КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" листопада 2017 р. Справа№ 910/12230/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Гончарова С.А.

Тищенко О.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Кулаков Ю.Ю. - довіреність №10-л/1 від 18.07.2017р.

Палажченко О.О. -довіреність №10-л/2 від 18.07.2017р.

від відповідача: Бойко С.М. - довіреність №18-0011/71834 від 23.10.2017р.

від третьої особи: Кустова Т.В.-довіреність №27-48341/16 від 30.03.2017р.

розглянувши апеляційну скаргу Національного банку України на рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2016р.

у справі № 910/12230/16 (суддя Демидов В.О.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Фінансова Ініціатива" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ "КБ "Фінансова Ініціатива" Кашути Д.Є.

до Національного банку України

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

про стягнення 1 542 030 195,56 грн. та скасування нарахування пені

В судовому засіданні 01.11.2017р. відповідно до ст. ст. 85, 99 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

В липні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Фінансова Ініціатива» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «КБ «Фінансова Ініціатива» Кашути Д.Є. звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Національного банку України про:

- скасування нарахованої та стягнутої Національним банком України з позивача пені у розмірі 21 283 375,93 грн.;

- стягнення з відповідача на користь позивача у справі отриманого купонного доходу у розмірі 109 169 091,80 грн.;

- стягнення з відповідача на користь позивача у справі отриманого доходу від погашення цінних паперів у розмірі 642 578 000,00 грн.;

- стягнення з відповідача процентів за користування купонним доходом та коштами, отриманими від погашення цінних паперів, в сумі 3 654 946,82 грн.;

- стягнення відповідача інфляційних нарахувань в сумі 786 628 156,94 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані позивачем встановленою постановою Київського апеляційного адміністративного суду у справі № 826/18784/15 неправомірністю постанови Правління Національного банку України від 23.06.2015 № 407/БТ про переведення у власність відповідача належних позивачеві цінних паперів.

Вказуючи на наявність судового рішення про визнання незаконною та скасування постанови Правління Національного банку України від 23.06.2015 № 407/БТ, позивач заявив вимогу про скасування необґрунтованого, на його думку, нарахування відповідачем пені у розмірі 21 283 375,93 грн., а також стягнення на підставі ст. 22 Цивільного кодексу України збитків у вигляді неотриманих позивачем доходів - купонного доходу за цінними паперами, доходу від погашення цінних паперів, стягнення інфляційних нарахувань та 3% річних за користування купонним доходом.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.07.2016 залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачем подано заяву про зменшення позовних вимог, яка прийнята судом до розгляду, відповідно до якої позивач просив:

- скасувати нараховану та стягнуту Національним банком України з позивача пеню у розмірі 21 283 375,93 грн.

- стягнути з відповідача на користь позивача отриманий купонний дохід у розмірі 109 169 091,80 грн.

- стягнути з відповідача на користь позивача отриманий дохід від погашення цінних паперів у розмірі 642 578 000,00 грн.

- стягнути з відповідача проценти за користування купонним доходом та коштами, отриманими від погашення цінних паперів, в сумі 3 654 946,82 грн.

- стягнути з відповідача інфляційні нарахування в сумі 208 078,00 грн.

Відповідач, заперечуючи проти заявленого позову, посилався на те, що односторонній правочин щодо звернення стягнення на предмет застави (державні облігації) у судовому порядку недійсним визнано не було, що виключає можливість задоволення позовних вимог, а також стверджував, що позивач звертався до відповідача з листом про переведення права власності на цінні папери з нього на заставодержателя з метою погашення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.09.2016 у справі №910/12230/16 позов задоволено частково.

Стягнуто з Національного банку України на користь Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Фінансова ініціатива" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ КБ "Фінансова ініціатива" Кашути Д.Є отриманий купонний дохід у розмірі 109 169 091,80 грн., отриманий дохід від погашення цінних паперів у розмірі 642 578 000,00 грн.

У решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на те, що судом помилково покладено в основу рішення факт скасування постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 25.02.2016 по справі №826/18784/16 постанови Правління Національного банку України від 23.06.2015 №407/БТ, як основної підстави для звернення Національним банком стягнення на предмет застави, а саме державні облігації України.

Апелянт вважає, що основною підставою для звернення стягнення на предмет застави був факт прострочення виконання зобов'язань позивачем за кредитними договорами, з урахуванням якого Національним банком було використано право заставодержателя за договором застави від 08.10.2016 №221/10-14/ДОУ зі звернення стягнення на предмет застави, а саме на державні облігації України.

На думку апелянта судом не було встановлено відповідні правові підстави для стягнення коштів, які надійшли в рахунок погашення предмету застави (а саме державних облігацій), оскільки предмет застави знаходився у законній власності Національного банку, яка не оспорювалась, що свідчить про недоведеність обставин, які мають значення для справи.

Апелянт вважає оскаржуване судове рішення необгрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню, прийнятим з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним встановленням обставин, які мають суттєве значення для даної справи. Більш того, оскаржуваним рішенням, на думку скаржника, порушуються права Національного банку України не тільки як кредитора, а як і регулятора, який виконує покладені на нього Конституцією та Законами України виключні повноваження по здійсненню рефінансування банківського сектору України.

В доповненнях до апеляційної скарги відповідач посилався на те, що окремі положення кредитного договору та договору застави, одночасно із згодою позивача на списання державних облігацій, а також дії НБУ щодо зарахування у власність спірних державних облігацій слід трактувати як односторонній правочин, котрий став підставою для набуття НБУ права власності на спірні облігації.

Отже, на думку НБУ, останній набув право власності на державні облігації не на підставі Постанови Правління НБУ № 407/БТ від 23.06.2015, а на підставі одностороннього правочину, який урегульований кредитним договором, договором застави, листом позивача про переведення предмета застави у власність НБУ, згодою/діями НБУ щодо зарахування у власність спірних державних облігацій.

У відзиві на апеляційну скаргу третя особа зазначила, що НБУ перевело у власність цінні папери у незаконний спосіб, що підтверджується рішенням в адміністративній справі. Відповідно до вимог Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" НБУ як кредитор банку, в якому введено тимчасову адміністрацію, може задовольнити свої вимоги виключно в процедурі ліквідації банку і в порядку черговості визначеної ст.ст. 47-52 даного Закону, без порушення прав і законних інтересів інших кредиторів банку.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу зауважував, що судом об'єктивно перевірено фактичні обставини справи, досліджено подані сторонами в обґрунтування своїх вимог і заперечень докази, належним чином проаналізовано правовідносини, що виникли та існували між сторонами, вірно застосовано норми матеріального та процесуального права, а здійснення відповідачем переведення у власність цінних паперів вчинено всупереч чинному законодавству при підході до визначення справедливої вартості, а доводи апелянта щодо листа позивача як самостійного обрання заставодавцем способу звернення на предмет застави для заставодержателя не ґрунтуються на положеннях ст.590 ЦК України, Закону України «Про заставу» та прямо суперечать істотним умовам узгодженого між сторонами договору, а саме п.2.2.4 договору застави державних облігацій України №248/11-14/ДОУ, відповідно до якого заборонено переведення у власність заставодержателя цінних паперів без обов'язкового попереднього продажу третім особам за справедливою вартістю.

В суді апеляційної інстанції розгляд справи відбувався різними колегіями суддів.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу відповідача 31.03.2017р. передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Куксов В.В., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 03.04.2017р. колегією суддів у визначеному складі апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції склад колегії суддів змінювався, згідно ст. 69 ГПК України строк розгляду справи продовжувався, відповідно до ст. 77 ГПК України у справі оголошувалась перерва.

В судовому засіданні апеляційної інстанції 25.09.2017р. від представника апелянта надійшла заява про відвід судді Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.09.2017р. у задоволенні заяви представника Національного банку України про відвід судді Тищенко А.І. відмовлено, заяву судді Тищенко А.І. про самовідвід задоволено, матеріали справи №910/12230/16 передано для проведення повторного автоматизованого розподілу для визначення іншого судді колегії суддів згідно ст. 2-1 ГПК України.

Розпорядженням керівника апарату №09-53/3888/17 від 27.09.2017р. відповідно до підпунктів 2.3.25, 2.3.49 пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/12230/16.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 27.09.2017р., у зв'язку із задоволенням заяви судді Тищенко А.І. про самовідвід, для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Гончаров С.А., Тищенко О.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.09.2017р. колегією суддів у визначеному складі прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 01.11.2017р. підтримав апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній та додаткових обґрунтуваннях до неї, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові.

Представники позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 01.11.2017р. заперечували проти доводів відповідача, наведених в апеляційній скарзі та доповненнях до неї, просили її відхилити з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Представник третьої особи в судовому засіданні апеляційної інстанції 01.11.2017р. заперечував проти доводів відповідача, наведених в апеляційній скарзі та доповненнях до неї, просив її відхилити з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно статті 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що між ПАТ «Комерційний банк «Фінансова ініціатива», як Позичальником, та Національним банком України, як Кредитором, укладено низку кредитних договорів та договорів застави державних облігацій України, у тому числі Кредитний договір від 08.10.2014 № 221/10-14/КТ (далі кредитний договір), відповідно до п. 1.1 якого Кредитор надав Позичальнику кредит в сумі 605 000 000,00 грн. на строк з 08.10.2014 по 05.01.2015 з оплатою 19,05% річних.

На виконання умов п. 2.1.1 кредитного договору відповідач перерахував на розрахунковий рахунок позивача суму кредитних коштів та одночасно заблокував у депозитарії цінних паперів відповідача цінні папери, визначені у договорі застави, які були надані під забезпечення кредиту.

Відповідно до п. 2.2.4 кредитного договору відповідач має право забезпечити наступного робочого дня за днем неповернення коштів позивачем віднесення заборгованості на рахунки з обліку простроченої заборгованості та прострочених нарахованих доходів, а також нарахувати з наступного календарного дня, що настає за днем порушення позичальником будь-якого зобов'язання за кредитним договором, пеню в розмірі 0,5 % від суми заборгованості за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період порушення виконання зобов'язання.

Згідно з п. 2.2.11 кредитного договору у разі невиконання або неналежного виконання зобов'язань позичальником за кредитним договором відповідач має право стягнути штраф у розмірі 30 000,00 грн.

Відповідно до п. 4.2 кредитного договору останній набирає чинності з дня його підписання і діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань.

В подальшому сторонами були переглянуті умови кредитування із внесенням змін та доповнень до кредитного договору, шляхом укладання в належній формі відповідного додаткового договору до кредитного договору.

01.12.2014р. між сторонами укладено Договір № 1 про внесення змін до кредитного договору, яким змінено строк погашення відсотків за користування кредитом за листопад 2014 року на 26.12.2014.

Вищезазначені кредитний договір та договір про внесення змін до нього підписані представниками позичальника, кредитора та засвідчені печатками сторін.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про Національний банк України" Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

Як зазначено в ст. 42 Закону України "Про Національний банк України", Національний банк для забезпечення виконання покладених на нього функцій надає кредити банкам для підтримки ліквідності за ставкою не нижче ставки рефінансування Національного банку та в порядку, визначеному Національним банком.

Згідно зі ст. 345 Господарського кодексу України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачається мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

У відповідності до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Позивачем не заперечується факт отримання та розмір кредитних коштів, наданих відповідачем за кредитним договором.

Згідно зі ст. 199 Господарського кодексу України виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов'язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 та ст. 547 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України).

Згідно із ч. 1 ст. 3 Закону України "Про заставу" заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, зокрема така, що випливає з договору кредиту.

Відповідно до ст. 49 Закону України "Про заставу" заставодавець може укласти договір застави як належних йому на момент укладення договору прав вимоги по зобов'язаннях, в яких він є кредитором, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

У забезпечення зобов'язань позивача за кредитним договором 08.10.2014 між позивачем та відповідачем укладено договір застави Державних облігацій України № 221/10-14/ДОУ (далі договір застави), відповідно до п.1.1 якого позивач з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 08.10.2014 № 221/10-14/ДОУ передав у заставу відповідачеві державні облігації України середньострокові у бездокументарній формі загальною вартістю 624 587 000,00 грн., а саме облігації UA у кількості 296 737 штук номінальною вартістю 1000,00 грн. кожна, балансовою вартістю 1071,26 грн. кожна, із датою погашення 27.04.2016р.; облігації UA у кількості 345 841 штук номінальною вартістю 1000,00 грн. кожна, балансовою вартістю 1054,62 грн. кожна, із строком погашення 01.06.2016р.

Право власності позивача на вказані цінні папери станом на дату укладення договору застави підтверджено Біржовими звітами - витягами з Переліку біржових контрактів, укладених на Фондовій біржі ПФТС.

Розділами 2-3 Договору застави сторони узгодили права та обов'язки сторін, їх відповідальність тощо.

Згідно з п. 4.2 Договору застави, цей договір набирає чинності з часу перерахування коштів на кореспондентський рахунок заставодавця і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Вказаний договір підписаний представниками заставодержателя та заставодавця та скріплений печатками юридичних осіб.

Відповідно до ст. 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду (ст. 574 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 583 Цивільного кодексу України та статтею 11 Закону України "Про заставу" передбачено, що сторонами договору застави (заставодавцем і заставодержателем) можуть бути фізичні, юридичні особи та держава. Заставодавцем може бути як сам боржник, так і третя особа (майновий поручитель). Заставодавцем при заставі майна може бути його власник, який має право відчужувати заставлене майно на підставах, передбачених законом, а також особа, якій власник у встановленому порядку передав майно і право застави на це майно.

При цьому, застава завжди є забезпеченням певного узгодженого із заставодавцем зобов'язання.

За рахунок застави вимоги заставодержателя задовольняються повністю, включаючи суму боргу за кредитом та нараховані проценти, штраф, пеню, інші витрати заставодержателя, пов'язані з виконанням грошового зобов'язання заставодавця в повному обсязі (п. 1.2 договору застави).

Пунктом. 2.2.2 договору застави передбачено, що заставодержатель має право у разі невиконання заставодавцем умов, що передбачені кредитним договором (неповернення, часткового неповернення або несвоєчасного повернення) та неможливості списання відповідно до ст. 73 Закону України "Про Національний банк України" у безспірному порядку заборгованості з кореспондентського рахунку заставодавця та його філій, які працюють у СЕП за окремими кореспондентськими рахунками, до її повного погашення через 10 робочих днів з дня виникнення простроченої заборгованості здійснити продаж державних облігацій України третім особам або переведення державних облігацій у власність заставодержателя і за рахунок отриманих коштів задовольнити всі свої вимоги відповідно до цього договору.

Згідно з п. 2.2.4 договору застави у разі неможливості продажу предмета застави, заставодержатель має право залишити заставлені державні облігації України у своїй власності за справедливою вартістю.

У відповідності до п. 1 постанови Правління Національного банку України від 09.10.2014 №655 "Про заходи зміни умов користування кредитами та операціями репо" у разі звернення банку щодо неможливості належного виконання ним зобов'язань перед Національним банком України за операціями рефінансування та операціями репо в строки, визначені кредитними договорами та договорами репо, укладеними відповідно до умов Положення про регулювання Національним банком України ліквідності банків України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30.04.2009 № 259, здійснюється продовження строку та зміна інших умов користування отриманими кредитами на умовах та в порядку, визначених Положенням про надання Національним банком України стабілізаційних кредитів банкам України, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 13.07.2010 № 327, шляхом внесення відповідних змін до таких кредитних договорів, договорів застави та договорів репо.

Листами вих. № 358 від 21.11.2014р., № 395 від 16.12.2014р., № 404 від 22.12.2014р. позивач звертався до Національного банку України щодо внесення змін до кредитного договору та щодо незастосування штрафних санкцій та інших заходів впливу за простроченою заборгованістю, яка утворилася за позивачем на той момент.

Відповіді на вказані листи відповідач позивачеві не надав.

Положення укладених між позивачем та відповідачем договорів, а саме п. 2.2.8 кредитного договору та п. 2.2.4 договору застави передбачають чіткий порядок задоволення вимог, а саме переведення у власність цінних паперів за справедливою вартістю, що здійснюється лише після неможливості продажу цінних паперів третім особам.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 23.06.2015 № 408 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "КБ "Фінансова Ініціатива" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 23.06.2015 № 121 "Про запровадження тимчасової адміністрації ПАТ "КБ "Фінансова Ініціатива", яким з 24.06.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ "КБ "Фінансова Ініціатива".

Тимчасову адміністрацію в ПАТ "КБ "Фінансова Ініціатива" запроваджено строком на 3 місяці з 24.06.2015 по 23.09.2015 включно.

Як зазначено НБУ в листі № 40-04025/51350 від 22.07.2015, Національним банком України 05.03.2015 здійснено безспірне списання кошів в сумі 51 899 165,55 грн. з кореспондентського рахунку ПАТ "КБ "Фінансова ініціатива". Однак, у зв'язку з відсутністю коштів та віднесенням банку до категорії проблемних НБУ припинив 06.03.2015 списання коштів з кореспондентського рахунку позивача та вжив заходів щодо задоволення своїх вимог.

Постановою Правління Національного банку України від 23.06.2015 № 407/БТ прийнято рішення задовольнити вимоги НБУ як кредитора з метою покриття обсягу наявної заборгованості за відповідними кредитними договорами, в тому числі і за спірним договором у даній справі, шляхом набуття за справедливою вартістю у власність Національного банку державних облігацій, які є предметом застави за цими кредитними договорами та які заблоковані на користь НБУ як забезпечення виконання зобов'язань, а саме 2 186 218 штук облігацій, загальною справедливою вартістю 2 096 119 520,28 грн. Також визначено черговість спрямування вартості набутого у власність забезпечення на погашення заборгованості: у першу чергу - суми основного боргу за кредитами, у другу - суми процентів за користування кредитами, у третю - сума нарахованої пені, у четверту - суми штрафів.

Сума задоволених вимог за вказаними кредитними договорами складає 2 459 530 120,28 грн., у тому числі 1 977 767 501,45 грн. сума основного боргу, 19 146 484,48 грн. заборгованості за нарахованими процентами, 462 586 134,35 грн. пеня, 30 000,00 грн. штраф, тобто НБУ частково погасив заборгованість за вказаним кредитними договорами, в тому числі і за спірним договором (605 000 000,00 грн. сума простроченої заборгованості за кредитом №221/10-14-КТ, 6 946 726,03 грн. сума процентного доходу, 21 283 375,93 грн. пені). Справедлива вартість державних облігацій України визначалась виходячи з вимог Порядку оцінки за справедливою вартістю цінних паперів, що перебувають у власності НБУ та на момент здійснення зазначеного правочину, становила 2 096 119 520,28 грн.

Постановою Правління Національного банку України від 23.06.2015 № 407/БТ у власність відповідача було переведено предмет застави (державні облігації України: облігації UA у кількості 296 737 штук номінальною вартістю 1000,00 грн. кожна, балансовою вартістю 1071,26 грн. кожна, із датою погашення 27.04.2016.; облігації UA у кількості 345 841 штук номінальною вартістю 1000,00 грн. кожна, балансовою вартістю 1054,62 грн. кожна, із строком погашення 01.06.2016.

Крім того, відповідачем нараховано позивачеві пеню за прострочення виконання зобов'язань за кредитним договором у розмірі 21 283 375,93 грн.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 25.02.2016 у справі № 826/18784/15 за позовом ПАТ "КБ "Фінансова ініціатива" до НБУ, за участю третьої особи - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12.07.2016, постанова Правління Національного банку України від 23.06.2015 № 407/БТ визнана незаконною та скасована з тих підстав, що Національним банком України здійснено переведення у власність цінних паперів на підставі оскаржуваної постанови Правління НБУ всупереч чинному законодавству при підході до визначення справедливої вартості, що надало можливість відповідачу набути у власність майно за заниженою вартістю, оскільки не сформовано заявки покупців державних цінних паперів, у зв'язку з нездійсненням процедури продажу, що призвело до збільшення витрат позивача. Переведення у власність цінних паперів за справедливою вартістю здійснюється лише після неможливості продажу цінних паперів третім особам, проте, як встановлено судом адміністративної юрисдикції у справі № 826/18784/15, відповідно до публічної інформації на сайті Національного банку України, (а також інформаційних ресурсів організаторів торгівлі цінними паперами), аукціонних та тендерних пропозицій від відповідача щодо реалізації даних цінних паперів з даними кодами ISIN, які перебувають в заставі позивача, учасникам ринку не надходило.

Адміністративний суд у справі № 826/18784/15 дійшов висновку про те, що державні облігації UА в кількості 821 395 шт., UА в кількості 1 021 733 шт., UА в кількості 100 695 шт., UА в кількості 200 000 шт., UА в кількості 42 395 шт. підлягають поверненню Національним банком України - ПАТ "Комерційний банк "Фінансова ініціатива" як безпідставно переведені в його власність.

На підставі скасованої в судовому порядку постанови Правління Національного банку України від 23.06.2015 № 407/БТ відбувся перехід до відповідача права власності на цінні папери у бездокументарній формі - спірні державні облігації України, що є предметом договору застави, тобто Національний банк України не здійснив продаж даних облігацій у встановленому порядку.

В постанові Київського апеляційного адміністративного суду від 25.02.2016 у справі № 826/18784/15 було встановлено, що переведення у власність Національного банку України цінних паперів здійснено не за справедливою ціною.

Задовольняючи позов частково, місцевий господарський суд виходив з того, що:

- вимоги позивача про стягнення упущеної вигоди базуються на розрахунку отриманого прибутку у разі перебування спірних облігацій внутрішньої державної позики у власності позивача, з урахуванням порядку та строків їх погашення та виплати відсоткового доходу за облігаціями;

- враховуючи характер правовідносин сторін у справі (права та обов'язки за кредитним договором та договором застави), позивачем правильно визначено отримання відповідачем під час дії постанови Правління Національного банку України від 23.06.2015 № 407/БТ доходів (купонний дохід в сумі 109 169 091,80 грн., а також сума погашення вартості цінних паперів, які є предметом застави, в розмірі 642 578 000,00 грн.) як збитків в розумінні ст. 22 ЦК України та ст.ст. 217, 224 ГК України;

- позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача у справі отриманого відповідачем за час дії незаконної постанови Правління Національного банку України від 23.06.2015 № 407/БТ, в подальшому скасованої рішенням адміністративного суду, купонного доходу у загальному розмірі 109 169 091,80 грн. та суми, отриманої від погашення державних облігацій України, які виступали предметом застави, у загальному розмірі 642 578 000,00 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню;

- вимоги позивача про скасування нарахованої та стягнутої пені в сумі 21 283 375,93 грн., відповідно до положень ст. 1 ГПК України, ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України, не відповідають встановленим способам захисту порушеного права, у зв'язку з чим господарський суд відмовив у їх задоволенні;

- відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення з відповідача процентів за користування купонним доходом та коштами, отриманими від погашення цінних паперів, в сумі 3 654 946,82 грн. та інфляційних нарахувань в сумі 208 078,00 грн. господарський суд зазначив про те, що ст. 625 ЦК України регулює зобов'язальні відносини і не розповсюджується на вимоги щодо стягнення збитків.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду щодо вирішення спору в частині заявлених вимог про скасування нарахованої та стягнутої пені в сумі 21 283 375,93 грн., про стягнення отриманого купонного доходу у сумі 109 169 091,80 грн. та про стягнення отриманого доходу від погашення цінних паперів в сумі 642 578 000,00 грн., з огляду на таке.

Як встановлено господарським судом, на час передачі позивачем предметів застави в заставу відповідачу, вони належали позивачу на праві власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Задовольняючи позовні вимоги, господарський місцевий суд перш за все виходив з того, що постанова Правління Національного банку України є саме нормативним актом вказаного державного органу, а не правочином у розумінні ст. 202 ЦК України, а тому скасування такого нормативного акта є самостійною підставою для можливого відшкодування спричинених його прийняттям збитків.

Колегія суддів погоджується з такою правовою оцінкою цих обставин справи, виходячи з наступного.

На підставі скасованої у судовому порядку постанови Правління Національного банку України від 23.06.2015 № 407/БТ відбувся саме перехід до відповідача права власності на цінні папери у бездокументарній формі - спірні державні облігації України, що є предметом договору застави. Національний банк України не здійснив продаж даних облігацій у встановленому порядку, в постанові Київського апеляційного адміністративного суду від 25.02.2016 у справі № 826/18784/15 було встановлено, що переведення у власність Національного банку України цінних паперів здійснено не за справедливою ціною.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про те, що відповідною постановою Київського апеляційного адміністративного суду було скасовано лише постанову Правління Національного банку України, в той час як односторонній правочин зі звернення стягнення на предмет застави визнано недійсним не було, з огляду на те, що як було зазначено в ухвалі Вищого адміністративного суду України в рамках справи № 826/18784/15, переведення державних облігацій України було здійснено згідно з розпорядженням Національного банку №40-04/30-др/БТ від 23.06.2015, в свою чергу розпорядження Національного банку не є правочином в розумінні Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про Національний банк України" Національний банк України є особливим центральним органом державного управління, а отже, наділений державно-владними повноваженнями, правові акти, що їм видаються, можна визначити як волевиявлення НБУ у визначеній формі в межах встановленої законодавством України компетенції в області регулювання грошово-кредитних відносин шляхом встановлення правових норм, конкретної практики їх реалізації чи індивідуальних приписів.

Прийняття так званого усного рішення Національним банком України про необхідність використання свого права, передбаченого договором застави та чинними нормативно-правовими актами України щодо звернення стягнення на предмет застави у зв`язку з наявною значною заборгованістю боржника за кредитним договором також не є правочином в розумінні норм ЦК України та спростовує твердження представника відповідача стосовно такого.

До того ж, постановою суду в рамках справи № 826/18784/15 постанова Правління Національного банку України була скасована саме через переведення у власність Національного банку України цінних паперів не за справедливою ціною, що має вирішальне значення, зокрема, для погашення заборгованості за існуючими кредитними договорами, оскільки, як зазначалось вище, листом від 22.07.2015 відповідач повідомив позивача про те, що за рахунок переведення права власності на предмет застави кредитна заборгованість позивача була погашена лише частково.

Посилання відповідача на те, що в даному випадку НБУ набуло право власності на державні облігації не на підставі Постанови Правління НБУ № 407/БТ від 23.06.2015, а на підставі умов кредитного договору, умов договору застави, згоди позивача на списання державних облігацій, дій НБУ щодо зарахування у власність спірних державних облігацій, які по суті є одностороннім правочином, було предметом дослідження господарським судом, який правильно зауважив на тому, що в силу приписів ч. 1 ст. 2 Закону України "Про Національний банк України" вказана постанова є актом індивідуальної дії, і саме у зв'язку з її скасуванням адміністративним судом, позивач звернувся до господарського суду з позовом у даній справі для поновлення свого порушеного права.

Частиною 3 ст. 35 ГПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Факти, передбачені наведеною нормою мають для суду преюдиціальний характер. Преюдиціальність - це обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, позаяк їх вже встановлено у рішенні, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву законність судового акта, який вступив в законну силу.

Не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус (роз'яснення, які містяться у п. 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Отже, з урахуванням вимог ст. 35 ГПК України, колегія суддів зазначає, що скасування Постанови Правління НБУ № 407/БТ від 23.06.2015 є самостійною підставою для можливого відшкодування спричинених її прийняттям збитків.

Твердження апелянта в доповненнях до апеляційної скарги про те, що позивач особисто неодноразово звертався до відповідача з клопотанням про переведення права власності на предмет застави в рахунок погашення існуючої заборгованості по кредитним договорам також не приймається до уваги колегією суддів як належний довід на спростування доводів позивача, з огляду на наступне.

Апелянтом додано до матеріалів справи листи позивача № 439 від 30.12.2014, № 712 від 11.06.2015, відповідно до яких ПАТ "КБ "Фінансова ініціатива" просив Національний банк України розглянути можливість переведення предмета застави за справедливою вартістю у власність Національного банку України, а саме викупу Національним банком України облігацій внутрішньої державної позики за кредитними договорами.

Проте постанова Правління Національного банку України від 23.06.2015 №407/БТ "Про переведення державних облігацій у власність НБУ" була скасована адміністративним судом саме з підстав неправильного визначення справедливої вартості такого предмету застави.

Однак наявність факту переведення предмета застави у власність відповідача за справедливою вартістю не було доведено відповідачем, що спростовує твердження відповідача про наявність у даному випадку одностороннього правочину.

Навпаки, судом встановлено, що відповідач звернув стягнення на цінні папери саме на підставі постанови Правління НБУ від 23.06.2015 № 407/БТ про переведення державних облігацій у власність НБУ, яка була скасована адміністративним судом з підстав неправильного визначення справедливої вартості предметів застави.

Відповідно до ст. ст. 71, 73 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк має право набути право власності на предмет застави з метою покриття заборгованості, дане право здійснюється у разі, якщо це передбачено угодою.

Відповідно до п. 1.4. розділу VI Положення про регулювання Національним банком України ліквідності банків України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України № 259 від 30.04.2009 Національний банк має право з дня виникнення простроченої заборгованості банку здійснювати списання коштів з кореспондентського рахунку банку та його філій, які працюють у СЕП за окремими кореспондентськими рахунками (далі - кореспондентський рахунок). Якщо немає (недостатньо) коштів на кореспондентському рахунку банку, то Національний банк уживає заходів щодо задоволення в повному обсязі своїх вимог за операціями з регулювання ліквідності відповідно до укладених договорів і вимог законодавства України, у тому числі шляхом продажу предмета застави (операції) та/або переведення його за справедливою вартістю у свою власність.

Таким чином, переведення у власність цінних паперів здійснюється в порядку, передбаченому укладеними договорами.

Положення укладених між позивачем та відповідачем договорів, а саме п. 2.2.8 кредитного договору та п. 2.2.4 договору застави передбачають чіткий порядок задоволення вимог, а саме переведення у власність цінних паперів за справедливою вартістю, що здійснюється лише після неможливості продажу цінних паперів третім особам.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів аукціонних та тендерних пропозицій від відповідача щодо реалізації цінних паперів, які перебувають у заставі позивача за спірним договором застави, і вони учасникам ринку не надходили.

З огляду на викладене, клопотання відповідача про призначення у даній справі судової економічної експертизи щодо визначення справедливої вартості предметів застави за спірним договором застави станом на 23.06.2015 задоволенню не підлягає, оскільки висновки експертизи у даній справі жодним чином не спростують обставини щодо протиправного набуття відповідачем права власності на цінні папери у бездокументарній формі - спірні державні облігації України, що є предметом договору застави, на підставі незаконної та скасованої постанови правління Національного банку України від 23.06.2015 № 407/БТ "Про переведення державних облігацій у власність НБУ", що встановлено постановою КААС від 25.02.2016 у справі №826/18784/15.

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідне клопотання відповідачем не заявлялось, ні заперечення проти позову, ні апеляційна скарга не стосувались визначення справедливої вартості предметів застави, у зв'язку з чим заявлене в суді апеляційної інстанції клопотання про призначення експертизи колегія суддів відхиляє і розцінює як спробу переоцінити протиправність набуття відповідачем у власність предметів застави, що встановлено судом в адміністративній справі №826/18784/15.

Враховуючи скасування Постанови Правління Національного банку України від 23.06.2015 № 407/БТ "Про переведення державних облігацій у власність НБУ" позивач заявив вимогу про стягнення збитків в результаті часткової неможливості його повернення від погашення частини облігацій.

З огляду на те, що державні облігації погашені на суму 642 578 000,00 грн. і повернути їх в натурі неможливо позивачем заявлено вимоги про стягнення збитків у вигляді вартості погашення цінних паперів в розмірі 642 578 000,00 грн.

У позовній заяві позивач послався на те, що за час користування належними позивачеві цінними паперами відповідач неправомірно отримав купонний дохід в розмірі 109 169 091,80 грн., суму якого позивачем визначено як збитки у вигляді неодержаного доходу.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно з ч. 3 ст. 147 ГК України збитки завдані суб'єкту господарювання порушенням його майнових прав громадянами чи юридичними особами, а також органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, відшкодовуються йому відповідно до закону.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав і обов'язків, у тому числі щодо відшкодування кредиторові або іншій особі збитків (шкоди) - є зобов'язання, які виникають з договорів та інших правочинів або внаслідок завдання шкоди.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 217 ГК України у сфері господарювання застосовуються господарські санкції, однією з яких є відшкодування збитків. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських правовідносин є скоєне ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до ст. 224 ГК України учасник господарських відносин повинен відшкодувати спричинені ним збитки суб'єкту, права чи законні інтереси якого були порушені. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата чи пошкодження її майна, а також неотримання доходів, які управнена сторона отримала б при належному виконанні зобов'язання іншою стороною.

Статтею 22 ЦК України передбачено, що збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані.

За приписами ч. 2 ст. 623 ЦК України розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Отже, на кредитора, позивача по справі, що вимагає відшкодування збитків у вигляді неодержаних доходів (упущеної вигоди) згідно зі ст. 22 ЦК України, покладається обов'язок доказування розміру збитків, завданих йому порушенням зобов'язання відповідно до ст. 623 ЦК України, та що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі використання об'єкта лізингу.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Крім того, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків; 3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини та встановлення заходів, вжитих стороною для одержання такої вигоди.

Відповідно до приписів ст. 142 ГК України прибуток (доход) суб'єкта господарювання є показником фінансових результатів його господарської діяльності, що визначається шляхом зменшення суми валового доходу суб'єкта господарювання за певний період на суму валових витрат та суму амортизаційних відрахувань.

Згідно з п. 3 оглядового листа Вищого господарського суду України від 14.01.2014 № 01-06/20/2014 у вирішенні спорів про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди суди повинні дослідити, чи могли такі збитки бути реально понесені кредитором та чи вживав кредитор заходів щодо їх відшкодування.

Колегією суддів враховано, що вимоги позивача про стягнення упущеної вигоди базуються на розрахунку отриманого прибутку у разі перебування спірних облігацій внутрішньої державної позики у власності позивача, з урахуванням порядку та строків їх погашення та виплати відсоткового доходу за облігаціями.

Отже, враховуючи характер правовідносин сторін у справі (права та обов'язки за кредитним договором та договором застави), місцевий суд правильно погодився з доводами позивача про те, що отримані відповідачем під час дії постанови Правління Національного банку України від 23.06.2015 № 407/БТ доходи (купонний дохід в сумі 109 169 091,80 грн., а також сума погашень вартості цінних паперів, які є предметом застави, в розмірі 642 578 000,00 грн.) є збитками в розумінні ст. 22 ЦК України та ст.ст. 217, 224 ГК України.

Розмір та строки отримання купонного доходу та погашення цінних паперів встановлені постановою Міністерства фінансів України від 21.05.2014 № 139 "Про випуск облігацій внутрішньої державної позики для відшкодування сум податку на додану вартість", що підтверджено розміщеною на сайті Міністерства фінансів України http://www.minfin.gov.ua/ інформацією щодо умов випуску облігацій внутрішніх державних позик, що знаходяться в обігу станом на 03.12.2015.

В свою чергу, доводи позивача у частині розміру купонного доходу від державних облігацій України, що є предметом договору застави, та щодо розміру погашення цінних паперів, підтверджені наведеною вище інформацією та відповідачем у справі не спростовані.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача у справі отриманого відповідачем за час дії незаконної постанови Правління Національного банку України від 23.06.2015 № 407/БТ, в подальшому скасованої рішенням адміністративного суду, купонного доходу у загальному розмірі 109 169 091,80 грн. та суми, отриманої від погашення державних облігацій України, які виступали предметом застави, у загальному розмірі 642 578 000,00 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

При розгляді позовної вимоги про скасування нарахованої та стягнутої відповідачем пені у розмірі 21 283 375,93 грн. місцевий господарський суд з урахуванням положень ст. 1 ГПК України, ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України дійшов обґрунтованого висновку, що зазначена вимога не відповідає встановленим способам захисту порушеного права, у зв'язку з чим правомірно відмовив у її задоволенні.

Одночасно судом правомірно відмовлено і у задоволенні вимог про стягнення процентів за користування купонним доходом та коштами, отриманими від погашення цінних паперів, в сумі 3 654 946,82 грн. та інфляційних нарахувань в сумі 208 078,00 грн. виходячи з наступного.

Статтею 625 ЦК України регулюються зобов'язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду.

При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов'язань.

Крім того, з рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

Верховний Суд України у своєму листі від 01.07.2014 "Аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві" роз'яснив, що відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов'язання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Отже, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності.

Відтак, дія ч. 2 ст. 625 ЦК України не поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 16.06.2017р. у справі №910/12532/16.

Згідно ст. ст. 32-34 ГПК України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Національного банку України на рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2016р. у справі № 910/12230/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2016р. у справі №910/12230/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/12230/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді С.А. Гончаров

О.В. Тищенко