ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2017 року Справа № 914/3555/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді: Картере В.І. (доповідач),

суддів: Євсікова О.О.,

Кролевець О.А.

за участю представників:

позивача - Змієвського О.А.,

відповідача - Миронюка Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 15.11.2016

та на рішення господарського суду Львівської області від 14.03.2016

у справі № 914/3555/15

за позовом Публічного акціонерного товариства "Креді Агріколь Банк"

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

про стягнення 67 052,85 доларів США

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року ПАТ "Креді Агріколь Банк" звернулося до господарського суду Львівської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення 67 052, 85 доларів США (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 23.11.2015, яка прийнята господарським судом до розгляду), з яких: 56 588,15 доларів США заборгованості по тілу кредиту (що за курсом Національного Банку України (далі - НБУ) становило 1 304 910,57 грн.), 352,10 доларів США відсотків за період з 01.11.2015 по 16.11.2015 (що за курсом НБУ становило 8 119,35 грн.), 6 015,33 долари США прострочених відсотків (що за курсом НБУ становило 138 712,22 грн.) та 4 097,27 доларів США пені за несвоєчасне погашення кредиту та процентної винагороди (що за курсом НБУ становило 94 482,16 грн.).

Рішенням господарського суду Львівської області від 14.03.2016 (колегія суддів у складі: суддя Щигельська О.І. - головуючий, судді Кидисюк Р.А., Петрашко М.М.), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 15.11.2016 (колегія суддів у складі: суддя Юрченко Я.О. - головуючий, судді Матущак О.І., Хабіб М.І.), позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з відповідача на користь позивача 56 588,15 доларів США заборгованості по тілу кредиту (що за курсом НБУ становило 1 304 910,57 грн.), 6 367,43 доларів США відсотків (що за курсом НБУ становило 146 831,57 грн.), 94 482,16 грн. пені, нарахованої за період з 06.11.2014 по 06.05.2015 за несвоєчасне погашення кредиту та за період з 06.03.2015 по 03.09.2015 за несвоєчасну сплату процентної винагороди, а також 23 193,38 грн. на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

У касаційній скарзі ФОП ОСОБА_4 просить скасувати рішення господарського суду першої інстанції від 14.03.2016, постанову господарського апеляційного суду від 15.11.2016, а справу направити на новий розгляд до господарського суду першої інстанції. В обґрунтування касаційної скарги касатор стверджує, що господарськими судами при прийнятті оскаржуваних рішень порушено вимоги ст.ст. 41, 79 ГПК України, ст.ст. 180, 181, 189, 190, 345 ГК України, ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України, ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні". Так, на думку касатора, матеріали справи не містять доказів наявності заборгованості по кредиту, узгодженості сторонами ціни договору та розміру здороження кредиту фактично заявленим до стягнення розмірам. Крім того, касатор вважає кредитний договір удаваним. Також, касатор звертає увагу на те, що пеня розрахована позивачем в іноземній валюті, що суперечить вимогам ч. 2 ст. 192 та ч. 3 ст. 533 ЦК України. Водночас, касатор стверджує про те, що місцевим господарським судом безпідставно не зупинено провадження у даній справі до розгляду господарським судом міста Києва справи № 910/18598/15, предметом якої є визнання недійсним кредитного договору та не призначено в межах даної справи судово-економічної експертизи для визначення правильності заявлених позивачем до стягнення сум.

У відзиві на касаційну скаргу позивач просить рішення господарського суду першої інстанції від 14.03.2016 та постанову господарського апеляційного суду від 15.11.2016 залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення. На думку позивача, господарські суди попередніх інстанцій належно встановили всі обставини справи і прийняли обґрунтовані рішення у справі.

Перевіривши правильність застосування господарськими судами норм процесуального та матеріального права, Вищий господарський суд України вважає касаційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню виходячи з такого.

Господарськими судами попередніх інстанцій під час розгляду справи встановлено, що:

- 09.09.2008 АТ "Індустріально-експортний банк" (правонаступником якого є ПАТ "Креді Агріколь Банк") та ФОП ОСОБА_4 (позичальник) укладено кредитний договір № 123/08-ЮКІ, в який в подальшому внесено зміни та доповнення шляхом підписання сторонами договорів про внесення змін та доповнень до кредитного договору № 123/08-юкі від 09.09.2008, а саме договору № 1 від 02.03.2009 та договору № 2 від 29.12.2009;

- відповідно до п. 1.1 договору банк зобов'язався надати позичальнику кредит у вигляді невідновлюваної кредитної лінії, у валюті, обумовленій в цьому договорі, у розмірі 105 000,00 доларів США, а позичальник - прийняти кредит, використати його за цільовим призначенням, сплатити плату за кредит та повернути банку кредит в повному обсязі в порядку та у строки, обумовлені цим договором. Строк функціонування невідновлюваної кредитної лінії: з 9 вересня 2008 року по 8 вересня 2021 року;

- згідно з п. 3.6 договору, надання кредиту здійснюється шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника НОМЕР_4, що відкритий в Трускавецькому відділенні при ФЛРУ АТ "Індекс-Банк". Днем надання кредиту вважається день зарахування кредитних коштів на рахунок, зазначений в пункті 6.7. (1), а днем повернення кредиту вважається день зарахування на рахунок, зазначений в пункті 6.7 (1). всієї суми кредиту;

- копія заяви ФОП ОСОБА_4 на відкриття поточного рахунку в АТ "Індустріально-експортний банк" від 09.09.2008 міститься в матеріалах справи;

- на виконання умов вказаного договору позивачем надано кредит в розмірі 105 000,00 доларів США, що підтверджується валютними меморіальними ордерами № 1 від 10.09.2008 на суму 90 184,00 долари США та № 1 від 15.09.2008 на суму 14 816,00 доларів США, копії яких долучено до матеріалів справи, та не суперечить п. 1.2 договору, відповідно до якого кредит надається позичальнику траншами;

- за умовами договору, за користування кредитом позичальник зобов'язаний сплатити банку відповідну плату в порядку і на умовах, визначених договором (п. 4.2). Проценти за користування кредитом нараховуються за ставкою у розмірі 14% річних (із розрахунку 360 днів на рік) (п. 4.2.1). Сума процентів, що підлягають сплаті, нараховується щомісячно на наступний робочий день після закінчення чергового періоду нарахування процентів; в день повного погашення кредиту та в останній робочий день грудня відповідного року на фактичну суму заборгованості позичальника за кредитом у відповідному періоді за фактичну календарну кількість днів користування кредитом у відповідному періоді, та охоплює період з дня надання кредиту (включаючи цей день) по день повного погашення заборгованості за кредитом (не враховуючи цей день) (п. 4.2.2). Нараховані проценти сплачуються позичальником у валюті кредиту щомісячно до 5 числа місяця, наступного за періодом нарахування процентів та в день повного погашення кредиту за минулий період нарахування процентів, відповідно до графіку погашення, що є додатком № 1 до цього договору (п. 4.2.3);

- у разі несвоєчасного повернення кредиту позичальник зобов'язаний протягом всього терміну прострочення і до повного повернення кредиту сплачувати банку проценти в розмірі та порядку, встановленому цим договором (п. 4.2.4). Згідно з п. 5.1 договору позичальник зобов'язаний повернути кредит частинами щомісячно до 5 числа місяця, наступного за періодом нарахування процентів, відповідно до графіку погашення, що є додатком № 1 до цього договору;

- у п. 6.10 договору сторони дійшли згоди про те, що банк веде облік, що підтверджує суми, які в той чи інший час були надані ним у кредит та мають бути повернені йому згідно з цим договором. Для визначення розміру боргового зобов'язання позичальника за цим договором, остаточною підставою будуть бухгалтерські облікові дані і рахунки банку. У випадку будь-якої юридичної дії або спору, що виникають у зв'язку з цим договором, довідка банку стосовно записів такого обліку щодо (1) суми, яка має бути сплачена банку за цим договором, (2) суми, на яку могла збільшитися сума, належна до сплати банку за цим договором, або (3) суми, яка у відповідний момент повинна бути відшкодована банку згідно з цим договором є достатнім підтвердженням існування та розміру відповідних зобов'язань позичальника;

- невиконання або неналежне виконання позичальником будь-яких зобов'язань за цим договором та/або угодами про забезпечення та/або будь-якими іншими договорами між банком та позичальником, які не вказані у цьому договорі, та/або будь-якими іншими договорами між позичальником та третіми особами та/або будь-яка третя особа реалізує свої права за будь-яким видом забезпечення стосовно будь-яких активів позичальника або особи з якою укладено угоду про забезпечення, тлумачиться відповідно до пп. 1 п. 7.1 договору тлумачиться для його цілей як негативна обставина. У договорі також зазначено, що незалежно від інших положень цього договору, у випадку виникнення будь-якої негативної обставини, для позичальника, виключно на власний розсуд банку, серед іншого, може настати такий наслідок як дострокове повернення кредиту. Відповідно до п. 5.3 договору, дострокове повернення кредиту може відбуватись за ініціативою позичальника, а також па вимогу банку у випадках, передбачених цим договором та/або угодою про забезпечення;

- згідно з п. 7.2.2 договору, банк набуває право, письмово повідомивши про це позичальника, в односторонньому порядку вимагати від позичальника достроково повернути виданий позичальникові кредит в повному обсязі, при цьому обов'язки банку з надання кредиту за цим договором припиняються, а цей договір між сторонами вважається зміненим як зазначено в цьому пункті. Позичальник зобов'язаний, незважаючи на інші положення цього договору, виконати зазначену вимогу банку і повернути отриманий кредит в повному обсязі разом із нарахованою платою за кредит і штрафними санкціями, що підлягають сплаті позичальником на користь банку згідно цього договору, в строк не пізніше 3 робочих днів з моменту отримання відповідної вимоги позичальником. Також п. 7.2.3 договору визначено, що банк має право в односторонньому порядку вимагати від позичальника та/або осіб з якими укладено угоди про забезпечення достроково виконати інші зобов'язання перед банком, що передбачені цим договором та/або угодами про забезпечення, письмово повідомивши їх про це;

- з огляду на невиконання позивачем обов'язку щодо повернення кредиту та сплати відсотків, в останнього утворилась заборгованість;

- ПАТ "Креді Агріколь Банк" надіслано на адресу ОСОБА_4 повідомлення-вимогу № 122/44-04 від 24.03.2015 про дострокове повернення банку кредиту в повному обсязі, нарахованих за його користування процентів та пені. Загальна заборгованість станом на 23.03.2015 склала 57 873,16 доларів США. Копію вказаного повідомлення долучено до матеріалів справи, так само як і повідомлення установи зв'язку про вручення рекомендованого поштового відправлення адресату;

- доказів задоволення вимоги матеріали справи не містять.

Звертаючись з позовом у даній справі, позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що банком були виконані умови кредитного договору в повному обсязі, тоді як відповідач не виконав взятих на себе зобов'язань, у зв'язку з чим за ним утворилась заборгованість як зі сплати основної суми заборгованості так і штрафних санкцій. У зв'язку з цим, банком надано суду копії валютних меморіальних ордерів № 1 від 10.09.2008 на суму 90 184,00 долари США та № 1 від 15.09.2008 на суму 14 816,00 доларів США; оборотних відомостей: за період з 09.09.2008 по 27.09.2010 по рахунку НОМЕР_2 (поточний рахунок в гривні); за період з 27.09.2010 по 16.11.2015 по рахунку НОМЕР_3 (поточний рахунок в гривні); за період з 09.09.2008 по 27.09.2010 по рахунку НОМЕР_4 (поточний рахунок в доларах США); за період з 27.09.2010 по 16.11.2015 по рахунку НОМЕР_3 (поточний рахунок в доларах США); за період з 09.09.2008 по 27.09.2010 по рахунку НОМЕР_5 (позичковий рахунок); за період з 27.09.2010 по 16.11.2015 по рахунку НОМЕР_6 (позичковий рахунок); за період з 09.09.2008 по 27.09.2010 по рахунку НОМЕР_7 (рахунок простроченої заборгованості за кредитом); за період з 27.09.2010 по 16.11.2015 по рахунку НОМЕР_8 (рахунок простроченої заборгованості за кредитом); за період з 09.09.2008 по 27.09.2010 по рахунку НОМЕР_9 (рахунок нарахованих відсотків); за період з 27.09.2010 по 16.11.2015 по рахунку НОМЕР_10 (рахунок нарахованих відсотків); за період з 09.09.2008 по 27.09.2010 по рахунку НОМЕР_11 (рахунок прострочених відсотків за кредитом) та за період з 27.09.2010 по 16.11.2015 по рахунку НОМЕР_12 (рахунок прострочених відсотків за кредитом).

Задовольняючи позовні вимоги, господарський суд першої інстанції, з яким погодився господарський суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про те, що позивач належним чином виконав взяті на себе зобов'язання, тоді як матеріалами справи доведено факт неналежного виконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором внаслідок чого у нього утворилась сума заборгованості, яка на момент винесення рішення погашена не була.

Вищий господарський суд України погоджується з судовими рішеннями господарських судів попередніх інстанцій щодо стягнення з відповідача кредитної заборгованості та заборгованості зі сплати процентів, оскільки в цій частині судові рішення відповідають встановленим судами фактичним обставинам справи, вимогам ЦК України та ст. 43 ГПК України щодо всебічного, повного і об'єктивного розгляду всіх обставин справи у вказаній частині.

Як вбачається зі змісту поданої касаційної скарги, касатор заперечує факт отримання коштів за кредитним договором та посилається на відсутність первинних фінансових документів існування заборгованості відповідача перед позивачем, з яких господарський суд міг би встановити факт неналежного виконання ним своїх зобов'язань за кредитним договором.

Однак суд касаційної інстанції відхиляє вказані твердження скаржника з огляду на те, що господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач належним чином виконав взяті на себе зобов'язання щодо надання кредиту, оскільки в матеріалах справи містяться копії первинних бухгалтерських документів, які підтверджують факт надання позивачем кредитних коштів позичальнику (копії меморіальних ордерів), а також надані позивачем розрахунки заборгованості боржника та оборотні відомості по рахункам боржника з 09.09.2008 по 25.12.2015.

У разі незгоди з розрахунком суми боргу, відповідач не був позбавлений можливості своєчасно подати господарському суду контррозрахунок заявленої до стягнення суми боргу та штрафних санкцій. Обов'язок подання суду відповідних доказів в силу приписів ст. 33 ГПК України в даному випадку покладений саме на відповідача, однак ФОП ОСОБА_4 цим своїм правом при розгляді даної справи не скористалася.

Твердження відповідача про те, що ним було здійснено відповідні платежі на погашення заборгованості за кредитом, були взяти до уваги господарськими судами, які зазначили про те, що платежі, на які посилається відповідач у своїх запереченнях, враховано позивачем при проведенні розрахунків заборгованості, а нарахування відсотків проведено із використанням встановленої в договорі процентної ставки в розмірі 14% річних, а не 17,26%, як стверджував у своїх запереченнях відповідач і визначений позивачем період, за який проведено відповідні нарахування не суперечить умовам договору.

Довід відповідача стосовно того, що місцевий господарський суд безпідставно не призначив у справі судову економічну експертизу був досліджений господарським судом апеляційної інстанції і правомірно відхилений з огляду на те, що згідно з ч. 1 ст. 41 ГПК України експертиза призначається для з'ясування питань, що потребують спеціальних знань, в той час як такі питання у дані справі не поставали.

Вищий господарський суд України погоджується з таким висновком господарських судів попередніх інстанцій з огляду на таке:

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про судову експертизу" судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду.

У пункті 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" роз'яснено, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування

Відповідно до п. 5 вказаної постанови пленуму питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.

Так, господарський суд першої інстанції відхиливши відповідні клопотання відповідача про призначення судової економічної експертизи, виходив з того, що встановлення суми заборгованості за кредитним договором, укладеним між сторонами у справі може бути з'ясовано судом на підставі дослідження умов самого кредитного договору та інших доказів і не потребує спеціальних знань.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, господарські суди попередніх інстанцій перевірили правильність розрахунку заявлених позивачем сум заборгованості та дійшли висновку про обґрунтованість поданого позову на підставі поданих сторонами доказів.

Отже, посилання касатора на те, що господарськими судами неповно з'ясовано обставини справи щодо доведеності факту надання кредитних коштів відхиляються Вищим господарським судом України так як зводяться до переоцінки доказів, яким судами попередніх інстанцій надавалась відповідна оцінка.

Ствердженням відповідача про те, що господарський суд першої інстанції безпідставно відхилив його клопотання про зупинення провадження у даній справі до винесення судового рішення у справі № 910/18598/15 про визнання в недійсним кредитного договору та додаткових угод до нього, також було надано відповідну оцінку господарським судом апеляційної інстанції.

Так, ст. 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Господарськими судами враховано вказані вимоги закону, предмет, підстави позову та з урахуванням презумпції правомірності правочину, правомірно зазначено про безпідставність поданого клопотання відповідача.

Вищий господарський суд України вважає за необхідне зазначити, що вирішення вказаного спору у справі № 910/18598/15 не може бути перешкодою для встановлення всіх істотних обставин у даній справі у відповідності з вимогами ст. 43 ГПК України, а відповідач, заперечуючи проти позову у даній справі не був позбавлений можливості навести всі доводи, у тому числі щодо обставин, які на його думку свідчать про недійсність кредитного договору. В той же час необґрунтоване зупинення провадження у справі порушує право сторін на розгляд справи упродовж розумного строку. Крім того, у разі визнання судом недійсним кредитного договору відповідач не позбавлений права на захист своїх прав та охоронюваних законом інтересів шляхом звернення до суду з заявою про перегляд рішення у справі № 916/1373/15-г за нововиявленими обставинами, однак не можуть бути підставою для зміни чи скасування рішення господарського суду Львівської області від 14.03.2016 чи постанови суду апеляційної інстанції від 15.11.2016.

Водночас Вищий господарський суд України не погоджується з висновками господарських судів попередніх інстанцій в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача 4 097,27 доларів США пені за несвоєчасне погашення кредиту та процентної винагороди з огляду на наступне:

Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч. 3 ст. 533 ЦК України).

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.1993 № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань").

Водночас господарськими судами не враховано, що відповідно до ч. 2 ст. 343 ГК України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Отже, максимальний розмір пені пов'язаний із розміром облікової ставки Національного банку України. Оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01.04.2015 у справі № 909/660/14.

Як вбачається з оскаржуваних судових рішень, суди попередніх інстанцій не надали оцінки тому, що відповідно до поданих позивачем розрахунків пеня ним була розрахована в доларах США, тоді як чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні. Відповідно, суди належним чином не дослідили наданий позивачем розрахунок заявленої до стягнення пені, методологію її нарахування (з урахуванням наведених вимог законодавства), а отже не встановили відповідних обставин щодо розміру пені, заявленої до стягнення, у національній валюті.

Враховуючи наведене Вищий господарський суд України дійшов висновку, що як місцевий, так і апеляційний господарські суди припустились неправильного застосування приписів ч. 1 ст. 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення суддею за результатами обговорення усіх обставин справи та ч. 1 ст. 43 цього Кодексу стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, що відповідно до ч. 1 ст. 11110 ГПК України є підставою для скасування оскаржених судових рішень у зазначених частинах.

Касаційна інстанція відповідно до ч. 2 ст. 1117 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

За таких обставин, справа в частині задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача 4 097,27 доларів США пені за несвоєчасне погашення кредиту та процентної винагороди, відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 1119 ГПК України, має бути передана на новий розгляд до суду першої інстанції, під час якого необхідно встановити обставини, зазначені в цій постанові, дати їм та доводам сторін належну правову оцінку і вирішити спір відповідно до вимог закону.

Як роз'яснено у п. 3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" у разі відстрочення або розстрочення сплати судового збору господарський суд повинен зазначити в ухвалі (про прийняття заяви чи скарги до провадження або в іншій) конкретний строк (строки) сплати судового збору, який (які) не може бути пізнішим за дату, на яку судом призначено розгляд заяви чи скарги. У разі перенесення цієї дати (в зв'язку з відкладенням розгляду справи або з інших причин) відповідно може бути продовжено й строк (строки), на які відстрочено або розстрочено сплату судового збору, про що господарським судом зазначається у відповідній ухвалі.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 23.10.2017 у даній справі відстрочено ФОП ОСОБА_4 сплату судового збору за подання касаційної скарги на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 15.11.2016 та рішення господарського суду Львівської області від 14.03.2016 до прийняття постанови у справі.

Касатором станом на 08.11.2017 таку сплату не здійснено.

Якщо строк (строки), на який (які) судом було відстрочено або розстрочено сплату судового збору, закінчився, а таку сплату не здійснено, господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи може своєю ухвалою продовжити цей строк (але не довше ніж до прийняття судового рішення по суті справи), або звільнити сторону від сплати судового збору, або стягнути несплачену суму судового збору у прийнятті судового рішення (п. 3.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України").

Отже, оскільки строк, на який судом касаційної інстанції було відстрочено сплату судового збору закінчився, і таку сплату скаржником не здійснено, Вищий господарський суд України дійшов висновку про те, що з ФОП ОСОБА_4 необхідно стягнути несплачений судовий збір за подання касаційної скарги.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119-11112, 1211 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 15.11.2016 та рішення господарського суду Львівської області від 14.03.2016 у справі № 914/3555/15 скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення 4 097,27 доларів США пені за несвоєчасне погашення кредиту та процентної винагороди, а справу в цій частині направити на новий розгляд до господарського суду Львівської області.

В іншій частині вказані судові рішення залишити без змін.

Поновити виконання постанови Львівського апеляційного господарського суду від 15.11.2016 в частині, залишеній без змін.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (АДРЕСА_1; код ІПН НОМЕР_1) в доход Державного бюджету України (р/р 0007, отримувач коштів - УДКСУ у Печерському районі м. Києва, код за , код класифікації доходів бюджету 22030104, код банку отримувача 820019, символ звітності банку - 254) 27 832,05 грн. судового збору за подання до Вищого господарського суду України касаційної скарги.

Доручити господарському суду Львівської області видати наказ на виконання даної постанови.

Головуючий суддя: В. Картере
Судді: О. Євсіков О. Кролевець