ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"01" листопада 2017 р.Справа № 924/962/17

Господарський суд Хмельницької області у складі: суддя Грамчук І.В., розглянувши матеріали

за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Київ

до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 м. Кам'янець-Подільський

про стягнення 100 083,85 грн., з яких 83833,58 грн. основного боргу, 13248,90 грн. інфляційних нарахувань, 3001,37 грн. 3% річних

Представники сторін:

позивач: ОСОБА_3 - представник за довіреністю від 04.03.2017р.

відповідач: не з'явився

Суть спору: Позивач - фізична особа - підприємець ОСОБА_1, м. Київ звернувся до суду із позовом до відповідача фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 м. Кам'янець-Подільський про стягнення 100 083,85 грн., з яких 83833,58 грн. основного боргу, 13248,90 грн. інфляційних нарахувань, 3001,37 грн. 3% річних

В обґрунтування зазначених позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання договірних зобов'язань, що виникли на підставі видаткової накладної №17 від 01.08.2016 року на суму 188955,15 гривень.

В судове засідання повноважний представник позивача з`явився, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні, мотивуючи тим що позов обґрунтований та підтверджений належними доказами.

Відповідач в судове засідання не з'явився, відзиву на позов не надав, вимоги ухвали суду не виконав, хоча про дату та час судового засідання повідомлений належним чином про свідчить поштове повідомлення про отримання процесуального документа 24 жовтня 2017 року із підписом та зазначенням паспортних даних.

Неявка в судове засідання господарського суду відповідача чи його представника не перешкоджає розгляду справи по суті.

Ухвала суду направлялась відповідачу на його юридичну адресу: м.Камянець-Подільський, вул.. Матросова 12.

Статтею 75 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу можу бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Пунктом 3.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 передбачено, що місцезнаходження юридичної особи або місце проживання фізичної особи - підприємця визначається на підставі відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (стаття 17 Закону України „Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців").

Підпунктом 3.9.1 Постанови передбачено, що особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

У разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 81-1 ГПК), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

З огляду на викладене суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних в нього матеріалів відповідно до ст. 75 ГПК України.

Розглядом матеріалів справи встановлено наступне.

Між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1, м. Київ та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 м. Кам'янець-Подільський укладено договір в прості формі на поставку продукції (посуду виробів із фарфору та інше).

На виконання вказаного договору покупець на підставі: видаткової накладної №17 від 01.08.2016 року поставлено товар на суму 188955,15 грн.

Відповідачем прийнято товар про що свідчить відтиск печатки та підпис отримувача.

Позивач звертався до Відповідача з Вимогою про сплату боргу №1нв від 28.07.2017 року. Відповідач частково оплатив отриманий товар, а частину товару повернув Позивачу у зв'язку з чим несплаченою залишилась сума 83833,58 (вісімдесят три тисячі вісімсот тридцять три гривні 58 коп.) гривень

Позивач просить стягнути із відповідача 83833,58 грн. основного боргу, 13248,90 грн. інфляційних нарахувань, 3001,37 грн. 3% річних.

Аналізуючи надані по справі докази, оцінюючи їх в сукупності, судом до уваги приймається наступне:

Статтею 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків

Правовідносини, які виникли між сторонами за своїм характером являються господарськими, виходячи зі змісту ст.ст. 173, 174 ГК України, як такі, що виникли з господарського договору, і відповідно до ст. 1 Господарського кодексу України є предметом його регулювання.

Відповідно до ч.2 ст. 175 Господарського кодексу України майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

У відповідності із ст. 173 Господарського кодексу, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач та відповідач уклали договір купівлі - продажу в прості формі, визначивши умови, права та обов'язки сторін, які є обов'язковими для них.

За ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковий для виконання сторонами.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як вбачається із матеріалів справи відповідач на підставі видаткової накладної №17 від 01.08.2016 року поставлено товар на суму 188955,15 грн.

Відповідачем прийнято товар про, що свідчить відтиск печатки та підпис отримувача.

Позивач в позовні заяві стверджує, що після звернення із вимогою про сплату боргу №1нв від 28.07.2017 року. Відповідач частково оплатив отриманий товар, а частину товару повернув Позивачу у зв'язку з чим несплаченою залишилась сума 83833,58 (вісімдесят три тисячі вісімсот тридцять три гривні 58 коп.) гривень.

У відповідності із ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Статтею 525 Цивільного кодексу України обумовлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено законом або договором.

На момент прийняття рішення в матеріалах справи відсутні докази повної або часткової оплати заборгованості в розмірі 83833,58 грн., таким чином заборгованість в розмірі 83833,58 грн. підтвердження наявними в матеріалах справами доказати та підлягаю задоволенню

Позивачем заявлено до стягнення 13248,90 грн. інфляційних нарахувань та 3001,37 грн. 3% річних

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.

При перерахунку 3% річних, суд прийшов до висновку, що позивачем при поданні розрахунку процентів помилково зазначено кількість днів прострочення в розмірі 436 дні замість 435, тому правильним є нарахування річних в розмірі 2994,49 грн. 3% річних.

В частині 6,88 грн. 3%річних належить відмовити.

При розрахунках суд користувався автоматизованою системою Законодавство.

При перерахунку інфляційних втрат, судом береться до уваги що правомірною є сума у розмірі 15190,55 грн., однак позивачем зазначена менша сума, тому підлягає стягненню сума зазначена позивачем в розмірі 13248,90 грн.

Згідно частини 1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Статтями 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

У відповідності із ст. 49 ГПК України судовий збір належить покласти на відповідача пропорційно до задоволення позовних вимог.

Зважаючи на викладене, керуючись ст.ст. 22, 44, 49, п.1-1 ст.80, 82, 84, 85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд -

в и р і ш и в:

Позов фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Київ до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 м. Кам'янець-Подільський про стягнення 100 083,85 грн., з яких 83833,58 грн. основного боргу, 13248,90 грн. інфляційних нарахувань, 3001,37 грн. 3% річних задоволити частково.

Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 АДРЕСА_3 (код НОМЕР_1) на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1 (код НОМЕР_2) 83833,58 грн.(вісімдесят три тисячі вісімсот тридцять три гривні, п'ятдесят вісім копійок) основного боргу, 13248,90 грн. (тринадцять тисяч двісті сорок вісім гривень дев'яносто копійок) інфляційних нарахувань, 2994,49 грн. (дві тисячі дев'ятсот дев'яносто чотири гривні сорок дев`ять копійок) 3% річних та судовий збір в розмірі 1600,00 грн. (одна тисяча шістсот гривень)

Видати наказ.

В частині стягнення 6,88 грн. 3% річних відмовити.

Повний текст рішення складено 02.11.17 року

Суддя Грамчук І.В.

Віддрук. 4 прим. :

1 - до справи,

2-3 - позивачу (юридична адреса:02090,АДРЕСА_2; поштова адреса: 02121, АДРЕСА_4

4 - відповідачу (32300, АДРЕСА_5). рекомендованим .