ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.10.2017р. Справа № 917/1430/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Український національний продукт", вул. Магдалинівська, 1А, м. Дніпро,49000

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Техмолпром", вул. Будька, 47, м. Гадяч, Полтавська область,37300

про стягнення 51 069,22 грн. заборгованості

Суддя Тимощенко О.М.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 дов. б/н № 30.10.2017 року

від відповідача: відсутні

Обставини справи: Товариство з обмеженою відповідальністю "Український національний продукт" звернулось з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Техмолпром" про стягнення 51 069,22 грн. заборгованості за договором поставки товарів №2003-1 від 20.03.2017 року, з яких: 42900,00 грн. - заборгованість за поставлений товар, 5963,1 грн. - пеня, 490,12 грн. - річні від суми заборгованості, 1716,00 грн. - інфляційні.

Суд ухвалою від 29.08.2017 року порушив провадження у справі №917/1430/17 та призначив її до розгляду у судовому засіданні на 26.09.2017 року.

Позивач та відповідач в судове засідання 26.09.2017 року не зявились, про місце, дату та час його проведення були повідомлені належним чином (повідомлення про вручення поштового відправлення в матеріалах справи), вимоги ухвали суду від 29.08.2017 року про порушення провадження у справі не виконали.

Суд ухвалою від 26.09.2017 року відклав розгляд справи на 31.10.2017 року.

27.09.2017 року від позивача до суду надійшло клопотання про розгляд справи без їхньої участі та підтримання позовних вимог. До клопотання позивачем додано: оригінал договору поставки товарів №2003-1 від 20.03.2017 року, оригінал видаткової накладної №РН-0000353 від 21.03.2017 року, оригінал товарно-транспортної накладної №РН-0000353 від 21.03.2017 року, копію статуту.

31.10.2017 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позову заперечує, посилаючись на те, що в п. 2.4. договору сторони погодили, що при передачі кожної партії товару постачальник зобов'язаний надавати покупцеві наступні належним чином оформлені товарно-супровідні документи: видаткову накладну, товарно-транспортну накладну, висновок державної санітарно-епідеміологічної експертизи, посвідчення якості, сертифікат відповідності, протокол випробувань на відсутність ГМО, інші документи, що засвідчують якість та безпечність товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до вимог чинного законодавства. Проте, позивачем повного пакету супровідних документів зазначеного в п. 2.4. договору відповідачу надано не було. В пункті 2.5. договору сторони погодили, що покупець має право відмовитися від приймання товару неналежної якості та/або товару який не супроводжується належними (неповними, некомпетентними, невірно оформленими) супровідними документами з віднесенням всіх збитків на постачальника. Разом з тим за одноосібним рішенням, покупець може погодитись прийняти товар який не супроводжується будь-яким товарно-супровідним документом, наявність якого є обов'язковою відповідно до вимог чинного законодавства України та/або цього договору, та/або такого, який наданий постачальником з порушенням умов цього договору та/або вимог чинного законодавства України. В цьому випадку постачальник зобов'язаний надати покупцеві належним чином оформлений оригінал відповідного товарно-супровідного документа протягом 5 (п'яти) робочих днів з дати поставки такого товару, а копії таких документів - факсом або електронною поштою (у сканованому вигляді) у день поставки. При цьому строк оплати за такий поставлений товар починає рахуватися з наступного дня після отримання покупцем належним чином оформлених товарно-супровідних документів. Враховуючи вищенаведене відповідач вважає, що строк оплати за поставлений товар у нього не настав.

Крім того, відповідач посилається на те, що позивачем вказано розмір пені, що перевищує встановлений законом максимальний її розмір (подвійна облікова ставка НБУ).

Відповідач в судове засідання 31.10.2017 року не з'явися, хоча і був належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання (повідомлення про вручення поштового відправлення в матеріалах справи).

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі Смірнова проти України).

Відповідно до пп. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

В зв'язку з тим, що необхідних для вирішення спору доказів, наявних в матеріалах справи достатньо, господарський суд двічі повідомляв належним чином відповідача про дату, час і місце судового розгляду, строк розгляду справи, встановлений ГПК України, закінчується, то справа розглядається без участі представника відповідача за наявними в ній матеріалами.

Представник позивача в судовому засіданні 31.10.2017 року виклав зміст позовних вимог та просив суд їх задовольнити.

В судовому засіданні 31.10.2017 року суд оголосив вступну і резолютивну частини рішення згідно статті 85 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши подані докази, суд встановив:

20.03.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Український національний продукт" (позивач, постачальник) та Товариством Товариства з обмеженою відповідальністю "Техмолпром" (відповідач, покупець) було укладено договір поставки товарів №ТА2003-1( арк. с.13-14).

Відповідно до п.1.1. договору постачальник зобов'язався в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, передавати у власність покупцю сіль кухонну, а покупець зобовязався прийняти товар та здійснити його оплату на умовах цього договору.

Кількість, асортимент, найменування, ціна та загальна вартість відповідної партії товару обумовлюється у видаткових накладних, що мають силу специфікації і є невідємною частиною цього договору (п. 1.2. договору).

Згідно пункту 3.3. договору оплата товару здійснюється покупцем на підставі видаткової накладної, у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 14 календарних днів з дня отримання покупцем товару та належним чином оформлених товарно-супровідних документів.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує на те, що ним на виконання умов договору 21.03.2016 року було передано відповідачу товар на загальну суму 42900,00 грн., що підтверджується підписаними між сторонами видатковою накладною №РН-0000353 від 21.03.2017 року та товарно-транспортною накладною №РН-0000353 від 21.03.2017 року (арк. с. 15-16).

Як вказує позивач, відповідач взяті на себе зобов'язання щодо оплати поставленого за договором товару не здійснив і за ним рахується заборгованість в сумі 42900,00 грн.

Вважаючи свої права порушеними позивач звернувся до суду з вимогами щодо стягнення з відповідача 51 069,22 грн. заборгованості за договором поставки товарів №2003-1 від 20.03.2017 року, яка складається з: 42900,00 грн. заборгованості за поставлений товар, 5963,1 грн. пені за період з 05.04.2017 року - 21.08.2017 року, 490,12 грн. 3% річних за період з 05.04.2017 року - 21.08.2017 року, 1716,00 грн. інфляційних за період з квітня2017 року - липень 2017 року (розрахунок арк. с. 3-4).

При ухваленні рішення зі спору суд керувався наступним.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Відповідно до ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права та виконати обов'язки відповідно до договору.

Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем у справі виникли зобов'язання з договору поставки, згідно якого, в силу ст.712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частини перша та шоста статті 265 Господарського кодексу України передбачають, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Згідно норм цивільного та господарського законодавства договір купівлі-продажу є оплатним, тобто при набуванні речі у власність, покупець сплачує продавцеві вартість (ціну) речі, яка обумовлена договором, зобов'язуючим, що обумовлено взаємним виникненням у кожної із сторін прав та обов'язків, а саме, зобов'язання продавця передати покупцю річ та право вимоги оплати і зобов'язання покупця сплати вартість отриманої речі та право її вимоги.

Даний договір є консенсуальним, оскільки права та обов'язки виникають вже в момент досягнення ними угоди за всіма істотними умовами. Отже, змістом договору купівлі продажу є ті умови, з приводу яких сторони досягли згоди.

За змістом статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити продукцію (товар) після його прийняття або прийняття товарно-розпорядчих документів на нього, якщо договором чи товарно-розпорядчими документами не визначено іншого строку оплати.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій. а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до вимог ст. 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Судом встановлено, що підписаними сторонами видатковою накладною №РН-0000353 від 21.03.2017 року та товарно-транспортною накладною №РН-0000353 від 21.03.2017 року (арк. с. 15-16) підтверджується факт поставки позивачем товару відповідачу на загальну суму 42900,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач свої зобов'язання щодо оплати поставленого товару за договором поставки товару не виконав і на момент розгляду справи за ним рахується заборгованість в сумі 42900,00 грн.

Отже, відповідач, підписавши договір поставки товару, видаткову накладну, товарно-транспортну накладну взяв на себе зобов'язання з оплати товару.

Частиною 1 статті 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст.546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі (ст.547 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст.549 ЦК України). Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст.551 ЦК України).

В пункті 5.3. договору сторони погодили, що за прострочення здійснення платежів за цим договором винна сторона сплачує іншій стороні пеню в розмірі 0,1% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі вищевикладеного позивачем нараховано відповідачу 5963,1 грн. пені за період з 05.04.2017 року - 21.08.2017 року, 490,12 грн. 3% річних за період з 05.04.2017 року - 21.08.2017 року, 1716,00 грн. інфляційних за період з квітня2017 року - липень 2017 року (розрахунок арк. с. 3-4).

При нарахуванні пені позивачем не враховані наступні положення законодавства.

Відповідно до ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, якщо інший розмір не передбачено законом або договором.

Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3, ст. 4 Закону).

При визначенні розміру пені позивач не врахував обмеження розміру пені подвійною обліковою ставкою Національного банку України. Отже, пеня за перерахунками суду за допомогою калькулятору: «ОСОБА_2: ЕЛІТ» складає 4165,41 грн. Крім того за перерахунками суду інфляційні нарахування складають 1694,86 грн.

Заявлені позивачем вимоги про стягнення 3% річних суд визнає правомірними та такими, що підлягають задоволенню в межах заявленої суми, оскільки при перевірці їх розміру судом не було виявлено їх завищення з боку позивача.

Відповідно до статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Враховуючи наведене суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення 42900,00 грн. основного боргу, 4165,41 грн. пені, 490,12 грн. 3% річних, 1694,86 грн. інфляційних, є правомірними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню судом.

Заперечення відповідача стосовно того, що строк оплати за поставлений товар у нього не настав з посиланням на пункти 2.4. та 2.5. договору, судом до уваги не приймаються.

Так, п. 2.4 договору дійсно передбачено, що постачальник зобов'язаний надавати покупцеві наступні належним чином оформлені товарно-супровідні документи: видаткову накладну, товарно-транспортну накладну, висновок державної санітарно-епідеміологічної експертизи, посвідчення якості, сертифікат відповідності, протокол випробувань на відсутність ГМО, інші документи, що засвідчують якість та безпечність товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до вимог чинного законодавства.

Відповідно до ст. 666 ЦК України якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання; якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

Однак, відповідач не надав суду доказів звернення до позивача з відповідними письмовими претензіями щодо відсутності документів які зазначені в п. 2.4. договору, та встановлення строку для їх повернення, або доказів звернення до позивача з листами щодо повернення отриманого ним товару.

Крім того, суд звертає увагу, що договором поставки та діючим законодавством не передбачена відмова від оплати товару з підстав надання документів не в повному обсязі.

До того ж, як зазначено Вищим господарським судом України в інформаційному листі від 17.07.2012 р. за № 01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді окремих норм матеріального права», підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним документом у розумінні ЗаконуУкраїни «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 ЦК України.

Оскільки факт поставки та отримання відповідачем товару за договором є доведеним та підтвердженим належними доказами - видатковою накладною та товарно-транспортною накладною, тому у відповідача у відповідності з вимогами чинного законодавства виникло зобов'язання по оплаті отриманого товару на умовах договору.

Судовий збір відшкодовується позивачу за рахунок відповідача пропорційно розміру задоволених вимог відповідно до ст. 49 ГПК України.

На підставі матеріалів справи та керуючись ст. ст. 33,43,49,82-85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Техмолпром", вул. Будька, 47, м. Гадяч, Полтавська область,37300, ідентифікаційний код 35293993) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Український національний продукт", вул. Магдалинівська, 1А, м. Дніпро,49000, ідентифікаційний код 39993371) 42900,00 грн. основного боргу, 4165,41 грн. пені, 490,12 грн. 3% річних, 1694,86 грн. інфляційних, 1543,01 грн. судового збору.

Видати наказ із набранням рішенням законної сили.

3. В іншій частині позову відмовити.

Повне рішення складено 02.11.2017 року

Суддя Тимощенко О.М.