КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" жовтня 2017 р. Справа№ 910/9838/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Мартюк А.І.

Зубець Л.П.

при секретарі Шмиговській А.М.

за участю представників:

від позивача - не з'явився

від відповідача - Кузікова А.С. (довіреність №1 від 10.01.2017 р.)

від третьої особи - не з'явився

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЛС ФУД СЕРВІСЕЗ»

на рішення господарського суду міста Києва від 28.08.2017 р.

у справі №910/9838/17 (суддя Сташків Р.Б.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЛС ФУД СЕРВІСЕЗ»

до Публічного акціонерного товариства «Український центр обслуговування пасажирів на залізничному транспорті України»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «МакФоксі»

про визнання недійсним пункту договору, розірвання договору та стягнення збитків

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ДЛС ФУД СЕРВІСЕЗ» звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Український центр обслуговування пасажирів на залізничному транспорті України» про визнання недійсним п. 3.7 договору оренди №8/4 від 23.01.2017 р., укладеного між ПАТ «Український центр обслуговування пасажирів на залізничному транспорті України» та ТОВ «ДЛС ФУД СЕРВІСЕЗ», розірвання договору оренди №8/4 від 23.01.2017 р. та стягнення 505680,00 грн. збитків.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 14.08.2017 р. залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «МакФоксі».

Рішенням господарського суду міста Києва від 28.08.2017 р. у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків, обставинам справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Представник відповідача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, рішення залишити без змін.

Представник позивача в судове засідання 24.10.2017 р. не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. В судовому засіданні 23.10.2017 р. повідомив, що повністю підтримує доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив скаргу задовольнити, рішення скасувати, позов задовольнити.

Представник третьої особи в судове засіданні не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Враховуючи те, що в матеріалах справи містяться докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, а строки розгляду апеляційної скарги обмежені ст. 102 ГПК України, колегія суддів, вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку без участі представників позивача та третьої особи.

Колегія суддів зазначає, що ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.09.2017 р. явка сторін у судове засідання обов'язковою не визнавалась.

Зважаючи на те, що неявка представників позивача та третьої особи не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, апеляційний господарський суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача та представника позивача, які ним були надані в судовому засіданні 23.10.2017 р., дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

23.01.2017 р. між ТОВ «ДЛС ФУД СЕРВІСЕЗ», як орендарем, та ПАТ «Український центр обслуговування пасажирів на залізничному транспорті України», як орендодавцем, було укладено договір № 8/4, за умовами якого орендодавець надав орендарю в тимчасове платне користування нежилий будинок, загальною площею 320 м.кв., розташований у м. Київ, площа Вокзальна, 2а для здійснення своєї господарської діяльності - для розміщення закладів громадського харчування.

Факт передачі приміщення в оренду підтверджується актом приймання-передачі від 01.03.2017 р., який підписаний сторонами без зауважень.

Пунктом 3.7 договору передбачено, що зобов'язання орендаря за сплатою орендної плати та витрат пов'язаних з експлуатацією приміщення забезпечуються у вигляді застави грошових коштів в сумі 505680,00 грн. у т.ч. ПДВ 20%, яка вноситься орендарем на поточний рахунок орендодавця протягом трьох днів з дати підписання цього договору.

У випадку прострочення сплати орендарем будь-яких платежів за договором, орендодавець має право використовувати грошові кошти, що перебувають у заставі, для покриття заборгованості орендаря. Орендар зобов'язаний протягом 3-х днів з дати отримання повідомлення орендодавця про використання предмету застави (його частини), поповнювати розмір застави до встановленої у п. 3.7 договору суми.

У разі закінчення строку дії договору або його дострокового розірвання, застава використовується для покриття заборгованості з орендної плати, витрат пов'язаних з експлуатацією приміщення, штрафних санкцій, відшкодування збитків (шкоди), заподіяних приміщенню. Кошти, що залишаються після покриття перерахованих витрат, повертаються орендарю у погоджені сторонами строки.

Внесення обумовленої договором застави в сумі 505680,00 грн. підтверджено платіжним дорученням № 17 від 01.02.2017 р.

Щодо доводів позивача про визнання п. 3.7 договору недійсним на підставі ч. 1 ст. 203 ЦК України, колегія суддів зазначає наступне.

За приписами ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Оскаржуваний п. 3.7 договору кореспондується з приписами ст. 546 ЦК України, оскільки за умовами п. 3.7 договору перерахування грошових коштів при його укладенні у вигляді застави є гарантією виконання зобов'язань орендаря.

Статтею 1 Закону України «Про заставу» визначено, що застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про заставу», заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо.

Згідно ст. 177 ЦК України, об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

За умовами договору, при належному виконанні зобов'язань в кінці терміну дії договору грошові кошти (застава) підлягають поверненню орендарю в первісному розмірі, а у разі, якщо орендар повністю чи частково не виконує взяті на себе договірні зобов'язання, орендодавець залишає за собою право використання таких коштів.

Отже, вказаний платіж у сумі 505680,00 грн. має ознаки застави, оскільки при заставі кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна (ст. 572 ЦК України), а грошові кошти, що перебувають у заставі, для покриття заборгованості орендаря передбачені п. 3.7 договору за своєю правовою природою виступають як гарантія забезпечення виконання зобов'язання орендаря за договором.

В даному випадку сторонами договору визначення застави застосовується як окремий вид забезпечення виконання зобов'язання у відповідності до ст. 546 ЦК України.

Щодо посилань відповідача на те, що застава грошових коштів на час укладення договору, як вид забезпечення виконання зобов'язань, не була передбачена чинним на той час законодавством України, то такі твердження колегія суддів оцінює критично, оскільки відповідно до ст. 3 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», обтяженням є право обтяжувача на рухоме майно боржника або обмеження права боржника чи обтяжувача на рухоме майно, що виникає на підставі закону, договору, рішення суду або з інших дій фізичних і юридичних осіб, з якими закон пов'язує виникнення прав і обов'язків щодо рухомого майна. При цьому, у розумінні ст. 2 вказаного Закону, рухоме майно - це окрема рухома річ, сукупність рухомих речей, гроші, валютні цінності, цінні папери, а також майнові права та обов'язки. А згідно п. 3.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», кошти існують у як готівковій формі (формі грошових знаків) так і у безготівковій формі (формі записів на рахунках у банках).

З сукупного аналізу вказаних норм вбачається, що законодавством на час укладення договору передбачалась можливість застави грошових коштів, які вже перебували на рахунку кредитора або боржника.

Грошові кошти, які вже перебували на рахунку (боржника чи кредитора) можуть використовуватись як застава та в свою чергу можуть виступати як гарантія забезпечення виконання зобов'язання орендаря за договором. Тому твердження позивача щодо допущення порушення вимог законодавства є некоректним.

З огляну на наведене, необґрунтованими є твердження позивача, що під час укладення договору, п. 3.7, який передбачає заставу грошових коштів, як гарантію забезпечення виконання зобов'язання орендаря за договором, було допущено порушення вимог законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що договір укладено у формі єдиного документа (без протоколу розбіжностей), він містить усі істотні умови для такого типу договорів (оренди).

Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1 - 3, 5, 6 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За приписами ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Частиною 1 статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частинами 2, 3 ст. 180 ГК України передбачено, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Згідно ст. 284 ГК України, істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу.

Враховуючи, що на момент укладення договору протоколу розбіжностей складено не було і сторони досягли згоди з усіх його істотних умови, то посилання позивача на те, що при його укладенні відбулось порушення його законних прав, як орендаря, є безпідставним.

При цьому, використання у договорі слова «застава» не тягне за собою недійсність оспорюваного пункту, оскільки сторони погодили, що під заставою розуміється грошова гарантія забезпечення виконання зобов'язання орендаря за договором.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога позивача про визнання п. 3.7 договору недійсним є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Щодо вимоги позивача про розірвання договору на підставі ч. 2 ст. 769 ЦК України, у зв'язку з неповідомленням позивача про зайняття переданого в оренду приміщення за договором третьою особою, колегія суддів зазначає наступне.

За умовами п. 2.1 договору, орендар вступає у тимчасове платне користування приміщенням на умовах оренди у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передачі приміщення.

Відповідно до ст. 795 ЦК України, передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором.

Тобто, основним документом, що підтверджує факт передачі майна в оренду і початок строку оренди, є акт приймання-передачі майна в оренду.

Згідно акта приймання-передачі в оренду нежитлового приміщення підписаного сторонами до договору оренди від 23.01.2017 р., орендар прийняв у користування приміщення 01 березня 2017 року.

Вказаний акт підписаний сторонами без зауважень щодо переданого позивачу в оренду приміщення, а також без приміток чи зауважень про перебування у приміщенні будь-яких інших осіб або належного їм майна.

Так як, акт приймання-передачі об'єкту оренди, який є єдиним належним доказом у розумінні ст. 34 ГПК України щодо виникнення між сторонами орендних правовідносин, при укладанні договору оренди був підписаний сторонами 01.03.2017 р., то сторони фактично вступили в орендні відносини за договором з 01.03.2017 р.

Тому, укладення договору оренди від 23.01.2017 р. між позивачем та відповідачем не може свідчити про порушення будь-яких гарантій чи будь-яких інших правочинів укладених з третіми особами, оскільки договір оренди від 01.02.2016 р. №8/50 укладений між відповідачем та ТОВ «МакФоксі» припинений з 28.02.2017 р., про що свідчить додаткова угода №1 від 28.02.2017 р. про припинення договору та акт приймання-передачі (повернення) приміщення від 28.02.2017 р.

Посилання позивача на те, що ТОВ «МакФоксі» здійснило орендний платіж за березень 2017 року, не може свідчити про повну правосуб'єктність позивача щодо орендованого приміщення. Крім того, сплата орендної плати ТОВ «МакФоксі» не є предметом даного спору.

Відповідачем 02.02.2017 р. платіжним дорученням № 290 було повернуто ТОВ «МакФоксі» заставу коштів у розмірі 440680,00 грн. за договором оренди від 01.03.2013 р. № 8/19-1, що підтверджується випискою по рахунку АБ «Експрес -Банк». Тобто, відповідач поверненням застави, повернення якої передбачено п. 3.7 договору, (у разі закінчення строку дії, припинення, розірвання договору) підтвердив, що будь-які договірні відносини між ПАТ «Український центр обслуговування пасажирів на залізничному транспорті України» та ТОВ «МакФоксі» припиненні, що в свою чергу підтверджує факт припинення дії договору.

Враховуючи вищезазначене, колегією суддів відхиляються доводи позивача, що зазначене у договорі приміщення позивачу відповідачем не передавалось. А тому підстави для розірвання договору з заявлених позивачем вимог відсутні.

Окрім цього, лист третьої особи від 06.04.2017 р. № 89 не спростовує, встановлених судом, обставин щодо прийняття в оренду приміщення, що знаходиться за адресою: м. Київ, площа Вокзальна, 2а (акт приймання-передачі об'єкта оренди від 01.03.2017 р.).

З долучених до матеріалів справи претензії і рахунків відповідача вбачається, що відповідач не визнавав існування правовідносин з оренди певного приміщення, оскільки рахунки на оплату послуг виставляв саме позивачу. Тим більше, що листом від 10.05.2017 р. відповідач вказував на передачу та прийняття позивачем приміщення у користування за відповідним актом.

Слід зауважити, що позивач лише 03.05.2017 р. звернувся до відповідача з листом про неможливість використання орендованого ним приміщення відповідно до договору від 23.01.2017 р. у зв'язку з використанням приміщення іншою особою.

Відповідач 10.05.2017 р. направив позивачу лист, в якому зазначив про те, що йому незрозуміло яка інша компанія використовує орендоване позивачем приміщення та вимагав від позивача сплати орендної плати за березень-травень 2017 року. На даний лист позивач відповіді не надав.

Колегія суддів звертає увагу, що питання щодо неможливості використання позивачем орендованого ним приміщення виникло після 2 місяців оренди, а саме після виставлення йому рахунків щодо сплати коштів за орендоване приміщення за березень-травень 2017 року. Крім того, будь-яких листів чи заяв від позивача щодо неможливості використання даного приміщення до 03.05.2017 р. до відповідача не надходило.

Колегія суддів критично оцінює посилання позивача на лист відповідача від 14.06.2017 р. №2-11/85, в якому зазначено, що орендоване приміщення використовується неналежним орендарем, а саме юридичною особою, з якою відсутній договір оренди приміщення, оскільки в самому листі взагалі не зазначено який саме неналежний орендар використовує приміщення без належної правової підстави.

Слід зазначити, що станом на 14.06.2017 р. (дата складення листа №2-11/85) ні у позивача, ні у третьої особи не було правових підстав для користування вказаним приміщенням. 24.04.2017 р. відповідач заздалегідь повідомив позивача про розірвання договору оренди в односторонньому порядку та направив на адресу позивача додаткову угоду №1 від 09.06.2017 р. про розірвання договору оренди нерухомого майна від 23.01.2017 р. №8/4. В матеріалах справи містяться докази того, що 28.02.2017 р. договір оренди від 01.02.2016 р. №8/50, укладений між відповідачем та третьою особою, було розірвано на підставі додаткової угоди та 28.02.2017 р. сторонами було складено акт приймання-передачі (повернення) приміщення.

Через відділ інформаційного забезпечення суду від третьої особи надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів, а саме висновку перевірки від 21.07.2017 р. з приводу конфліктної ситуації між орендодавцем ПАТ «Український центр обслуговування пасажирів на залізничному транспорті України» та власником ресторану «МакФоксі».

Колегія суддів не знаходить підстав для задоволення вказаного клопотання з огляду на те, що третьою особою, в порушення вимог ст. 101 ГПК України, не обґрунтовано неможливість долучення вказаного доказу до матеріалів справи в суді першої інстанції. Вказаний документ датований раніше ніж було ухвалено рішення по даній справі, а відтак третя особа не була позбавлена можливості надати зазначений доказ в суді першої інстанції. Крім того, взаємовідносини між відповідачем та третьою особою не є предметом розгляду у справі, що розглядається.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог для розірвання договору оренди №8/4 від 23.01.2017 р. з наведених позивачем підстав.

Оскільки судом відмовлено у задоволенні позовних вимог про розірвання договору через недоведеність порушення його умов орендодавцем, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення збитків у вигляді повернення суми застави у розмірі 505680,00 грн. з підстав розірвання договору через порушення його умов орендодавцем, тому позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем, в порушення зазначеної норми, належним чином апеляційну скаргу не обґрунтовано, доказів та підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційному суду не наведено.

З огляду на викладене, посилання скаржника на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків, обставинам справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду та не підтверджуються наявними матеріалами справи.

Тому колегія суддів вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 28.08.2017 р. у даній справі є таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЛС ФУД СЕРВІСЕЗ» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 28.08.2017 р. у справі №910/9838/17 залишити без змін.

Справу №910/9838/17 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання судовим рішенням апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді А.І. Мартюк

Л.П. Зубець