ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.11.2017р. Справа № 914/2132/17

Суддя О.Запотічняк при секретарі В.Думин розглянула справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "НТД-Україна", Львівська область, м.Борислав,

до відповідача-1: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м.Нововолинськ,

до відповідача-2: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 м.Львів,

про стягнення з відповідача№1 - 73 093,83 грн боргу та солідарно з обох відповідачів 500,00 грн боргу.

За участю представників:

Від позивача: Лазор А.О. - представник;

Від відповідача-1: ОСОБА_4 - представник;

Від відповідача-2: не з'явився;

Суть спору: Товариство з обмеженою відповідальністю "НТД-Україна" звернулося в Господарський суд Львівської області з позовом до відповідача-1: Фізичної особи- підприємця ОСОБА_1 та відповідача-2: Фізичної особи- підприємця ОСОБА_2 про стягнення з відповідача-1 боргу в сумі 73 093,83 грн та солідарно з обох відповідачів 500,00 грн. боргу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в силу договірних та позадоговірних відносин які виникли між позивачем та відповідачем №1, позивачем згідно виставлених відповідачем рахунків були перераховані відповідачу авансові платежі для здійснення поставки бідівельних матеріалів, однак відповідач №1 не виконав зобов'язань щодо поставки матеріалів у зв'язку із чим в нього виникла заборгованість згідно авансових платежів на суму 73 093,83 грн.

Також позивач просить суд стягнути солідарно з обох відповідачів 500,00 грн. Боргу за умовами договору поруки укладеного між позивачем та відповідачем №2

Обставини справи: Розглянувши подані матеріали суд визнав їх достатніми для прийняття заяви до розгляду і ухвалою від 18.10.2017року порушив провадження у справі та призначив судове засідання на 06.11.2017року.

В судове засідання 06.11.2017р. з'явилися представник позивача та представник відповідача №1. Відповідач №2 не забезпечив явки уповноваженого представника в судове засідання, причин неявки не повідомив.

Представник позивача пояснив, що позивачем було перераховано відповідачу №1 авансові платежі з метою здійснення відповідачем поставки матеріалів для виконання будівельних робіт. Станом на сьогоднішній день відповідачем №1 не здійснено поставку матеріалів згідно авансових платежів на суму 73 093,83 грн. Факт перерахування відповідних коштів підтверджується платіжними дорученнями: від 15.11.2013р. №1962 на суму 2000,00 грн, від 13.05.2013р. №752 на суму 10000,00 грн, від 31.10.2013р. №1874 на суму 3000 грн, від 15.05.2013р. №482 на суму 20000,00 грн, від 24.05.2013р. №861 на суму 20 000 грн, та від 29.04.2013р. №478 на суму 20 000 грн.

Претензія яка направлялась Відповідачу №1 з вимогою повернути кошти в сумі 73 093,83 грн була залишена відповідачем без реагування.

Також представник позивача зазначив, що 14 вересня 2017 року між ТзОВ «НТД-Україна» та ФОП ОСОБА_2 було укладено договір поруки, за яким поручитель зобов'язався відповідати перед Кредитором за виконання ФОП ОСОБА_1 усіх його існуючих зобов'язань перед ТзОВ «НТД-Україна» частково у сумі, що дорівнює 500,00 грн. (п'ятсот гривень). Тому просив суд стягнути солідарно з обох відповідачів кошти в сумі 500,00грн.

Представник відповідача №1 подав відзив на позов в якому позовні вимоги заперечив в повному обсязі. По суті спору пояснив, що платіжне доручення № 478 від 29.04.13р. на суму 20 000,00 грн. здійснено з призначенням платежу «Оплата згідно рах. №2 від 04.01.13р. - 13 456,99 грн.; рах. № 23 від 03.10.12р. - 6543,01 грн.». Згідно рах. № 2 від 04.01.13р. існувала поставка виробів, що підтверджується ВН № РН-00000006 від 06.02.13р. та ВН № РН-0000007 від 19.02.13р. Платіжне доручення № 861 від 24.05.13р. на суму 20 000,00 грн. з призначенням платежу «Оплата за товар згідно рах. № 23 від 03.10.2012р.» Поставка товару підтверджується видатковою накладною № РН-0000007 від 19.02.13р. Платіжне доручення № 482 від 15.05.13р. на суму 20 000,00 грн. та Платіжне доручення № 1962 від 15.11.13р. на суму 2000,00 грн. з призначенням платежу «Оплата згідно рах. №8 від 13.05.13р», підтверджується Актом приймання виконаних будівельних робіт №1 від 31.05.2013р. Платіжне доручення № 752 від 13.05.13р. на суму 10 000,00 грн. та Платіжне доручення № 1874 від 31.10.13р. на суму 3000,00 грн. з призначенням платежу «Оплата згідно рах. № 7 від 17.04.13р» підтверджується Актом приймання виконаних будівельних робіт №1 від 31.05.2013р.

Також представник відповідача зазначив, що останній платіж здійснений Позивачем на користь Відповідача 15 листопада 2013 року згідно платіжного доручення № 1962, тому строк, в межах якого позивач міг пред'явити свій позов закінчився - 14.11.2016р. Просив суд відмовити в позові застосувавши строк позовної давності у відповідності до ч. З та 4 ст. 267 ЦК України.

Судом також було розглянуто заяву позивача про забезпечення позову.

Згідно поданої до суду заяви про забезпечення позову, позивач просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту до набрання рішенням суду у даній справі законної сили, в межах суми позову, яка становить 73 093,83 грн. на все нерухоме та рухоме майно, що належить фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1, кошти, що знаходяться на рахунку НОМЕР_1 у ВГРУ «ПриватБанк» у м. Луцьк, МФО 303440 та належать фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1, а також на інших рахунка, що належать фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 у межах ціни позову в розмірі 73 093,83 грн.

Відповідно до ст. 66 ГПК України господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму ВГС України «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову», особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Обґрунтовуючи подану заяву позивач посилається на те, що відповідач не виконує в позасудовому порядку взяті на себе зобов'язання, тому в нього є обґрунтовані підозри вважати, що до закінчення розгляду даної справи стягнути борг з ФОП ОСОБА_1 виявиться неможливим.

В той же час відповідачем не наведено суду жодних доказів існування обставин, які свідчать про вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду

З огляду на викладене суд прийшов до висновку, що в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову слід відмовити.

Суд також зазначає, що відповідачем було подано зустрічний позов, однак його повернено судом без розгляду, як такий, що не є пов'язаний із первісним.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне:

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

В силу договірних та позадоговірних відносин, які склалися між позивачем та відповідачем №1, позивачем було перераховано відповідачу №1 авансові платежі в рахунок яких відповідач повинен був поставити певні товари та виконати роботи.

Окрім того 14 вересня 2017 року між ТзОВ «НТД-Україна» та ФОП ОСОБА_2 було укладено договір поруки, за яким поручитель зобов'язується відповідати перед Кредитором за виконання ФОП ОСОБА_1 усіх його існуючих зобов'язань перед ТзОВ «НТД-Україна» у сумі, що дорівнює 500,00 грн.

Позивач звертаючись з даним позовом стверджує, що отримані відповідачем авансові платежі на суму 73 093,83 грн. не були закриті актами приймання виконаних будівельних робіт.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем було перераховано відповідачу грошові кошти згідно платіжних доручень:

- від 15.11.2013р. №1962 на суму 2000,00 грн. Оплата проведена згідно рахунку № СФ-

0000005 від 14.02.2013р.

- від 13.05.2013р. №752 на суму 10000,00 грн. Оплата проведена згідно рахунку №7 від

17.04.2013р.;

- від 31.10.2013р. №1874 на суму 3000 грн. Оплата проведена згідно рахунку № СФ-

0000007 від 17.04.2013р.

- від 15.05.2013р. №482 на суму 20000,00 грн. Оплата проведена згідно рахунку №8 від

13.05.2013р.

- від 24.05.2013р. №861 на суму 20 000 грн. Оплата проведена згідно рахунку №23 від

03.10.2012р.;

- від 29.04.2013р. №478 на суму 20 000 грн. Оплата проведена згідно рахунку №2 від

04.01.13р. - 13 456,99 грн та рахунку № 23 від 03.10.12р. - 6543,01 грн.

Представником відповідача №1 в підтвердження своїх заперечень позову, було долучено до справи копії видаткових накладних та копію акту виконаних робіт в підтвердження поставки товарів та виконання робіт.

Зокрема, відповідачем долучено копію видаткової накладної № РН-0000006 від 06.02.2013р. згідно якої відповідачем №1 було поставлено позивачу товар (двері) на суму 15 140,39 грн. Дана поставка була здійснена згідно рахунку-фактури № СФ-0000002 від 04.01.2013р.

Також відповідачем долучено видаткову накладну № РН-0000007 від 19.02.2013р. згідно якої відповідачем №1 було поставлено позивачу товар на суму 69 174,06 грн. Дана поставка була здійснена згідно рахунку-фактури № СФ-0000023 від 03.10.2012р.

Дослідивши дані видаткові накладні суд прийшов до висновку, що відповідачем шляхом поставки позивачу товарів було в повному обсязі закрито авансовий платіж здійснений позивачем згідно платіжного доручення від 29.04.2013р. №478 та платіжного доручення від 24.05.2013р. №861.

Також відповідачем долучено до справи копію Акту приймання виконаних будівельних робіт №1 за травень 2013 року на загальну суму 337262,90 грн. Як вбачається з даного акту, роботи виконувались згідно рахунків фактур: № СФ-000005 від 14.02.2013р., № СФ-000006 від 09.04.2013р., № СФ-000007 від 17.04.2013р., № СФ-000008 від 13.05.2013р.

Таким чином відповідачем було поставлено позивачу товари та надано послуги в рахунок проведених платежів в розмірі 73 093,83 грн, які є предметом спору.

Не заслуговують на увагу суду твердження позивача про те, що перераховані відповідачу кошти в сумі 73 093,83 грн були авансовими платежами, оскільки в кожній із 6 платіжних доручень на які посилається позивач, в призначення платежу вказано за що саме сплачувались відповідні кошти.

Відповідно до п.3.8 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті затвердженої Постановою Національного банку України від 21.01.2004р. № 22, реквізит "Призначення платежу" платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення "Призначення платежу". Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність вимогам, викладеним у цій главі, лише за зовнішніми ознаками.

За таких умов вимоги позивача до відповідача №2 як поручителя, також є безпідставними.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на викладені обставини, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за безпідставністю.

Щодо вимог відповідача про застосування до позовних вимог строку позовної давності, суд зазначає наступне

Як зазначає Пленум Вищого господарського суду України у своїй постанові від 29.05.2013р. №10, за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Оскільки суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити у зв'язку із його необґрунтованістю, підстав для застосування строку позовної давності немає.

Керуючись ст. ст.28, 33 ,43, 44, 48, 49, 82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "НТД-Україна" до відповідача-1: Фізичної особи- підприємця ОСОБА_1, до відповідача-2: Фізичної особи- підприємця ОСОБА_2 про стягнення з відповідача№1 - 73 093,83 грн. боргу та солідарно з обох відповідачів 500,00 грн боргу відмовити за безпідставністю.

2. Рішення суду може бути оскаржено згідно ст.ст. 91-95 ГПК України.

Повне рішення складено 09.11.2017р.

Суддя Запотічняк О.Д.