ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" листопада 2017 р.Справа № 922/2796/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Добрелі Н.С.

при секретарі судового засідання Сланова М.Ю.

розглянувши справу

за позовом Приватного підприємства "Науково-виробнича фірма "Юнітек", м. Харків
до Фермерського господарства "Скарбниця", с. Григорівка
про стягнення 312383,01 грн.
за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, за довіреністю від 01.09.2017 року;

відповідача - ОСОБА_2, за довіреністю від 21.02.2017 року;

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство Науково-виробнича фірма "Юнітек" звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Фермерського господарства "Скарбниця" про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу № 22/03-1 від 22.03.2016 року в розмірі 208255,34 грн. Судові витрати позивач просить суд покласти на відповідача.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 21.08.2017 року було прийнято вказану позовну заяву, порушено провадження у справі та призначено її розгляд на 04.09.2017 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 01.09.2017 року представник відповідача надав відзив (вх. № 28043), в якому проти позову заперечує та вказує на те, що позивачем було здійснено оплату сільськогосподарської продукції на загальну суму 2556200,00 грн., в той час, як платіжні доручення № 477 та № 491 на суму 26500,00 грн. не є належними доказами зарахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, у зв`язку з чим позивачем не було виконано зобов`язання щодо сплати 774947,20 грн. Отже відповідач у своєму відзиві просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 04.09.2017 року представник позивача надав заяву про долучення документів до матеріалів справи (вх. № 28166).

Ухвалою господарського суду Харківської області від 04.09.2017 року розгляд справи було відкладено на 17.10.2017 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 17.10.2017 року представник позивача надав письмові пояснення (вх. № 33839/17).

Через канцелярію господарського суду Харківської області 17.10.2017 року представник позивача надав заяву про долучення документів до матеріалів справи (вх. № 33840/17).

Через канцелярію господарського суду Харківської області 17.10.2017 року представник позивача надав заяву про збільшення розміру позовних вимог (вх. № 33842/17), в якій окрім суми основного бору просив суд також стягнути з відповідача штраф за прострочення термінів поставки товару в розмірі 104127,67 грн.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 17.10.2017 року представник позивача надав заяву про продовження строку розгляду справи (вх. № 33860/17).

Через канцелярію господарського суду Харківської області 17.10.2017 року представник відповідача надав клопотання про долучення документів до матеріалів справи, а також висновок спеціаліста-бухгалтера. (вх. № 33878/17).

Ухвалою господарського суду Харківської області від 17.10.2017 року розгляд справи було відкладено на 30.10.2017 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 30.10.2017 року представник позивача надав письмові пояснення (вх. № 35454).

Через канцелярію господарського суду Харківської області 30.10.2017 року представник відповідача надав клопотання про долучення до матеріалів справи письмових пояснень (вх. № 35452).

Через канцелярію господарського суду Харківської області 30.10.2017 року представник відповідача надав клопотання про долучення до матеріалів справи документів (вх. № 35456).

Через канцелярію господарського суду Харківської області 30.10.2017 року представник відповідача надав клопотання про долучення до матеріалів справи документів (вх. № 35457).

Ухвалою господарського суду Харківської області від 30.10.2017 року розгляд справи було відкладено на 06.11.2017 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 06.11.2017 року представник позивача надав письмові пояснення по справі (вх. № 36294).

Через канцелярію господарського суду Харківської області 06.11.2017 року представник позивача надав заяву про долучення до матеріалів справи документів (вх. № 36352).

Через канцелярію господарського суду Харківської області 06.11.2017 року представник відповідача надав промову в судових дебатах (вх. № 36506).

Представник позивача в судовому засіданні 06.11.2017 року підтримав позовні вимоги, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 06.11.2017 року проти позовних вимог заперечував, просив суд в задоволенні позову відмовити.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

22.03.2016 року Приватним підприємством «Науково-виробнича фірма «Юні тек» (позивач) та Фермерським господарством «Скарбниця» (відповідач) було укладено договір купівлі-продажу № 22/03-1, у відповідності до умов якого відповідач зобов`язується передати у власність позивача сільськогосподарську продукцію відповідно до додатків до цього договору.

Відповідно до п. 3.1 договору, постачання продукції здійснюється у заліковій вазі за ринковою вартістю на момент розрахунків мінус 15% шляхом прямої поставки, або переоформлення на відповідному елеваторі, а саме: озима пшениця у строк до 30.07.2016 року, - соняшник у строк до 20.10.2016 року.

Відповідно до п. 4.1 договору, ціна за продукцію встановлюється за тонну базисних кондицій, на умовах франко-склад постачальника, узгоджується сторонами і вказується в додатках, які є невід`ємною частиною договору.

Відповідно до п. 6.1 договору, оплата здійснюється у вигляді оплати на розрахунковий рахунок відповідача.

Як зазначає позивач, на виконання умов договору, останнім було здійснено попередню оплату відповідачу шляхом перерахування на його розрахунковий рахунок грошових коштів в сумі 2582700,00 грн., що підтверджується наступними платіжними дорученнями: від 22.03.2016 року № 477 на суму 20000,00 грн., від 23.03.2016 року № 491 на суму 6500,00 грн., від 17.06.2016 року № 1189 на суму 37200,00 грн., від 11.07.2016 року № 1291 на суму 115500,00 грн., від 13.07.2016 року № 1311 на суму 156500,00 грн., від 14.07.2016 року № 1326 на суму 87000,00 грн., від 26.07.2016 року № 1369 на суму 200000,00 грн., від 02.09.2016 року № 1605 на суму 260000,00 грн., від 02.08.2016 року № 1395 на суму 200000,00 грн., від 09.08.2016 року № 1434 на суму 380000,00 грн., від 17.08.2016 року № 1469 на суму 300000,00 грн., від 06.09.2016 року № 1641 на суму 260000,00 грн., від 13.09.2016 року № 1695 на суму 260000,00 грн., від 22.09.2016 року № 1757 на суму 150000,00 грн., від 28.09.2016 року № 1787 на суму 150000,00 грн.

Крім того, як стверджує позивач, на підставі ОСОБА_1 взаємозаліку № 175 від 16.07.2016 року сума в розмірі 956672,54 грн. була зарахована як така, що сплачена позивачем за договором купівлі-продажу в рахунок погашення заборгованості відповідача перед позивачем, що утворилась за договором поставки засобів захисту рослин та/або мікродобрив від 10.03.2016 року № ТК012 та договорів № П161 від 01.09.2015 року.

Враховуючи вищенаведене, позивач вказує на те, що останній виконав свої зобов`язання за договором, а саме перерахував кошти на загальну суму 3539372,54 грн.

В той час, як відповідачем було поставлено позивачу продукцію на загальну суму 3331147,20 грн., що підтверджується видатковою накладною № 1 від 15.07.2016 року на поставку озимої пшениці на суму 1453929,00 грн. та видатковою накладною № 1 від 24.10.2016 року на поставку соняшника на суму 1877218,20 грн.

Таким чином за розрахунком позивача, відповідачем не було поставлено продукцію на загальну суму 208225,34 грн., що й стало підставою для звернення позивача до суду з відповідним позовом. Крім того позивачем нарахований штраф за несвоєчасну поставку соняшника у розмірі 104127,67 грн.

Заперечення відповідача ґрунтуються на тому, що платіжні доручення № 477 від 22.03.2016 року на суму 20000,00 грн. та №491 від 23.03.2016 року на суму 6500,00 грн. не є належними доказами здійснення оплати позивачем за спірним договором, оскільки у відповідних дорученнях відсутні посилання на договір №22/03-1 від 22.03.2016 року. Крім того відповідач вказує на те, що акт про зарахування однорідних вимог також не може бути доказом наявності заборгованості відповідача, оскільки між сторонами відсутня двостороння угода про відповідне зарахування. Також відповідач заперечує, щодо нарахування штрафу у розмірі 104127,67 грн., оскільки як зазначає відповідач соняшник позивач вивозив самостійно починаючи з початку жовтня 2016 року.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить із наступного.

Відповідно до ст. 1 ГПК України передбачено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Як вбачається з матеріалів справи, договір, укладеним між сторонами, за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу.

Правовідносини, пов`язані з укладенням та виконанням договорів купівлі-продажу регулюються главою 54 розділу ІІІ Цивільного кодексу України.

Згідно до ст. 654 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до ч. 2 ст. 655 ЦК України предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Щодо позовної вимоги позивача про стягнення переплати у розмірі 208255,34 грн., суд зазначає наступне.

В матеріалах справи наявні платіжні доручення на загальну суму 2582700,00 грн., а саме: від 22.03.2016 року № 477 на суму 20000,00 грн., від 23.03.2016 року № 491 на суму 6500,00 грн., від 17.06.2016 року № 1189 на суму 37200,00 грн., від 11.07.2016 року № 1291 на суму 115500,00 грн., від 13.07.2016 року № 1311 на суму 156500,00 грн., від 14.07.2016 року № 1326 на суму 87000,00 грн., від 26.07.2016 року № 1369 на суму 200000,00 грн., від 02.09.2016 року № 1605 на суму 260000,00 грн., від 02.08.2016 року № 1395 на суму 200000,00 грн., від 09.08.2016 року № 1434 на суму 380000,00 грн., від 17.08.2016 року № 1469 на суму 300000,00 грн., від 06.09.2016 року № 1641 на суму 260000,00 грн., від 13.09.2016 року № 1695 на суму 260000,00 грн., від 22.09.2016 року № 1757 на суму 150000,00 грн., від 28.09.2016 року № 1787 на суму 150000,00 грн. суд, дослідивши надані платіжні доручення зазначає наступне.

В даному випадку, платіжне доручення № 477 від 22.03.2016 року на суму 20000,00 грн. та платіжне доручення № 491 від 23.03.2016 року на суму 6500,00 грн. не містить посилань на договір від 22.03.2016 року № 22/03-1, а в призначенні платежу зазначено як: поповнення картки № 5168 7423 1610 3203 ОСОБА_3, ІПН НОМЕР_1.

Будь-яких доказів, як то листи чи повідомлення про зарахування відповідних коштів в рахунок здійснення попередньої оплати за договором від 22.03.2016 року № 22/03-1 в матеріалах справи не міститься.

Враховуючи вищенаведені обставини, суд дійшов висновку, що платіжне доручення № 477 від 22.03.2016 року на суму 20000,00 грн. та платіжне доручення № 491 від 23.03.2016 року на суму 6500,00 грн. не може бути належним доказом здійснення позивачем оплати за спірним договором №22/03-1.

У зв'язку з чим судом встановлено, що позивачем було перераховано кошти по договору №22/03-1 від 22.03.2016 року на загальну суму 2556200,00 грн.

Щодо проведення взаємозаліку на суму 956672,54 грн., суд зазначає наступне.

В обґрунтування здійснення оплати на суму 956672,54 грн. позивач посилається на проведення між сторонами взаємозаліку, яке підтверджується актом взаємозаліку № 175 від 16.07.2016 року, відповідно до якого у відповідача існувала заборгованість перед позивачем за договором № ТК012 від 10.03.2016 року на суму 695030,00 грн., за договором № П161 від 01.09.2015 року на суму 7600,00 грн., за договором № П161 від 01.09.2016 року на суму 254042,54 грн., в той час, як у позивача перед відповідачем існувала заборгованість за договором № 22/03-1 від 22.03.2016 року на суму 956672,54 грн.

Вищезазначені обставини стали підставою для здійснення позивачем взаємозаліку відповідно до акту № 175 від 16.07.2016 року.

Відповідач проти вищезазначеного взаємозаліку заперечує та вказує, що для його проведення між сторонами мала бути підписана двостороння угода.

Проте, суд з такими твердженнями відповідача не може погодитись з наступних підстав.

Згідно ст.ст.202, 203 ГК України зобовязання припиняється, зокрема зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони. До відносин щодо припинення господарських зобовязань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

В силу ст. 601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Як вбачається з аналізу вищезазначених норм, укладання угоди між сторонами не проводиться, натомість достатньо заяви однієї зі сторін.

Крім того за змістом названої правової норми залік можливий лише при наявності таких умов: вимоги сторін мають бути зустрічні, тобто такі, які випливають з двох різних зобовязань між двома особами, де кредитор одного зобовязання є боржником іншого, те саме повинно бути і з боржником; однорідні, зокрема можна зарахувати грошовий борг проти грошового, а також необхідно, щоб за обома вимогами настав вже строк виконання, оскільки не можна предявити до зарахування вимоги за таким зобовязанням, яке не підлягає виконанню.

При цьому, характер зобовязань, їх мета, зміст та види при зарахуванні не мають значення. Зустрічні вимоги мають бути однорідними за своєю юридичною природою та матеріальним змістом.

Отже, за правовою природою припинення зобовязання зарахуванням зустрічної вимоги є односторонньою угодою, яка оформляється заявою однієї сторони. Якщо друга сторона не погоджується з проведенням зарахування, вона вправі на підставі статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України звернутися за захистом своїх охоронюваних законом прав до господарського суду і спір підлягає вирішенню по суті з урахуванням усіх матеріалів і обставин справи.

В свою чергу позивачем у судовому засіданні було зазначено про те, що відповідний акт про взаємозалік відповідачу не направлявся.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази направлення позивачем акту про здійснення взаємозаліку відповідача.

Посилання позивача на те, що відповідач був обізнаний про існування акту взаємозаліку, у зв'язку з підписанням акту звіряння взаєморазрахунків станом на 04.08.2017 року, не є належним доказом прийняття останнім відповідного акту взаємозаліку, з огляду на наступне.

По-перше, в наданому позивачем акті звірки взаєморозрахунків не відображено проведення такої операції, як взаємозалік.

А, по-друге, відповідно до ст. 1 Закону « Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні » первинним є документ, що містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 9 цього ж Закону до первинних документів належать документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. При цьому вони повинні містити певний перелік даних, які включають в себе, серед іншого, зміст та обсяг господарської операції. Виходячи із цих норм до первинних документів можуть бути віднесені: господарський договір і документи, що підтверджують його виконання (акти прийому передачі товару, розрахункову документацію і т. д.).

У зв`язку з наведеним, суд зазначає, що акт взаєморозрахунків, наданий позивачем, не є первинним документом бухгалтерського обліку, у зв`язку з чим сам по собі не може бути належним доказом наявності заборгованості відповідача.

Крім того, дослідивши надані в обґрунтування проведення взаємозаліку докази, а саме договір ТК012 від 10.03.2016 року, судом встановлено, що відповідно до додатків до зазначеного договору (№ 1 від 10.03.2016 року, № 2 від 10.03.2016 року, № 3 від 10.03.2016 року, № 10 від 08.09.2016 року, № 9 від 08.09.2016 року, № 8-1 від 22.06.2016 року) сторонами було встановлено кінцевий розрахунок за поставлений товар до 20.10.2016 року, в той час, як акт взаємозаліку було підписано позивачем 16.07.2016 року.

Тобто в даному випадку, строк виконання зобов`язань за відповідним договором, на момент проведення взаємозаліку, не є таким, що настав, що унеможливлює проведення взаємозаліку в силу ст. 601 ЦК України.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що наданий позивачем акт взаємозаліку № 175 від 16.07.2016 року не може вважатися зарахуванням зустрічної однорідної вимоги за договором купівлі-продажу № 22/03-1 від 22.03.2016 року, оскільки в матеріалах справи відсутні докази надсилання позивачем на адресу відповідача відповідного акту та строк виконання зобов`язань за договорами (для проведення взаємозаліку) не є таким, що настав.

Згідно зі ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

В силу вимог ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши подані сторонами докази у сукупності, а також з урахуванням проведених позивачем оплат та поставленого відповідачем товару за договором купівлі-продажу № 22/03-1 від 22.03.2016 року, суд дійшов висновку про відсутність переплати за договором №22/03-1 від 22.03.2016 року, у зв`язку з чим вимога про стягнення з ФГ "Скарбниця" в розмірі 208255,34 грн. є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.

Стосовно нарахованого позивачем штрафу в розмірі 104127,67 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 8.2 договору, у разі прострочення термінів поставки продукції відповідач сплачує штраф у розмірі 50% від вартості продукції та пеню у розмірі 1% від суми поставки за кожен день прострочення.

Відповідно до ст. 611 ЦК одним з наслідків порушення зобов'язань є сплата неустойки, розмір якої встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було нараховано відповідачу штраф в розмірі 50% від загальної вартості продукції 1170000,00 грн., у зв`язку з прострочкою терміну поставки соняшника.

Як зазначає позивач, з урахуванням принципу розумності останнім було зменшено розмір штрафних санкцій та нараховано штраф у розмірі 50% від вартості непоставленої продукції, який складає 104127,67 грн.

В даному випадку судом було встановлено, та не заперечується позивачем, що саме позивачем здійснювалось перевезення соняшнику у період з початку жовтня 2016 року.

Відповідачем надано в підтвердження перевезення соняшнику товаро-транспортні накладні, які наявні в матеріалах справи.

Позивач в своїх запеченнях зазначає про те, що відповідні товаро-транспортні накладні не містять посилання на договір.

Проте, самим позивачем інших доказів, які би спростували відповідні докази надані відповідачем щодо перевезення соняшнику не надано.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - Європейський суд) як джерело права.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Враховуючи вищенаведене та те, що за усною домовленістю між сторонами перевезення соняшнику здійснювалось самим позивачем та окремими партіями з 13.10.2016 року, суд дійшов висновку, що з боку відповідача відсутнє прострочення поставки продукції, що виключає можливість нарахування останньому штрафу в розмірі 104127,67 грн., у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судовий збір у даній справі покладається на позивача.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України; ст.ст. 11, 526, 549, 611, 612, 623-629, 655, 693 Цивільного кодексу України; ч. 1 ст. 174, ст. 193 Господарського кодексу України; ст.ст. 1, 4, 12, 33, 43, 44, 47-49, 65, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Повне рішення складено 10.11.2017 р.

Суддя ОСОБА_4

922/2796/17