, обумовлені в п. 3.2 даного договору шляхом підписання відповідної додаткової угоди. Постачальник також може односторонньо змінити терміни оплати, про що повідомляє покупця листом.

Відповідно до п. 3.5 договору під партією товару вважається кількість товару, відвантажена в один транспортний засіб. Обсяг партії визначається у видатковій накладній.

Пунктом 3.6 договору обумовлено, що загальна сума договору складає сукупну вартість товару, визначену у видаткових накладних, отриманого покупцем у період дії цього договору.

За умовами п. 3.7 договору датою виконання зобовязань покупця з оплати товару є дата надходження грошових коштів на поточний рахунок постачальника.

Пунктом 3.9 договору передбачено, що у випадку порушення умов оплати за поставлений товар постачальник в односторонньому порядку має право призупинити подальшу поставку товару до повного погашення покупцем наявної заборгованості, при цьому постачальник не несе жодної відповідальності за невиконання/несвоєчасне виконання покупцем своїх зобовязань перед третіми сторонами.

За умовами п. 3.10 договору загальна сума неоплаченого товару не може перевищувати 250000,00 грн.

Відповідно до п. 4.1 договору товар поставляється на умовах, обумовлених в специфікаціях до даного договору, та/або в заявках-замовленнях покупця.

Згідно п. 4.2 договору строк виготовлення товару вказується у заявці-замовленні від покупця та має силу за умови своєчасного підписання листа узгодження.

Пунктом 4.5 договору встановлено, що постачальник повинен передати покупцю наступні документи на кожну окрему партію товару: рахунок-фактуру, видаткову накладну, податкову накладну, товаро-транспортну накладну, посвідчення якості товару.

За умовами п. 4.6 договору покупець зобовязаний перевірити наявність і належність документів, передбачених в п. 4.5 цього договору, при кожній поставці товару. У випадку відсутності чи неналежності документів, передбачених в п. 4.5 договору, покупець зобовязується не пізніше наступного робочого дня після дати поставки направити постачальнику письмову претензію із зазначенням виявлених відсутніх чи неналежних документів та вимог щодо їх усунення. Якщо претензії не будуть надіслані постачальнику упродовж зазначених термінів, документи, передбачені в п. 4.5 цього договору, вважаються такими, що прийняті покупцем в повному обсязі і є належними.

Відповідно до п. 4.7 договору кожна поставка товару повинна супроводжуватися дорученням форми № М-2 з боку покупця.

Якщо поставка товару за цим договором носить системний характер і здійснюється централізовано-кільцевими перевезеннями за узгодженими на визначений період параметрами, товар може бути поставлений покупцю згідно кільцевого доручення. Але в останньому випадку покупець зобовязаний повідомити постачальника про зразок печатки (штампу), якою матеріально-відповідальна особа, яка приймає товар, посвідчує свій підпис про прийняття товару на товарно-супроводжувальних документах.

Згідно п. 4.8 договору покупець зобовязаний: прийняти товар в пятиденний термін з моменту погодженої дати відвантаження. Погоджена дата відвантаження - це бажана дата відвантаження, вказана у заявці-замовленні покупця і погоджена постачальником. Після закінчення пятиденного терміну з моменту погодженої дати відвантаження постачальник відвантажує дану партію власним або найманим транспортом та додає вартість такого перевезення до ціни товару. Покупець зобовязаний прийняти товар у день прибуття транспорту на його адресу.

Пунктом 4.9 договору передбачено, що прийняття товару за кількістю і якістю проводиться покупцем у відповідності з Інструкціями №№ П-6 і П-7, затвердженими постановами Держарбітражу 15.06.1965 р. і 25.04.1966 р. відповідно.

Пунктом 7.1 договору встановлено, що останній набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими особами сторін та скріплення печатками сторін і діє до 31.12.2014 р.

Відповідно до п. 7.3 договору закінчення терміну дії останнього або його дострокове розірвання не звільняє сторони від виконання зобовязань, які виникли у період дії договору, та від відповідальності за його порушення.

За умовами п. 7.4 договору у разі якщо за 30 днів до закінчення терміну дії цього договору сторони письмово не повідомили одна одну про наміри розірвання цього договору, він автоматично вважається пролонгованим на один рік.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

При цьому за правилами статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Ч. 1 ст. 173 ГК України встановлено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Частиною 1 ст. 174 ГК України встановлено, що господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з частиною 1 статті 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Так, укладений між сторонами по справі договір поставки є підставою для виникнення у сторін за цим договором господарських зобов'язань відповідно до ст.ст. 173, 174 ГК України (ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України), і згідно ст. 629 ЦК України є обов'язковим для виконання його сторонами.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В свою чергу відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Як зясовано судом, на виконання умов вищевказаного договору поставки № ТА 000644-14 позивачем у червні 2017 року було здійснено поставку товару відповідачу на загальну суму 197661,04 грн. (з т.ч. ПДВ), що підтверджується:

- видатковою накладною № 4481 від 01.06.2017 р., товарно-транспортною накладною № 4481 від 01.06.2017 р., відповідно до якої поставлено і передано товар на суму 98661,04 грн.;

- видатковою накладною № 5176 від 22.06.2017 р., товарно-транспортною накладною № 5176 від 22.06.2017 р., відповідно до якої поставлено і передано товар на суму 49500,00 грн.;

- видатковою накладною № 5323 від 27.06.2017 р., товарно-транспортною накладною № 5323 від 27.06.2017 р., відповідно до якої поставлено і передано товар на суму 49500,00 грн.

Так, у відповідності з ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

При цьому поставлений позивачем товар було отримано відповідачем, що вбачається з підпису уповноваженої особи відповідача на вказаних накладних, що скріплено печаткою відповідача.

Виходячи з вищенаведеного та враховуючи положення п. 1.2 договору, суд доходить до висновку про належне виконання позивачем своїх зобовязань перед відповідачем по договору згідно вищевказаних видаткових накладних, що повністю узгоджується з умовами укладеного сторонами договору.

При цьому за статтею 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання, при якому сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо.

Отже, прийняття відповідачем товару від позивача є підставою виникнення у відповідача зобов'язання оплатити цей товар у повному розмірі його вартості.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що за загальним правилом, обов'язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на товар. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі-продажу не встановлено інший строк оплати.

Так, в п. 3.2 договору встановлено, що покупець зобовязаний здійснити післяплату у розмірі 100% від погодженої вартості даної партії товару протягом 20 календарних днів з моменту отримання товару шляхом перерахування коштів у гривнях на розрахунковий рахунок постачальника.

Відтак, відповідач мав здійснити оплату за отриманий товар у наступні строки:

- за видатковою накладною № 4481 від 01.06.2017 р. в строк до 21.06.2017 р.;

- за видатковою накладною № 5176 від 22.06.2017 р. в строк до 12.07.2017 р.;

- за видатковою накладною № 5323 від 27.06.2017 р. в строк до 17.07.2017 р.

Однак, за ствердженнями позивача, відповідач в порушення умов договору не оплатив своєчасно та у повному обсязі вартість отриманого товару. З метою досудового врегулювання спору між сторонами позивачем була надіслана на адресу відповідача претензія № 254 від 11.08.2017 р. про сплату заборгованості за договором поставки. Так, несплата відповідачем повної вартості поставленого товару стала підставою для звернення позивача до суду із заявленим позовом про стягнення з відповідача заборгованості, яка станом на 16.08.2017 р. складала 77000,00 грн.

Наразі в ході розгляду справи відповідач суму основного боргу визнав. При цьому відповідачем було здійснено часткову сплату заборгованості, у звязку з чим позивачем було зменшено розмір позовних вимог до 34000,00 грн. Наявність вказаної заборгованості представник відповідача в під час розгляду справи в судовому засіданні визнав. Тим більш докази, які б підтверджували факт повної сплати відповідачем поставленого позивачем по договору № ТА 000644-14 товару, в матеріалах справи відсутні. Адже частиною другою статті 22 ГПК України передбачено, що сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів, заявляти клопотання тощо; обґрунтовувати свої вимоги і заперечення поданими суду доказами (ч. 2 ст. 43 ГПК України), якими в силу ст. 32 ГПК України є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інших обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Разом з тим суд доходить до висновку про безпідставне невиконання відповідачем прийнятих на себе зобовязань щодо оплати поставленого позивачем товару. Так, несплатою позивачу вказаної суми заборгованості в розмірі 34000,00 грн. за спірним договором поставки № ТА 000644-14 відповідач порушив прийняті на себе зобовязання відповідно до умов договору, що є недопустимим згідно ст. 525 Цивільного кодексу України.

Відтак, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача вказаної суми заборгованості в розмірі 34000,00 грн.

За приписами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

При цьому невиконання зобовязання або виконання зобовязання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), що мало місце у даному випадку (несплата відповідачем всієї вартості поставленого товару) згідно ст. 610 Цивільного кодексу України є порушенням зобов'язання, зокрема з боку відповідача.

В свою чергу у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Відповідно до п. 5.2 договору за порушення термінів оплати товару покупець зобовязаний сплатити постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості відвантаженого, але неоплаченого в термін товару за кожний календарний день прострочення. Нарахування пені здійснюється протягом усього періоду прострочення виконання зобовязання до моменту здійснення оплати товару.

Відповідно до п. 5.5 договору сплата штрафних санкцій винною стороною не звільняє її від належного виконання своїх зобовязань за цим договором.

За умовами п. 5.6 договору у всіх наступних випадках невиконання або неналежного виконання умов цього договору сторони несуть відповідальність у відповідності до діючого законодавства України.

Як визначено частиною 1 ст. 548 Цивільного кодексу України, виконання зобовязання (основного зобовязання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. В силу ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобовязання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (штраф, пеня).

Згідно положень ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

При цьому, як передбачає частина 1 ст. 551 Цивільного кодексу України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

За приписами ч. 1 ст. 624 Цивільного кодексу України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 229 ГК України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Ч. 1, 2, 4 ст. 217 ГК України передбачають, що господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин.

В силу положень ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Виходячи зі змісту зазначених норм, початком для нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано.

Враховуючи те, що відповідачем не були виконані зобовязання за договором № ТА 000644-14 щодо оплати поставленого товару, на думку суду, позивачем правомірно нараховано відповідачу пеню за несвоєчасну оплату вартості поставленого у період з 22.06.2017 р. по 16.08.2017 р. товару, виходячи з діючої облікової ставки НБУ та існуючої суми боргу у вказаному періоді по кожній поставці товару. Так, за розрахунками позивача (а.с. 10), нарахована відповідачу пеня за несвоєчасну оплату поставленого товару складає 3932,56 грн., розмір якої не оспорено відповідачем. Таким чином, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення вказаної суми пені.

Також згідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Слід зазначити, що виходячи з положень ст. 625 ЦК України, право кредитора на стягнення 3% річних та інфляційних втрат не залежить від моменту предявлення вимоги про таке стягнення (до моменту погашення боргу або після цього). При цьому визначальним є наявність факту порушення боржником строків виконання грошового зобовязання. Таким чином, право кредитора на стягнення 3% річних може бути реалізовано у будь-який момент при наявності вищезазначених вимог, передбачених законодавством.

Наразі слід зазначити, що згідно положень ЦК проценти річних є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов'язань. Так, розмір таких процентів річних може бути визначений сторонами в договорі.

З огляду на те, що в укладеному сторонами по справі договорі № ТА 000644-14 не встановлено іншого відсотку річних, відповідно сплаті підлягають саме 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення.

Враховуючи вищенаведене та порушення відповідачем термінів сплати поставленого товару, суд вважає, що позивачем цілком правомірно нараховано 3% річних за період з 22.06.2017 р. по 16.08.2017 р. на існуючу суму боргу у вказаному періоді по кожній поставці товару, що складають 471,89 грн., розрахунок яких додано до позову (а.с. 11).

Так, індекс інфляції це додаткова сума, яка сплачується боржником і за своєю правовою природою є самостійним засобом захисту цивільного права кредитора у грошових зобов'язань і спрямована на відшкодування його збитків, заподіяних знеціненням грошових коштів внаслідок інфляційних процесів в державі. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державною службою статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні.

Згідно листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012 р. № 01-06/928/2012 „Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (Постанова Вищого господарського суду України від 05.04.2011 р. N 23/466 та лист Верховного Суду України „Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ від 03.04.97р. N 62-97р).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (Постанова Вищого господарського суду України від 01.02.2012 р. N 52/30).

У п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань № 14 від 17.12.2013 р. зазначено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобовязання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Враховуючи викладене, суд зазначає, що факт знецінення або незнецінення грошових коштів і відповідно обґрунтованість заявлених до стягнення збитків від інфляції необхідно встановлювати на момент звернення до суду з позовом про таке стягнення та ухвалення по ньому судового рішення.

З огляду на вказане та з урахуванням Рекомендацій Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладених в листі від 03.04.1997 р. N 62-97р., судом було перевірено здійснений позивачем розрахунок інфляційних нарахувань в сумі 126,75 грн. (а.с. 8) на відповідну суму боргу по кожній поставці товару за період з 22.06.2017 р. по 16.08.2017 р. та встановлено, що вказаний розрахунок здійснено вірно з обранням відповідного індексу інфляції у обраному періоді прострочення на існуючу суму боргу, а тому є цілком обґрунтованим.

Таким чином, загальна сума заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача, складає 38531,20 грн., у т.ч. 34000,00 грн. основного боргу за поставлений товар, 3932,56 грн. - пені, 471,89 грн. - 3% річних та 126,75 грн. - інфляційних нарахувань.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно положень ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Вказані положення ЦК кореспондуються з положеннями ст. 20 ГК України.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Оцінюючи надані позивачем докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги ТОВ „Дунапак Таврія обґрунтовані, відповідають фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства, тому підлягають задоволенню.

У звязку з тим, що спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача, та рішення відбулось на користь позивача, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем при подачі позову, слід віднести за рахунок відповідача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю „Дунапак Таврія до Товариства з обмеженою відповідальністю „Одеський коровай про стягнення заборгованості в загальній сумі 38531,20 грн. задовольнити.

2. СТЯГНУТИ з Товариства з обмеженою відповідальністю „Одеський коровай (65078, м. Одеса, вул. Генерала Петрова, 14; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю „Дунапак Таврія (75101, Херсонська область, м. Олешки, вул. Гвардійська, 103; ; р/р 61 в ПАТ „ОСОБА_3 Аваль, МФО 380805) основний борг за поставлений товар в сумі 34000/тридцять чотири тисячі/грн. 00 коп., пеню в сумі 3932/три тисячі девятсот тридцять дві/грн. 56 коп., 3% річних в сумі 471/чотириста сімдесят одна/грн. 89 коп., інфляційні втрати в сумі 126/сто двадцять шість/грн. 75 коп., витрати по сплаті судового збору у розмірі 1600/одна тисяча шістсот/грн. 00 коп.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного господарського суду, яка подається через місцевий господарський суд протягом 10-денного строку з моменту складення та підписання повного тексту рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо не буде подано апеляційну скаргу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 06 листопада 2017 р.

Суддя В.С. Петров