УХВАЛА

01.11.2017Справа №910/15711/17

Суддя Господарського суду міста Києва Князьков В.В.,

за участю секретаря судового засідання Коваленко О.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні господарського суду матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Приватофис», м. Дніпро

до відповідача: Національного банку України, м. Київ

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк», м. Київ

про розірвання договорів іпотеки

За участю представників:

від позивача:Трушев О.П.
від відповідача:Колосюк С.Л.
від третьої особи:Целевич О.Ю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Приватофис» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Національного банку України про розірвання договорів іпотеки.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.09.2017 порушено провадження у справі, до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача залучено Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», розгляд справи призначено на 11.10.2017.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.10.2017 розгляд справи відкладено на 01.11.2017.

31.10.2017 відповідачем подано до суду клопотання про розгляд справи у закритому судовому засіданні.

Розглянувши клопотання відповідача про розгляд справи у закритому судовому засіданні, господарський суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 4-4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справ у господарських судах відкритий, за винятком випадків, коли це суперечить вимогам щодо охорони державної, комерційної або банківської таємниці, або коли сторони чи одна з сторін обґрунтовано вимагають конфіденційного розгляду справи і подають відповідне клопотання до початку розгляду справи по суті.

Забезпечення відкритості судового розгляду становить основоположний принцип, закріплений у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Такий публічний характер судового розгляду гарантує сторонам у справі, що правосуддя не здійснюватиметься таємно, без публічного контролю; це також один із засобів підтримання довіри до судів. Здійснення правосуддя і, зокрема, судовий процес набувають легітимності завдяки гласності.

Водночас, як вказано у рішенні Європейського суду з прав людини у справі Шагін проти України, no. 20437/05, від 10.12.2009, існують винятки з вимоги забезпечення відкритості судового розгляду. Це випливає з тексту самого пункту 1 статті 6 Конвенції, який передбачає, що «преса і громадськість можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах... національної безпеки в демократичному суспільстві, ... або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя». Отже, за статтею 6 Конвенції іноді може виявитися необхідним обмежити відкритість і публічність процесу для того, щоб, наприклад, забезпечити безпеку свідків чи нерозголошення відомостей про них або сприяти вільному обміну інформацією та думками при здійсненні судочинства.

Виняткові обставини, що стосуються природи питань, які розглядає суд у відповідному провадженні, можуть виправдати відмову від публічного розгляду (див. рішення Суду у справі Олюджіч проти Хорватії, no. 22330/05, від 05.02.2009).

Щодо вимоги про публічне проголошення рішень Суд постановив, що у кожному випадку форма публічності, що надається «рішенню» згідно з національним законодавством держави-відповідача, повинна визначатися з огляду на особливості відповідного провадження, враховуючи його повноту, та згідно з предметом та метою пункту 1 статті 6 Конвенції (див. рішення Суду у справі Шмушкович проти України, no. 3276/10, від 14.11.2013).

Відповідач в обґрунтування клопотання про розгляд справи у закритому судовому засіданні, яке було подане до початку розгляду справи по суті, посилається на необхідність захисту інформації, яка містить банківську таємницю.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку, є банківською таємницею. Банківською таємницею, зокрема, є: 1) відомості про банківські рахунки клієнтів, у тому числі кореспондентські рахунки банків у Національному банку України; 2) операції, які були проведені на користь чи за дорученням клієнта, здійснені ним угоди.

За приписами частини 3 статті 61 Закону України «Про банки і банківську діяльність» органи державної влади, юридичні та фізичні особи, які при виконанні своїх функцій, визначених законом, або наданні послуг банку безпосередньо чи опосередковано отримали в установленому законом порядку інформацію, що містить банківську таємницю, зобов'язані забезпечити збереження такої інформації, не розголошувати цю інформацію і не використовувати її на свою користь чи на користь третіх осіб.

За таких обставин, приймаючи до уваги предмет та підстави позовних вимог, враховуючи викладені вище приписи законодавства, господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення клопотання Національного банку України про розгляд справи №910/15711/17 в закритому судовому засіданні.

Згідно з ч. 3 ст. 4-4 Господарського процесуального кодексу України про розгляд справи у закритому засіданні або про відхилення клопотання з цього приводу виноситься ухвала.

Керуючись ст. ст. 4-4, 86 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

Розгляд справи №910/15711/17 здійснювати у закритому судовому засіданні.

Суддя В.В. Князьков