ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2017 року Справа № 910/14098/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді суддівКролевець О.А., Попікової О.В., Сибіги О.М.,
розглянувши касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрпошта"
на рішенняГосподарського суду міста Києва від 08.06.2017
та постановуКиївського апеляційного господарського суду від 01.08.2017
у справі№910/14098/16 Господарського суду міста Києва
за позовомПублічного акціонерного товариства "Підприємство по виробництву медичних виробів із полімерних матеріалів "Гемопласт"
доПублічного акціонерного товариства "Укрпошта"
простягнення 101 350,73 грн.
за участю представників:
від позивача:Дядюк Є.М.,
від відповідача:Левченко С.М.,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Підприємство по виробництву медичних виробів із полімерних матеріалів "Гемопласт" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом (з урахуванням пояснень, які судом першої інстанції розцінено як заяву про зменшення позовних вимог) про стягнення збитків у вигляді вартості поставленого, але неповернутого у строк товару, які виникли внаслідок невиконання умов договору комісії у сумі 60 187,91 грн., 3 776,37 грн. 3% річних за період з 31.12.2014 по 22.07.2016 та інфляційних втрат у сумі 37 386,46 грн. за період з січня 2015 року по червень 2016 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.06.2017 у справі № 910/14098/16 (суддя Плотницька Н.Б.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 01.08.2017 (колегія суддів у складі: Чорногуз М.Г., Агрикова О.В., Зеленін В.О.), позов задоволено частково, стягнуто з ПАТ "Укрпошта" на користь ПАТ "Підприємство по виробництву медичних виробів з полімерних матеріалів "Гемопласт" збитки у розмірі 60 187,91 грн.; в іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з вказаними судовими актами в частині задоволених позовних вимог, ПАТ "Укрпошта" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить їх у вказаній частині скасувати, як такі, що прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Позивачем подано відзив на касаційну скаргу, у якому просить у задоволенні касаційної скарги відмовити та залишити в силі рішення та постанову судів попередніх інстанцій.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши згідно з ч. 1 ст. 1117 ГПК України наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судових актах, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, 05.02.2014 між ПАТ "Підприємство по виробництву медичних виробів із полімерних матеріалів "Гемопласт" (комітент) та Українським державним підприємством поштового зв'язку "Укрпошта" (комісіонер) укладено договір комісії № 851-25 відповідно до умов якого комісіонер за дорученням комітента за плату здійснює реалізацію господарських товарів від свого імені за рахунок комітента.

У п. 10.1. договору сторони погодили, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін та діє до 31.12.2014 включно, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Згідно з п. 1.2. договору обов'язки комісіонера в частині реалізації товару виконують його філії (дирекції).

У п. 1.3. договору встановлено, що найменування та ціна реалізації товару зазначені в специфікації (додаток № 1).

Відповідно до пунктів 2.6. та 2.8 договору грошові кошти комітенту перераховуються комісіонером на розрахунковий рахунок комітента по мірі реалізації товару комітента на підставі звітів комісіонера, але не менше ніж один раз на місяць, по закінченню звітного місяця. Остаточні розрахунки за реалізований товар здійснюється протягом 15 банківських днів після повернення філіями (дирекціями) комісіонера нереалізованого товару та підписання сторонами акту прийому-передачі нереалізованого товару.

Згідно з п. 5.5., 5.6. договору місце передачі товару - склади філій (дирекцій) комісіонера, вказані у додатку 3 до цього договору, передача товару проводиться комітентом згідно з видатковими та податковими накладними на товар.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на виконання умов договору комісії позивач за період з лютого по червень 2014 року передав на комісію, а філії (дирекції) відповідача прийняли товар на загальну суму 1 205 300,17 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями накладених та видаткових накладних товарів на комісію.

Копіями накладних на повернення товару підтверджується повернення відповідачем позивачу у період з 12.03.2014 по 08.05.2015 отриманого на комісію товару на загальну суму 211 647,52 грн.

На підставі звітів про реалізацію товарів на умовах комісії з вересня 2014 року, актів наданих послуг №№1-5 та звітів комісіонера №№ 1-20 за період з 28.02.2014 по 30.09.2016, з урахуванням коригуючих звітів, а також на підставі висновку експерта № 17500/16-45 від 12.04.2017 за результатами проведення судово-економічної експертизи, призначеної ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.10.2016, судами встановлено, що відповідачем реалізовано товару на загальну суму 937 622,23 грн., з яких винагорода комісіонеру складає 215 720,30 грн., а відповідно перерахуванню комітенту підлягало 721 901,93 грн.; протягом квітня 2014 року - жовтня 2016 року відповідачем сплачено позивачу 721 969,11 грн.

Сплата відповідачем позивачу 721 969,11 грн. за реалізовану продукцію згідно договору комісії підтверджується також наявними у матеріалах справи копіями платіжних доручень за період з квітня 2014 року по жовтень 2016 року.

Відповідно до актів про зарахування зустрічних однорідних вимог (№№1-13) за період з 28.02.2014 по 30.01.2015 на підставі ст. 601 ЦК України, сторони дійшли взаємної згоди про припинення зобов'язань відповідача перед позивачем та позивача перед відповідачем (щодо комісійної винагороди) за договором комісії № 851-25 від 05.02.2014, шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 211 495,63 грн.

Позивач звернувся до відповідача з претензією № 01/2040 від 31.07.2015 щодо повернення нереалізованого товару або сплати коштів згідно з договором комісії № 851-25 від 05.02.2014, у якій просив сплатити заборгованість у сумі 72 511,75 грн., або протягом одного місяця з дня отримання цієї претензії повернути нереалізований за договором комісії товар.

У відповідь на вказану претензію відповідач листом від 02.08.2015 № 122-1769 повідомив позивача про те, що реалізацію та повернення товару відповідно до умов договору здійснюють філії, проте враховуючи неможливість отримання від Кримської, Донецької та Луганської дирекції первинних документів та інформації про залишки та реалізацію товару, відповідач не може підтвердити визначену позивачем заборгованість. Відповідач зазначив, що може перерахувати заборгованість у сумі 1 089,62 грн. за залишки нереалізованого товару Донецької дирекції, повернути товар Луганської дирекції на суму 1063,2 грн. (без зазначення місцезнаходження товару) та перерахувати заборгованість у сумі 1 210,49 грн.

Предметом даного позову є вимоги позивача стягнути з відповідача збитки, а саме вартість неповернутого нереалізованого за договором комісії товару.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором комісії, позивач зазнав збитків у розмірі вартості втраченого товару.

Колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Згідно з ч. 1 ст. 1021 ЦК України комісіонер відповідає перед комітентом за втрату, недостачу або пошкодження майна комітента.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У ч. 1 ст. 614 ЦК України унормовано, що особа яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення (ч. 2 ст. 218 ГК України).

Відповідно до ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Статтею 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) та доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч. 1 статті 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включається, зокрема, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства.

Виходячи з загальних принципів цивільного права для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: 1) протиправної поведінки; 2) наявності збитків; 3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини.

У п. 1.4. договору сторони дійшли згоди про те, що строк реалізації товару з моменту отримання товару філіями (дирекціями) комісіонером до 30.11.2014 включно.

Відповідно до п. 2.7 договору впродовж 15 робочих днів, після закінчення строку реалізації товару філії (дирекції) комісіонера збирають із своїх структурних підрозділів нереалізований товар.

Якщо товар не реалізовано впродовж дії договору, він підлягає поверненню комітенту (п. 11.2. договору).

Відповідно до пункту 5.8. договору передбачено, що вивіз нереалізованого товару здійснюється за рахунок комітента.

За змістом п. 5.9. та п. 11.3. договору комітент зобов'язаний протягом двох тижнів, з дня отримання повідомлення комісіонера, забрати зі складів філій (дирекцій) комісіонера за свій рахунок, або доручити комісіонеру здійснити повернення нереалізованого товару шляхом його пересилання посилками без оголошеної цінності. В цьому випадку комітент здійснює комісіонеру попередню оплату за пересилання посилок без оголошеної цінності, згідно з діючими тарифами поштового зв'язку, на підставі виставленого комісіонером рахунку-фактури.

Таким чином, обов'язку комітента забрати нереалізований товар, передує обов'язок комісіонера повідомити комітента про необхідність забрати такий товар.

Однак, в матеріалах справи відсутні докази повідомлення комісіонером комітента про необхідність вчинення дій з вивозу або пересилання нереалізованого товару.

Відсутні докази і виконання відповідачем вимог пункту 2.7 договору щодо зібрання із своїх структурних підрозділів нереалізованого товару.

Судами попередніх інстанцій правомірно зауважено, що лист відповідача № 851-194 від 07.09.2016 щодо необхідності забрати нереалізований товар зі складу Луганської дирекції на суму 1 063,20 грн. не є належним повідомленням позивача щодо необхідності вчинення передбачених п. 5.9. та п. 11.3. договору дій, оскільки його було направлено позивачу в процесі розгляду справи в суді першої інстанції.

Зі змісту договору комісії вбачається обов'язок філій (дирекцій) комісіонера лише в частині реалізації товару.

Відповідно до ч. 3 ст. 95 ЦК України філії та представництва не є юридичними особами, а нормами ч. 1 ст. 96 ЦК України встановлено, що юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Таким чином, філії (дирекції) відповідача не можуть нести відповідальність за порушення зобов'язань саме відповідачем, як зобов'язаної сторони за договором комісії № 851-25 від 05.02.2014.

Враховуючи викладене, протиправність поведінки відповідача полягає у неналежному виконанні договору в частині зібрання нереалізованого товару, та повідомлення позивача про необхідність його забрати. Вказані дії (бездіяльність) спричинили завдання позивачу збитків у розмірі 60 187,91 грн. у вигляді вартості переданого на комісію, але не повернутого товару. Відповідачем не надано доказів наявності у нього цього товару на спростування того, що його втрачено.

При цьому, відповідач позбавлений права посилатись на дію обставин непереборної сили як на відсутність вини останнього, враховуючи наступне.

За змістом ст. 218 ГК України у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Відповідно до п. 8.1 договору сторони цього договору звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов'язань у разі виникнення обставин непереборної сили, які не існували під час укладання договору, виникли поза волею сторін (аварія, катастрофа, стихійні природні явища надзвичайної сили, ембарго, блокади, страйки, епідемія, епізоотія, війна тощо), якщо ці обставини вплинули на виконання цього договору.

Згідно з п. 8.2. договору сторона, яка не може виконувати зобов'язання за цим договором унаслідок дії обставин непереборної сили, повинна негайна письмово повідомити іншій стороні про їх настання/припинення і досягти домовленості щодо продовження термінів виконання зобов'язань або припинення дії договору. Зазначене повідомлення повинно бути підтверджено довідкою Торгово-промислової падати чи документами інших компетентних органів, що уповноважені посвідчувати обставини непереборної сили відповідно до чинного законодавства України, та надане стороною, яка посилається на такі обставини протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту письмового інформування про такі обставини як про причину невиконання умов даного договору (п. 8.2 Договору).

У п. 8.3. договору сторони встановили, що невиконання або неналежне виконання стороною пункту 8.2 договору позбавляє її права посилатися на дію обставин непереборної сили, як на підставу для невиконання або неналежного виконання своїх зобов'язань по цьому договору.

Указом Президента України від 14.04.2014 №405/2014 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 р. "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України", що зумовило проведення терористичної операції (АТО) на сході України та з огляду на те, що розпорядженнями Кабінету Міністрів від 30.10.2014. № 1053-р, від 2.12.2015 № 1275-р. також віднесено Луганську область (м. Луганськ) до території непідконтрольній території України, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Оскільки відповідачем не надано доказів негайного письмового повідомлення позивача про неможливість виконання зобов'язання унаслідок дії обставин непереборної сили, відповідно до п. 8.3 договору відповідач позбавлений права посилатися на дію обставин непереборної сили, як на підставу для невиконання або неналежного виконання своїх зобов'язань за даним договором.

Враховуючи зазначене, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення збитків.

При цьому, місцевим та апеляційним господарськими судами правомірно відмовлено у стягненні 3% річних та інфляційних втрат нарахованих на суму збитків за період з січня 2015 року по червень 2016 року.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У п. 5 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013 роз'яснено, що обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає, зокрема, у випадку відшкодування збитків.

Отже, перевіривши у відповідності до ч. 2 ст. 1115 ГПК України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення в оскаржених судових актах, колегія суддів дійшла висновку, що судами у порядку ст.ст. 43, 101, 103 ГПК України всебічно, повно і об'єктивно розглянуто всі обставини справи в їх сукупності, досліджено подані сторонами в обґрунтування своїх вимог і заперечень докази, належним чином проаналізовано права та обов'язки сторін.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрпошта" залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 01.08.2017 та рішення Господарського суду міста Києва від 08.06.2017 у справі №910/14098/16 залишити без змін.

Головуючий суддя О. Кролевець

Судді О. Попікова

О. Сибіга