ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
23 жовтня 2017 року Справа № 23/11
В судовому засіданні 23.10.2017 судовою колегією шляхом голосування більшістю голосів постановлено: касаційну скаргу Миргородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області залишити без задоволення; постанову Харківського апеляційного господарського суду від 25.07.2017 у справі №23/11 залишити без змін.
Суддя Удовиченко О.С. не згодний з рішенням більшості членів колегії і, відповідно до приписів ч.3 ст.47 ГПК України, має право на викладення окремої думки виходячи з наступного.
Ухвалою господарського суду Полтавської області від 13.06.2017, зокрема, заяву Миргородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області (далі - ОДПІ) від 18.03.2016 за №695/10/16-20-10-19 (вх.№3633 від 23.03.2016) про збільшення кредиторських вимог до боржника задоволено; визнано кредиторські вимоги ОДПІ у сумі 235802,17 грн., з яких: заявлені вимоги у сумі 233046,17 грн. (основний борг) (підлягають включенню до першої черги); судовий збір у сумі 2756,00 грн. (підлягають включенню до першої черги); зобов'язано ліквідатора Чупруна Є.В. включити вимоги ОДПІ у вищевказаному розмірі та черговості до реєстру вимог кредиторів Товариства з обмеженою відповідальністю "Миргородм'ясопром".
Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 25.07.2017 частково скасовано ухвалу господарського суду Полтавської області від 13.06.2017 (в частині задоволення заяви ОДПІ про збільшення кредиторських вимог до боржника, визнання кредиторських вимог ОДПІ у сумі 235802,17 грн. та включення їх до реєстру), прийнято в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні заяви ОДПІ від 18.03.2016 за №695/10/16-20-10-19 (вх.№3633 від 23.03.2016) про збільшення кредиторських вимог до боржника на суму 233046,17 грн.
Судове рішення мотивовано тим, що в ліквідаційній процедурі у банкрута не виникає будь-яких зобов'язань, які можуть бути заявлені в порядку ст.23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а оскільки вимоги ОДПІ до боржника виникли після прийняття постанови про визнання боржника банкрутом вони не є поточними, а тому не підлягають задоволенню.
Однак, на мою думку приписи ст.23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" мають застосовуватись із врахуванням порядку регулювання та сплати орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності з огляду на наступне.
Так, зі змісту ст. 23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" вбачається, що з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури припиняється підприємницька діяльність банкрута. Отже, з припиненням підприємницької діяльності у останнього не виникає нових зобов'язань, пов'язаних з такою діяльністю, в тому числі зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів).
Згідно з пунктом 14.1.136 статті 14 Податкового кодексу України орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.
Отже, орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності, не пов'язана з підприємницькою діяльністю такого платника, оскільки сплачується за користування земельною ділянкою.
Відтак, підприємство, яке визнано банкрутом, але продовжує здійснювати користування земельною ділянкою, зобов'язано вносити орендодавцеві за користування земельною ділянкою обов'язкові платежі.
В даному випаду в матеріалах справи відсутні докази припинення земельних відносин, суб'єктом яких є банкрут, оскільки відомості про наявність земельних ділянок, які подані у Додатку №1 до Податкової декларації з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності (т.40 а.с.123), містять інформацію про договори оренди, укладені 08.09.2008. Крім того, відсутні докази подання ліквідатором за наявності зміни обставин уточнюючого розрахунку, у якому виключено суми до сплати, які, не підлягають сплаті після визнання боржника банкрутом.
Враховуючи вищенаведене, вважаю, що нарахована самостійно боржником орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності є заборгованістю перед ОДПІ, яку слід вважати витратами пов'язаними з ліквідаційною процедурою, які відповідно до ч.1 ст.31 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" підлягають включенню до реєстру вимог кредиторів.
Суддя
Вищого господарського суду України О.С. Удовиченко