ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2017 року Справа № 909/331/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючий суддя суддіПоляк О.І.(доповідач), Корсака В.А., Ходаківська І.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційні скаргиДержавного підприємства "Вигодське лісове господарство" та Заступника прокурора Львівської області
на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 06.06.2017
у справі№909/331/16 Господарського суду Івано-Франківської області
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Вектор-Долина"
доДержавного підприємства "Вигодське лісове господарство"
за участю Прокуратури Івано-Франківської області
про стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок неналежного виконання грошових зобов'язань за договором оренди транспортного засобу №11 від 15.05.2014 в сумі 344 384,84 грн., з яких 230 490,00 грн. - орендна плата, 44 500,00 грн. неустойка, 69 394,84 грн. неустойка у вигляді подвійної плати за користування об'єктом оренди, а також зобов'язання повернення орендованого майна
у судовому засіданні взяли участь представники:

позивача: Богославець В.М.;

відповідача: Кузь А.П.;

прокуратури: не з'явились;

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області (суддя Калашник В.О.) відмовлено в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Вектор-Долина" (далі за текстом - ТОВ "Вектор-Долина", Товариство) до Державного підприємства "Вигодське лісове господарство" (далі за текстом - ДП "Вигодське лісове господарство", Підприємство) про стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок неналежного виконання грошових зобов'язань за договором оренди транспортного засобу №11 від 15.05.14 в сумі 344384,84 грн., з яких 230490,00 грн. - орендна плата; 445000,00 грн. неустойка; 69394,84 грн. неустойка у вигляді подвійної плати за користування об'єктом оренди, а також зобов'язання повернення орендованого майна.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 19.09.2016 (головуючий суддя Галушко Н.А., судді Данко Л.С., Орищин Г.В.) рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 15.06.2016 змінено, доповнено абз.1 резолютивної частини рішення реченням наступного змісту: "Визнати недійсним договір оренди транспортного засобу №11 від 15.05.2014, укладений між ТОВ "Вектор-Долина" та ДП "Вигодське лісове господарство". В решті рішення суду залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 07.12.2016 постанову Львівського апеляційного господарського суду від 19.09.2016 та рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 15.06.2016 скасовано, справу направлено на новий розгляд до Господарського суду Івано-Франківської області.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 23.02.2017 у справі №909/331/16 (суддя Фанда О.М.) у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 06.06.2017 (головуючий суддя - Скрипчук О.С., судді - Дубник О.П., Матущак О.І.) рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 23.02.2017 скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення орендної плати, повернення майна та стягнення неустойки в сумі 44 500,00 грн. з прийняттям у цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог.

Присуджено до стягнення з Державного підприємства "Вигодське лісове господарство" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Вектор-Долина" 230 490,00 грн боргу з орендної плати, 44 500,00 грн неустойки за прострочення повернення об'єкта оренди. Зобов'язано Державне підприємство "Вигодське лісове господарство" повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Вектор-Долина" автомобіль марки та моделі: Урал 4320 з причіпом - розпуском - Е; тип автомобіля: лісовоз; серійний номер кузова, рами 90826/090826; державний номер: АТ3149ВН, зареєстрований в Калуському МРЕВ при УДАІ в Івано-Франківській області; причіп-Державний номер АТ 1856 ХТ; колір зелений.

У решті рішення місцевого суду залишено без змін.

Апеляційним судом також присуджено до стягнення з Державного підприємства "Вигодське лісове господарство" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Вектор-Долина" 6 847,47 грн. судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції та 7532,22 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги у суді апеляційної інстанції.

До Вищого господарського суду України надійшло дві касаційні скарги - Державного підприємства "Вигодське лісове господарство" та Заступника прокурора Львівської області об'єднані вимогами про скасування постанови Львівського апеляційного господарського суду від 06.06.2017 та залишенням у силі рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 23.02.2017.

В обґрунтування своєї правової позиції, Державне підприємство "Вигодське лісове господарство" наголошує на порушенні апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, зокрема статей 626, 760, 762, 785 Цивільного кодексу України, статті 175 Господарського кодексу України та статті 32 Господарського процесуального кодексу України. Апеляційним судом залишено поза увагою обставини відсутності відображення спірного договору оренди як і у діловодстві відповідача, а також те, що виконання фактичне використання майна не відбувалось, що вказує на відсутність між сторонами у справі орендних правовідносин щодо оренди автомобіля марки та моделі: Урал 4320 державний номер: АТ3149ВН, та причіпу Державний номер АТ 1856 ХТ.

Прокурор у поданій ним касаційній скарзі також наголошує на порушенні апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, зокрема статей 175, 283 Господарського процесуального кодексу України, статей 16, 167,170, 626, 631, 759, 762, 758 Цивільного кодексу України, статей 43, 103 Господарського процесуального кодексу України. Доповнюючи доводи відповідача у справі стосовно відсутності орендних правовідносин між сторонами у справі, прокурор наголошує на невиконанні умов цього договору і позивачем у справі. Позивач не передавав майно за договором оренди, у порушення пункту 3.2 договору не направив жодного акту виконаних робіт на адресу відповідача, не відображав операції з оренди у бухгалтерській і податковій звітності. Сторонами не укладались договори страхування транспортних засобів, що були предметом спірного договору.

До Вищого господарського суду України надійшов відзив ТОВ "Вектор-Долина", у якому позивач просить залишити подані прокурором та ДП "Вигодське лісове господарство" без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін з мотивів, у ній викладених.

Відповідно до протоколу Вищого господарського суду України від 22.09.2017, у зв'язку із запланованою відпусткою судді Бакуліної С.В., для розгляду касаційних скарг Державного підприємства "Вигодське лісове господарство" та Заступника прокурора Львівської області у справі №909/331/16, проведено повторний автоматизований розподіл судової справи та визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Поляк О.І., судді - Корсак В.А., Ходаківська І.П.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 26.09.2017 задоволено заяву позивача, продовжено строк розгляду справи на п'ятнадцять днів та відкладено розгляд справи на 17.10.2017.

Розглянувши матеріали касаційних скарг, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Вектор-Долина" звернулось до Господарського суду Івано-Франківської області з позовними вимогами до Державного підприємства "Вигодське лісове господарство" про стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок неналежного виконання грошових зобов'язань за договором оренди транспортного засобу №11 від 15.05.2014 у розмірі 344 384,84 грн, з яких 230 490,00 грн - орендна плата, 44 500,00 грн неустойка, 69 394,84 грн неустойка у вигляді подвійної плати за користування об'єктом оренди, а також зобов'язання повернення орендованого майна.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору оренди транспортного засобу №11 від 15.05.2014, зокрема несплатою орендної плати, внаслідок чого за період з 15.05.2014 до 31.12.2015 утворилась заборгованість, яка відповідно до розрахунку позивача склала 524 709,76 грн.

Направляючи справу на новий розгляд, Вищий господарський суд України у постанові від 07.12.2016 наголошував на необхідності з'ясування обставин укладеності спірного договору оренди рухомого майна з огляду на залишені поза увагою доводи відповідача, який наголошував виключно на тому, що цей договір ним не укладався, не підписувався і не виконувався.

Для цього, судам пропонувалось з'ясувати чи відповідає згаданий договір приписам статті 638 Цивільного кодексу України щодо погодження сторонами істотних умов та дотримання сторонами пункту п. 5.1 договору від 15.04.2014 №11, яким визначено, що даний договір вважається укладеним та набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення його печатками сторін.

З огляду на численні посилання відповідача на те, що оренда транспортного засобу за договором від 15.05.2014 №11 жодним чином не відображена в бухгалтерському обліку як ДП "Вигодське лісове господарство", так і ТОВ "Вектор-Долина" та в журналі реєстрації господарських договорів (копія наявна в матеріалах справи) ДП "Вигодське лісове господарство", відсутність договорів страхування автомобілю та причепу тощо, судам пропонувалось з'ясувати чи був спрямований згаданий договір на створення правових наслідків, чи був він економічно та виробничо доцільним для сторін договору та на якій правовій підставі згадане рухоме майно перебувало на території господарства, та у зв'язку з чим акти ДП "Вигодське лісове господарство" складало акти б/н від 15.07.2014, 17.11.2014, 02.02.2015, якими засвідчено перебування автомобілю та причепу на належній відповідачу земельній ділянці.

Розглядаючи спір по суті з урахуванням наведеного, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли протилежних висновків.

Так, місцевий господарський суд керувався приписами статей 283 Господарського кодексу України, статей 759, 760, 762, 785 Цивільного кодексу України, з огляду на приписи яких дійшов висновку, що право орендодавця вимагати повернення майна виникає лише у разі укладення договору та фактичної передачі його у найм, що, як встановлено місцевим судом, матеріалами справи не підтверджено. Місцевим судом наголошено на тому, що договір оренди від 15.04.2014 №11 не відображено у бухгалтерському обліку як відповідача, так і позивача у справі, надання послуг оренди за згаданим договором не відбувалось, оскільки відповідні акти позивачем не складались та на адресу відповідача не направлялись. Згаданий договір також не відображено у відповідних журналах реєстрації договорів відповідача, запчастини та паливно-мастильні матеріали підприємством не списувались, договори страхування не укладались. Вказані обставини, за висновком суду, свідчать про відсутність перебування автомобілю та причепу в оренді відповідача, що відповідно виключає задоволення позовних вимог.

Натомість, апеляційний господарський суд дійшов протилежних висновків.

Надаючи правову оцінку укладеному між сторонами договору апеляційним судом встановлено, що останній підписаний повноважними представниками ТОВ "Вектор-Долина" та ДП "Вигодське лісове господарство", а також містить печатки підприємств. Факт передачі позивачем відповідачу в оренду автомобіля марки та моделі: Урал 4320 з причіпом - розпуском - Е; тип автомобіля: лісовоз, рік випуску-1988; серійний номер кузова, рами 90826/090826; державний номер: АТ3149ВН, підтверджується актом приймання-передачі транспортного засобу від 15.05.2014, який також підписаний диктором ДП "Вигодське лісове господарство" без зауважень та містить печатку відповідача. Вказані обставини свідчать, на переконання суду апеляційної інстанції, про укладення спірного договору сторонами, відтак, відсутність доказів оплати відповідачем орендних платежів, в той час як матеріали справи доведено перебування автомобіля в розпорядженні відповідача, є підставою для задоволення позовних вимог про стягнення суми основного боргу у повному обсязі. Натомість, вимоги про стягнення неустойки, нарахованої позивачем у розмірі 44 500,00 грн на підставі п. 4.8 договору та в сумі 69 394,84 грн на підставі 785 Цивільного кодексу України (за період з 03.01.2016 по березень 2016) підлягають частковому задоволенню з огляду на недопустимість подвійного стягнення за несвоєчасне виконання зобов'язання. Колегія суддів апеляційного суду прийшла до висновку, що підлягають до задоволення позовні вимоги про стягнення неустойки за неповернення об'єкта оренди у розмірі 44 500,00 грн, нарахованої на підставі п. 4.8 договору оренди.

Переглядаючи справу у касаційному порядку, Вищий господарський суд України, за встановлених обставин справи, погоджується з висновками суду апеляційної інстанції стосовно наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до частин 1, 2 статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За приписами статті 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Як унормовано статтею 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 638 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Надаючи правову оцінку копії договору оренди майна від 15.05.2014 та актів приймання-передачі цього майна від 15.04.2014, апеляційним судом встановлено, що вони підписані сторонами договору та скріплені їх печатками, вказане, як наголошено апеляційним судом, свідчить про досягнення сторонами згоди за усіма істотними умовами договору, тобто договір у такому випадку вважається укладеним.

З'ясовуючи дійсну волю відповідача щодо намірів укласти такий договір, апеляційним судом встановлено, що 10.06.2014 року (після укладення спірного договору) на автомобілі Урал було встановлено належне відповідачу додаткове устаткування, а саме маніпулятор "Вермаш" ОМТЛ 70.02 інвентарний № 1014, заводський №7430 та зазначений автомобіль знаходився у селищі Вигода на території автотранспортного цеху відповідача.

Як підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань щодо інформації про ДП "Вигодське лісове господарство", видами діяльності останнього є, зокрема, лісництво та інша діяльність у лісовому господарстві, лісозаготівлі.

З огляду на наведене, апеляційний суд дійшов мотивованого висновку, що відповідачем укладався спірний договір оренди транспортного засобу № 11 від 15.05.2014 для реалізації своїх видів діяльності.

Крім цього, з'ясовуючи правові підстави розташування автомобілю та причепу та території відповідача, апеляційним судом встановлено, що 01.10.2013 між сторонами було укладено договір № 01/10 із розміщення транспортних засобів. Згідно умов договору ДП "Вигодське лісове господарство" зобов'язалося за завданням ТОВ "Вектор-Долина" здійснювати організацію надання послуг із розміщенням транспортних засобів позивача відповідно до п. 1.2. цього договору, а останній - оплачувати отримані послуги. Відповідно до п.1.2. договору, серед переліку видів транспортних засобів не зазначено автомобіль марки та моделі: Урал 4320 з причіпом - розпуском - Е; тип автомобіля: лісовоз, рік випуску-1988; серійний номер кузова, рами 90826/090826; державний номер: АТ3149ВН.

У подальшому, як вбачається із матеріалів справи, між позивачем та відповідачем 02.01.2014 був укладений договір №01 про надання послуг по перевезенню та навантаженню лісоматеріалів. Відповідно до умов якого позивач надавав послуги по перевезенню та навантаженню матеріалів. Строк дії договору закінчився - 31.12.2014. Сторонами не було обумовлено перелік автомобілів, якими буде здійснюватись перевезення та навантаження лісоматеріалів. Очевидно, що позивач мав можливість самостійно вирішувати яким транспортним засобом надавати послуги за згаданим договором.

Актом про надання послуг №30 від 27.06.2014 підтверджується, що в травні 2014 року позивачем надавались відповідачу послуги, згідно договору № 01 від 02.01.2014, щодо перевезення лісоматеріалів, саме спірним транспортними засобами - Уралом 4320 державний номер АТ3149АМ.

Натомість, таких актів після укладення договору оренди від 15.05.2014 матеріали справи не містять. Отже, за висновком апеляційного суду позивач міг надати послуги згаданим автомобілем у першій половині травня, а потім передати його за відповідним актом у користування відповідача на підставі договору оренди. Відтак, апеляційний суд дійшов висновку, що спірні транспортні засоби на території відповідача знаходились саме у зв'язку з укладенням сторонами договору оренди.

Разом з тим, встановлені місцевим судом обставини не відображення договору найму від 15.04.2014 №11 у відповідних журналах реєстрації договорів відповідача, у бухгалтерському обліку як відповідача, так і позивача у справі та не укладення договорів страхування майна, на переконання суду касаційної інстанції, свідчать у першу чергу, про неналежне виконання сторонами умов договору. А з'ясовані судом обставини відсутності доказів списання запчастин та паливно-мастильних матеріалів, відсутність доказів перевезення лісопродукції автомобілем марки та моделі Урал 4320 дійсно свідчать про те, що автомобіль з причепом, які є предметом договору відповідачем не використовувались. Однак, враховуючи особливості орендних правовідносин, використання предмету договору найму залежить виключно від волі орендаря. Невикористання предмету найму дає орендарю право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася (частина 4 статті 762 Цивільного кодексу України) або ж звільнення від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає (частина 6 статті 762 Цивільного кодексу України).

Отже, наведене місцевим судом не спростовує встановлених апеляційним судом обставин підписання цього договору та скріплення його печатками сторін, а відтак і того, що договір є укладеним та породжує для сторін відповідні права та обов'язки. Безпідставними, з огляду на викладене, є доводи ДП "Вигодське лісове господарство" викладені ним у касаційній скарзі стосовно відсутності доказів укладення спірного договору оренди.

Суд касаційної інстанції також вважає неспроможними посилання місцевого суду на п. 1.10, 2.1, 2.2 Правил дорожнього руху, якими обумовлено обов'язок водія мати при собі реєстраційні документи на автомобіль та інші засоби механічного транспорту.

Як встановлено апеляційним судом, 15.05.2014 сторонами договору підписано акт приймання-передачі автомобілю без будь-яких застережень.

За приписами частини 1 статті 767 Цивільного кодексу України наймодавець зобов'язаний передати наймачеві річ у комплекті і у стані, що відповідають умовам договору найму та її призначенню. Частиною 3 наведеної статті унормовано, що якщо наймач у момент передання речі в його володіння не переконається у її справності, річ вважається такою, що передана йому в належному стані.

Відтак, оскільки згаданий акт від 15.05.2014 підписаний повноважним представником відповідача без застережень, то враховуючи приписи статті 767 Цивільного кодексу України, судом презюмується факт отримання наймачем об'єкту оренди разом із відповідними документами та ключами.

Переглядаючи справу у касаційному порядку, Вищий господарський суд України також зауважує на тому, що як встановлено судами та підтверджується матеріалами справи, під час нового розгляду у порядку статті 22 Господарського процесуального кодексу України відповідач не звертався до суду із зустрічною позовною заявою про визнання недійсним договору оренди №11 від 15.05.2014, а лише зазначав про його фіктивність.

Таким чином, предметом спору у справі, що переглядається є вимога позивача про стягнення орендних платежів за договором оренди транспортних засобів від 15.05.2014 №1. Місцевий господарський суд, не встановивши того, що договір є неукладеним або недійсним, безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог, так і не здійснивши всебічного розгляду спору. Водночас, встановлених судом обставин недостатньо для вчинення Вищим господарським судом дій, передбачених статтею 83 Господарського процесуального кодексу України. Оскільки предметом спору є стягнення за договором, а стаття 83 Господарського процесуального кодексу України надає право суду, а не покладає на нього обов'язок визнати недійсним пов'язаний із спором договір, за наявності відповідних підстав, колегія суддів не вбачає порушень статті 43 Господарського процесуального кодексу України у діях суду першої інстанції.

При цьому, суд касаційної інстанції зауважує на тому, що Державне підприємство "Вигодське лісове господарство" не позбавлене можливості звернутися до суду із окремим позовом про визнання згаданого договору недійсним.

Відповідно до частини 1 статті 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Як встановлено апеляційним судом, пунктом 3.1 договору сторони визначили розмір орендної плати на рівні 9850,00 грн за календарний місяць.

Оскільки як встановлено апеляційним судом відповідач не розрахувався згідно договору оренди транспортного засобу № 11 від 15.05.2014, Вищий господарський суд України погоджується з висновком апеляційного суду стосовно наявності підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 230 490,00 грн заборгованості з орендної плати за період з 15.05.2014 по 31.12.2015.

Водночас, суд касаційної інстанції відхиляє доводи прокурора стосовно того, що порушення позивачем умов договору щодо складання актів прийому-передачі послуг за договору свідчить про те, що обов'язок відповідача розрахуватися за оренду транспортних засобів не настав, оскільки такі дії орендодавця не є відкладальною умовою у розумінні статті 212 Цивільного кодексу України. Не свідчать такі дії про наявність прострочки кредитора.

Частиною 1 статті 291 Господарського кодексу України передбачено, що договір оренди припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Частиною 1 статті 785 Цивільного кодексу України встановлено обов'язок наймача щодо повернення наймодавцеві речі у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі у разі припинення договору найму.

Відповідно до п. 5.2. договору оренди транспортного засобу № 11 від 15.05.2014 року останній закінчив свою дію 31.12.2015.

Згідно п. 2.3. договору оренди транспортного засобу № 11 від 15.05.2014 року, після закінчення строку цього договору, орендар не пізніше 2 календарних днів зобов'язаний повернути орендодавцеві автомобіль у технічно справному стані на підставі акта передавання-приймання, який підписується сторонами та скріплюється їх печатками.

Оскільки, як з'ясовано апеляційним судом договір оренди припинив свою дію, а відповідач так і не повернув орендований ним автомобіль з причіпом, мотивованими є висновки апеляційного суду і стосовно наявності підстав для зобов'язання відповідача вчинити такі дії за рішенням суду.

Крім цього позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача неустойки за неповернення об'єкта оренди в сумі 44 500,00 грн, нарахованої на підставі пункту 4.8 договору та в сумі 69 394,84 грн, нарахованої на підставі 785 Цивільного кодексу України за період з 03.01.2016 по березень 2016 року.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Предметом неустойки, за приписами статті 551 Цивільного кодексу України може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Частиною 3 наведеної статті сторонам договору надано право на зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства.

Як встановлено апеляційним судом, пунктом 4.8. договору оренди сторони погодили, що за прострочення повернення орендодавцеві автомобіля, який орендується, орендар сплачує орендареві неустойку в розмірі 500 грн. за кожен календарний день прострочення.

Частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України передбачено право наймодавця вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення у разі невиконання наймачем обов'язку з повернення речі.

За наведених обставин, Вищий господарський суд України погоджується з висновком суду апеляційної інстанції стосовно того, що пунктом 4.8 договору сторони зменшили встановлений статтею 785 Цивільного кодексу України розмір неустойки, оскільки і наведеною нормою закону, і пунктом договору обумовлено розмір неустойки за неповернення об'єкту оренди після закінчення строку договору.

Статтею 61 Конституції України унормовано, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Отже, оскільки сторонами погоджено у договорі розмір неустойки за прострочення повернення об'єкту оренди наймодавцю, а подвійне стягнення за несвоєчасне виконання зобов'язання не узгоджується з приписами статті 61 Конституції України, суд касаційної інстанції погоджується з висновком суду апеляційної інстанції стосовно наявності підстав для задоволення позовних вимог про стягнення неустойки за неповернення об'єкта оренди сумі 44 500,00 грн, нарахованої позивачем на підставі п. 4.8 договору оренди, а в частині стягнення 69 394,84 грн неустойки за неповернення об'єкта оренди, нарахованої на підставі статті 785 Цивільного кодексу України позов не підлягає задоволенню.

Таким чином, враховуючи межі перегляду справи і повноваження касаційної інстанції щодо переоцінки доказів, встановлені статтею 1117 Господарського процесуального кодексу України, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для скасування оскаржуваної Державним підприємством "Вигодське лісове господарство" та Заступником прокурора Львівської області постанови Львівського апеляційного господарського суду від 06.06.2017.

За таких обставин, Вищий господарський суд України дійшов висновку, що постанову Львівського апеляційного господарського суду від 06.06.2017 у справі №909/331/16 слід залишити без змін, а касаційні скарги Державного підприємства "Вигодське лісове господарство" та Заступника прокурора Львівської області - без задоволення.

У силу приписів статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за розгляд касаційних скарг покладається на скаржників.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги Державного підприємства "Вигодське лісове господарство" та Заступника прокурора Львівської області на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 06.06.2017 у справі №909/331/16 залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 06.06.2017 у справі №909/331/16 залишити без змін.

Головуючий суддя О.І. Поляк

Судді В. А. Корсак

І.П. Ходаківська