КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" жовтня 2017 р. Справа№ 910/20125/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гончарова С.А.

суддів: Скрипки І.М.

Яковлєва М.Л.

при секретарі судового засідання Денисюк І.Г.

за участю представників:

від позивача: Петроченко С.О. - за належним чином оформленою довіреністю;

від відповідача: Мідляр В.В. - за належним чином оформленою довіреністю;

від третьої особи: Герасименко Т.В. - за належним чином оформленою довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Національного банку України

на рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2017 у справі № 910/20125/16 (судя Гумега О.В.)

за позовом Національного банку України

до Публічного акціонерного товариства "БАНК КАМБІО" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "БАНК КАМБІО" Додусенка В.І.

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

про зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 31.07.2017 року у задоволені позовних вимог відмовлено повністю.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення, та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що Національний банк України з оскаржуваним рішенням господарського суду м. Києва не погоджується, вважає, що висновки суду не зідповідають дійсним обставинам справи, а рішення є необгрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального права, та таким, що підлягає скасуванню.

Скаржник вказує, що нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що у випадку, якщо Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не самостійно виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час ліквідації банку, а призначає уповноважену особу на здійснення ліквідації банку, якій делеговано Фондом відповідні повноваження, саме така Уповноважена особа Фонду наділена компетенцією вчиняти дії із задоволення вимог кредиторів, в тому числі, але не обмежуючись цим, здійснювати перерахування в позачерговому порядку коштів на користь кредитора, вимоги якого забезпечені заставою.

Національний банк України вважає, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення залишив поза увагою вищезазначені положення ст. 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та, всупереч вимогам ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, неправомірно застосував п. 6.6. Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затверджене рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.07.2012 №2який суперечить вищенаведеним нормам Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Апелянт зазначає, що у випадку виникнення підстав для звернення стягнення на предмет застави Національний банк України має право використовувати будь-які, передбачені законодавством України, способи захисту своїх прав за Кредитним договором, в тому числі й ті, що визначені Законом України «Про заставу». При цьому, задоволення вимог Національного банку України здійснюється в позачерговому порядку за рахунок предмета застави.

Скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції неправомірно не застосував до правовідносин, що виникли між Позивачем та Відповідачам положення ст.ст. 527, 530 Цивільного кодексу України та ст. 52 Закону України «Про заставу», які цілком узгоджуються зі ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та п. 1.31. глави 1 розділу III (чинне на дату проведення процедури тимчасової адміністрації та ліквідації в ПАТ «Банк Камбіо») та 2.21 глави 2 розділу V Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.07.2012 №2.

Відповідно автоматичного розподілу справ між суддями для розгляду даної апеляційної скарги сформовано колегію суддів у складі: Гончаров С.А. (головуючий), Яковлєв М.Л., Михальська Ю.Б.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 31.08.2017 року колегією суддів в зазначеному складі прийнято апеляційну скаргу до провадження, розгляд справи призначено на 27.09.2017 року.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 26.09.2017 року у зв'язку з перебування судді Михальської Ю.Б. у відпістці, сформовано для розгляду зазначеної апеляційної скарги колегію суддів у складі: головуючий суддя: Гончаров С.А., судді Скрипка І.М., Яковлєв М.Л.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.09.2017 року у визначеному складі колегії суддів апеляційна скарга прийнята до провадження.

Колегією суддів Київського апеляційного господарського суду у судовому засіданні, що відбулось 27.09.2017 року, оголошено перерву до 25.10.2017 року.

Відповідач, згідно з поданими до суду 26.09.2017 року запереченнями, проти доводів викладених в апеляційній скарзі заперечив, посилаючись на те, що рішення господарського суду міста Києва від 31.07.2017р. у справі №910/20125/16 є законним, обґрунтованим та винесеним з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Доводи, викладені в апеляційній скарзі вважаємо надуманими та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Апеляційну скаргу вважаємо такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідач у запереченнях зазначив, що станом на дату винесення Рішення Відповідачем не почато погашення кредиторів, віднесених до четвертої черги задоволення, отже стягнення боргу на користь Позивача, вимоги якого віднесено до 7ої черги, порушить черговість, встановлену в імперативному порядку Законом, що враховано судом першої інстанції при винесенні рішення у справі.

Третя особа, згідно з поданим до суду 27.09.2017 року відзивом, проти доводів викладених в апеляційній скарзі заперечив та зазначив, що стягнення коштів з банку, який перебуває у стані припинення, відповідно до висновків Верховного суду України викладених у Постанові від 20.01.2016 у справі № 6-2001цс15, є неможливим, («введення у банку тимчасової адміністрації унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»), в аналогічних справах суди приходили до таких же висновків, а саме постанова Київського апеляційного господарського суду від 12 квітня 2017 року у справі № 910/20787/16 та Постанова Вищого господарського суду України у справі № 910/16685/16, рішення у справах № 910/19292/16, №910/19738/16, № 910/19739/16.

Тому третя особа, враховуючи норми Закону про СГВФО, які є спеціальними у даних правовідносинах, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб просить апеляційну скаргу Національного банку України відхилити, а рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2017 року залишити без змін.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, заслухавши пояснення учасників судового процесу, присутніх в судовому засіданні, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Місцевим господарським судом вірно встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне.

Постановою Вищого господарського суду України від 30.05.2017 скасовано повністю постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.02.2017 та рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2016 у справі № 910/20125/16, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва в іншому складі суду.

У вищенаведеній постанові Вищий господарський суд України вказав, що:

- суд першої інстанції, приймаючи рішення про задоволення позову у даній справі, не врахував, що відповідно до змісту ст. 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" грошові кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів у передбаченій вказаною нормою Закону черговості, а при одержанні від свого боржника в рахунок виконання зобов'язань грошових сум повинні перераховуватись уповноваженою особою Фонду на ліквідацію банку заставодержателю в рахунок погашення зобов'язань банку за кредитами у розмірі, визначеному умовами кредитних договорів та договорів застави майнових прав. При цьому, згідно з п. 2.21 Положення, уповноважена особа Фонду на ліквідацію банку зобов'язана обліковувати на окремому аналітичному рахунку кошти, що надійшли, зокрема, погашення заборгованості за кредитами банку, майнові права за якими передано в заставу;

- судом першої інстанції не було враховано змісту заявлених НБУ до ПАТ "БАНК КАМБІО" в особі уповноваженої особи Фонду фізичних осіб на здійснення його ліквідації, позовних вимог - саме про зобов'язання відповідачем вчинення відповідних дій по перерахуванню коштів;

- судом першої інстанції не було належним чином проаналізовано умови пункту 3.4.6 Договору застави № 21/ЗМП, а вказано тільки на те, що цим пунктом не встановлено обмежень щодо максимальної суми, яка підлягає перерахуванню відповідачем на рахунок позивача;

- суд першої інстанції не врахував і те, що приймаючи рішення саме про стягнення грошових коштів на користь НБУ, таке може призвести до порушення порядку погашення заборгованості за кредитними договорами, майнові права за якими передані у заставу НБУ, передбаченого Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб";

- суд першої інстанції не звернув увагу на ту обставину, що копія Договору застави майнових прав № 21/ЗМП від 24.03.2014 року є не повною та не містить необхідного для належного правового аналізу повного розділу 2 цього договору, що є обов'язковим під час розгляду даної справи;

- переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції не приділив у повній мірі уваги, зокрема тому, що стягнення коштів з банку, в даному випадку за рішенням суду, який перебуває в стані припинення, поза процедурою та порядком, встановленим положеннями Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", є неможливим, оскільки введення у банку тимчасової адміністрації та ліквідації унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, ніж це передбачено вказаним Законом, у зв'язку з чим, припустився тих же порушень, що і суд першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 111-12 ГПК України, вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

При новому розгляді справи позивач підтримав заявлені у позовній заяві вимоги, згідно поданих у судовому засіданні 11.07.2017 письмових пояснень вказав на таке:

Стаття 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (далі - Закон) встановлює черговість задоволення заставних та незаставних вимог до банку та чітко розмежовує поняття "заставного" та "незаставного кредитора";

Черговість задоволення "незаставних кредиторів" врегульовано частиною 1 вказаної статті Закону;

Положення частини 3 статті 52 Закону про те, що майно банку, яке є предметом застави, включається до складу ліквідаційної маси, але використовується виключно для позачергового задоволення вимог заставодержателя, на думку позивача, є правом на задоволення вимог заставодержателя в позачерговому порядку і це право не може бути скасоване процедурою його реалізації;

Зі статті 52 Закону, як вважає позивач, чітко вбачається момент та обставини, коли заставний кредитор переходить в статус незаставного і в якому саме випадку вимоги заставного кредитора мають задовольнятися в загальному порядку відповідно до частини 1 статті 52 Закону, а саме: коли обсягу коштів від продажу Фондом гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) заставленого майна недостатньо для задоволення вимог заставодержателя;

Позивач вважає, що встановлена у п. 6.6. Положення умова щодо необхідності задоволення вимог кредиторів Уповноваженою особою фонду на ліквідацію банку кожної черги за погодженням з виконавчою дирекцією фонду поширюється виключно на черговість, яка встановлена частиною 1 статті 52 Закону (щодо незаставних кредиторів) і не стосуються порядку і умов задоволення вимог заставних кредиторів, визначених частиною 3 статті 52 Закону, вимоги яких задовольняються в силу п. 2.21 глави 2 розділу V Положення, а саме Уповноваженою особою фонду на ліквідацію банку позачергово та без будь - якого додаткового погодження;

В силу положень ст. 35 Закону, Фонд делегував свої повноваження як тимчасового адміністратора та ліквідатора саме уповноваженій особі, що, в свою чергу, на думку позивача, додатково підтверджує повноваження та компетенцію ліквідатора щодо необхідності та можливості задоволення вимог заставного кредитора (Національного банку України) без будь - яких додаткових погоджень, які встановлені у пункті 2.21 глави 2 розділу V Положення, яким чітко передбачено, що уповноважена особа Фонду на ліквідацію банку зобов'язана обліковувати на окремому аналітичному рахунку кошти (крім коштів у якості відшкодування витрат Фонду на утримання та продаж заставленого майна банку, розрахованих відповідно до нормативно-правових актів Фонду), що надійшли від: реалізації майна (майнових прав), переданого в іпотеку (заставу); погашення заборгованості за кредитами банку, майнові права за якими передано в заставу; погашення цінних паперів, переданих в заставу; погашення заборгованості за іншими забезпеченими зобов'язаннями банку. Такі кошти перераховуються уповноваженою особою Фонду на ліквідацію банку в рахунок погашення зобов'язань банку за кредитами після затвердження виконавчою дирекцією Фонду результатів інвентаризації майна банку та формування ліквідаційної маси, що, на думку позивача, і має місце в спірному випадку;

Позивач вважає, що встановлена у п. 2.3.10 Кредитного договору № 21 від 24.03.2014 та п. 3.4.6 Договору застави майнових прав № 21/ЗМП від 24.03.2014 можливість погашення заборгованості за основним боргом за кредитами, майнові права, за якими надані в забезпечення саме для збереження ліквідності (до введення тимчасової адміністрації та початку процедури ліквідації) у сумі не менше 35 % (погашення заборгованості за кредитами 1 категорії якості) та не менше 25 % (погашення заборгованості за кредитами 2 категорії якості), не звільняє позичальника (відповідача) від своєчасного та в повному обсязі виконання зобов'язання, в т. ч. повернути позивачу кредит у терміни, визначені договором (п. 1.2, п.2.3.1 Кредитного договору № 21 від 24.03.2014).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач не надав на виконання вимог ухвали суду від 14.06.2017 договір застави майнових прав №21/ЗМП від 24.03.2014 в повному обсязі (включно з розділом 2).

Відповідно п. 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (ч. 1 ст. 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - Цивільного кодексу України) є договори та інші правочини.

За приписами ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави ("Позика"), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 1049 Цивільного кодексу України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу України визначено, що виконання зобов'язання може забезпечуватись, зокрема, заставою.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 Цивільного кодексу України).

24.03.2014 між Національним банком України (кредитор, позивач, НБУ) і Публічним акціонерним товариством "БАНК КАМБІО" (позичальник, відповідач, ПАТ "БАНК КАМБІО") було укладено Кредитний договір № 21 (далі - Кредитний договір), умовами якого передбачалось, зокрема (п. 1.1.), що кредитор надає позичальнику кредит для збереження ліквідності у сумі 23000000,00 грн. на строк з 24.03.2014 року до 13.03.2015 року (включно). Розмір процентної ставки встановлюється на рівні потрійної облікової ставки НБУ та на день укладення цього договору становить 19,5% річних (облікова ставка НБУ за станом на 24.03.2014 року становить 6,5%). Процентна ставка за кредитом є змінною, в залежності від діючої облікової ставки НБУ. При зміні облікової ставки НБУ в процесі виконання кредитного договору позичальник, з дати набрання чинності нової облікової ставки, самостійно перераховує розмір процентної ставки, застосовуючи діючу облікову ставку НБУ в потрійному розмірі. Базовою кількістю днів для нарахування процентів є фактична кількість днів у місяці/фактична кількість днів у році.

Згідно Додаткового договору № 1 від 14.04.2014 до Кредитного договору № 21 від 24.03.2014, розмір кредиту для збереження ліквідності збільшено до 26900000,00 грн.

Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитними договорами, укладеними між ПАТ "БАНК КАМБІО" і юридичними та фізичними особами, 24.03.2014 між НБУ (заставодержатель) і ПАТ "БАНК КАМБІО" (заставодавець) було укладено Договір застави майнових прав № 21/ЗМП (далі - Договір застави № 21/ЗМП), за умовами якого (п. 1.1.) предметом застави є майнові права за кредитними договорами, що укладені між заставодавцем і юридичними та фізичними особами, перелік яких наведений у Додатку № 1 до цього договору (далі - боржники), що є його невід'ємною частиною (надалі - всі вищезазначені кредитні договори та генеральні кредитні договори, договори про відкриття кредитної лінії, договори про кредитування, чи інша назва договору про надання кредитних коштів на умовах повернення, платності, строковості, забезпеченості та цільового характеру використання, разом та/або окремо іменуються - Кредитні договори). Станом на 24.03.2014 року заборгованість за Кредитними договорами становить 99025389,42 грн.

Відповідно до п. 1.3. Договору застави № 21/ЗМП надана застава забезпечує належне виконання заставодавцем вимог заставодержателя, що випливають (та/або) випливатимуть з Кредитного договору від 24.03.2014 року № 21, укладеного між заставодавцем та заставодержателем, а також всіх додаткових договорів (угод), що будуть укладені до нього, а також усіх окремих кредитних договорів (та змін до них), (далі разом або окремо - Кредитний договір), в тому числі щодо суми зобов'язань, строків їх виконання, розміру процентів та інших умов, у тому числі щодо: повернення заставодавцем заставодержателю кредиту у сумі 23000000,00 грн. в строк до 13.03.2015 року включно; сплати заставодавцем процентів за користування кредитом у розмірі потрійної облікової ставки Національного банку, в порядку та строки, визначені Кредитним договором; виконання заставодавцем інших зобов'язань, передбачених Кредитним договором, у повному обсязі, на умовах і в строки, визначені в Кредитному договорі (у тому числі при зміні строків виконання зобов'язань), у тому числі зобов'язань щодо сплати неустойок (пені та штрафів) та відшкодування збитків.

Згідно п. 4.1. Договору застави № 21/ЗМП, у разі набуття заставодержателем підстав для звернення стягнення на предмет застави відповідно до цього Договору та чинного законодавства заставодержатель має право здійснити реалізацію предмета застави шляхом уступки права вимоги за Кредитними договорами, у порядку, визначеному законодавством України.

При цьому, умовами Договору застави № 21/ЗМП передбачалось (п. 4.4.), що заставодержатель разом із зверненням стягнення на предмет застави може використовувати інші передбачені законодавством України способи захисту своїх прав за Кредитним договором.

Крім того, п. 3.4.6. Договору застави № 21/ЗМП встановлювалось, що у разі погашення заборгованості за кредитними договорами, протягом 2 робочих днів після отримання коштів від боржників, заставодавець зобов'язаний перерахувати в погашення заборгованості за кредитом кошти у сумі не менше 35% від отриманої в погашення за кредитами І категорії якості та 25% від суми, отриманої в погашення за кредитами ІІ категорії якості.

В подальшому, 14.04.2014 між НБУ (заставодержатель) і ПАТ "БАНК КАМБІО" (заставодавець) було укладено договір застави майнових прав № 21/ЗМП-1 (далі - Договір застави № 21/ЗМП-1), згідно умов якого (п. 1.1.), предметом застави за цим договором є майнові права за кредитними договорами, що укладені між заставодавцем і юридичною особою, згідно з Додатком № 1 до цього Договору (далі - боржники), що є його невід'ємною частиною (надалі всі вищезазначені кредитні договори та генеральні кредитні договори, договори про відкриття кредитної лінії, договори про кредитування, чи інша назва договору про надання кредитних коштів на умовах повернення, платності, строковості, забезпеченості та цільового характеру використання разом та/або окремо іменуються - Кредитні договори). Станом на 14.04.2014 року заборгованість за Кредитними договорами становить 40000000,00 грн.

Відповідно до умов Договору застави № 21/ЗМП-1 (п. 1.3.) надана застава забезпечує належне виконання заставодавцем вимог заставодержателя, що випливають (та/або) випливатимуть з Кредитного договору від 24.03.2014 року № 21, укладеного між заставодавцем і заставодержателем, а також всіх додаткових договорів (угод), що будуть укладені до нього, а також усіх окремих кредитних договорів (та змін до них), (далі разом або окремо - Кредитний договір), в тому числі щодо суми зобов'язань, строків їх виконання, розміру процентів та інших умов, у тому числі щодо: повернення заставодавцем заставодержателю кредиту у сумі та на умовах, визначених у Кредитному договорі в строк до 13.03.2015 року включно; сплати заставодавцем процентів за користування кредитом у розмірі потрійної облікової ставки Національного банку, в порядку та строки, визначені Кредитним договором; виконання заставодавцем інших зобов'язань, передбачених Кредитним договором, у повному обсязі, на умовах і в строки, визначені в Кредитному договорі (у тому числі при зміні строків виконання зобов'язань), у тому числі зобов'язань щодо сплати неустойок (пені та штрафів) та відшкодування збитків.

Згідно п. 4.1. Договору застави № 21/ЗМП-1, у разі набуття заставодержателем підстав для звернення стягнення на предмет застави відповідно до цього Договору та чинного законодавства заставодержатель має право здійснити реалізацію предмета застави шляхом уступки права вимоги за Кредитними договорами, у порядку, визначеному законодавством України.

Крім того, умовами Договору застави № 21/ЗМП-1 передбачалось, зокрема (п. 4.4.), що заставодержатель разом із зверненням стягнення на предмет застави може використовувати інші передбачені законодавством України способи захисту своїх прав за Кредитним договором.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 04.12.2014 № 782 "Про віднесення ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "БАНК КАМБІО" до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 04.12.2014 № 140 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "БАНК КАМБІО", згідно з яким з 05.12.2014 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО "БАНК КАМБІО" (далі - ПАТ "БАНК КАМБІО").

Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ "БАНК КАМБІО" призначено провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Бондаря Юрія Миколайовича. Тимчасову адміністрацію в ПАТ "БАНК КАМБІО" запроваджено строком на три місяці з 05.12.2014 по 04.03.2015.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду № 160 з 25.12.2014 відсторонено від виконання обов'язків уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "БАНК КАМБІО" провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Бондаря Юрія Миколайовича.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду № 161 з 25.12.2014 уповноваженою особою Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "БАНК КАМБІО" призначено провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Додусенка Володимира Івановича.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 27.02.2015 № 144 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "БАНК КАМБІО", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення від 02.03.2015 № 46 "Про початок процедури ліквідації ПАТ "БАНК КАМБІО" та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку", згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПАТ "БАНК КАМБІО" та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ "БАНК КАМБІО" провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Додусенка Володимира Івановича строком на 1 рік з 02.03.2015 по 01.03.2016 включно.

Вішенням виконавчої дирекції Фонду від 22.02.2016 № 212 продовжено строки здійснення процедури ліквідації ПАТ "БАНК КАМБІО" на два роки до 01 березня 2018 року включно.

Водночас, відповідно до зазначеного рішення продовжено повноваження ліквідатора ПАТ "БАНК КАМБІО", провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Додусенка Володимира Івановича на два роки до 01 березня 2018 року включно.

Вказана інформація розміщена на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у мережі Інтернет (www.fg.gov.ua) та є загальновідомою, а тому відповідно до норм статті 35 Господарського процесуального кодексу України не потребує доказування.

Судова колегія, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, погоджується з висновками, з яких виходив місцевий господарський суд при прийнятті оскаржуваного рішення з наступних підстав.

Як зазначалось, позовними вимогами у даній справі є зобов'язання уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "БАНК КАМБІО" перерахувати на його користь кошти, які надійшли від погашення позичальниками (фінансовими та майновими поручителями) заборгованості за заставленими кредитами, згідно з договорами застави майнових прав №21/ЗМП від 24.03.2014 та №21/ЗМП-1 від 14.04.2014 у загальній сумі 329 916,18 грн., розрахованої станом на 17.10.2016.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що положеннями ст.ст. 610, 1054 Цивільного кодексу, ст. 20 Закону України "Про заставу", ст.ст. 1, 46, 50, 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", ст. 7 Закону України "Про Національний банк України", з урахуванням яких позивач вказав, що уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "БАНК КАМБІО" не було здійснено перерахування на користь НБУ коштів, які надійшли від погашення позичальниками (фінансовими майновими поручителями) заборгованості за заставленими кредитами згідно з договорами застави майнових прав №21/ЗМП від 24.03.2014 і №21/ЗМП-1 від 14.04.2014 у загальній сумі 329916,18 грн., розрахованої станом на 17.10.2016 року, що являється порушенням прав та інтересів НБУ, як кредитора та регулятора, у зв'язку з чим позивач звернувся з даним позовом до суду.

Позивач вказував на те, що у зв'язку з надходженням коштів від позичальників (фінансових майнових поручителів), уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "БАНК КАМБІО" повинна була позачергово перерахувати такі кошти на погашення заборгованості за заставленими кредитами, чого останньою всупереч положень ч. 3 ст. 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", п. 2.21 глави 2 розділу V Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 2 від 05.07.2012 (далі - Положення), здійснено не було, у зв'язку з чим, позивач просив зобов'язати уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "БАНК КАМБІО" перерахувати на користь НБУ кошти, які надійшли від погашення позичальниками (фінансовими майновими поручителями) заборгованості за заставленими кредитами згідно з Договорами застави у загальній сумі 329916,18 грн., розрахованої станом на 17.10.2016 року.

Згідно статті 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, НБУ, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків. Відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та НБУ.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" ліквідація банку - процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Згідно з ч. 6 ст. 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність" Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у день отримання рішення Національного банку України про ліквідацію банку набуває прав ліквідатора банку та розпочинає процедуру його ліквідації відповідно до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Порядок ліквідації банку регулюється розділом VIII Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Згідно вимог ч. 5 ст. 45 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (тут і далі - в редакції, чинній на початок ліквідації ПАТ "БАНК КАМБІО") протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду кредитори мають право заявити уповноваженій особі Фонду про свої вимоги до банку.

З дня призначення уповноваженої особи Фонду:

1) припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Якщо в банку, що ліквідується, здійснювалася тимчасова адміністрація, з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку тимчасова адміністрація банку припиняється. Керівники банку звільняються з роботи у зв'язку з ліквідацією банку;

2) банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси;

3) строк виконання всіх грошових зобов'язань банку та зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) вважається таким, що настав;

4) припиняється нарахування відсотків, неустойки (штрафу, пені) та застосування інших санкцій за всіма видами заборгованості банку, а також не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку;

4-1) нарахування відсотків, комісійних, штрафів, інших очікуваних доходів за активними операціями банку може припинятися у терміни, визначені договорами з клієнтами банку у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси;

5) відомості про фінансове становище банку перестають бути конфіденційними чи становити банківську таємницю;

6) укладення правочинів, пов'язаних з відчуженням майна банку чи передачею його майна третім особам, допускається в порядку, передбаченому статтею 51 цього Закону;

7) втрачають чинність публічні обтяження чи обмеження на розпорядження (у тому числі арешти) будь-яким майном (коштами) банку. Накладення нових обтяжень чи обмежень на майно банку не допускається.

Під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов'язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури.

Вимоги за зобов'язаннями банку, що виникли під час проведення ліквідації, можуть пред'являтися тільки в межах ліквідаційної процедури та погашаються у сьому чергу відповідно до статті 52 цього Закону (ч.ч. 2, 3 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб").

Приписами ч. 1 ст. 48 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено повноваження уповноваженої особи Фонду, яка з дня свого призначення, зокрема, складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього) та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 49 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Уповноважена особа Фонду припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами.

Протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону уповноважена особа Фонду здійснює такі заходи:

1) визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення;

2) відхиляє вимоги в разі їх не підтвердження фактичними даними, що містяться у розпорядженні уповноваженої особи Фонду, та, у разі потреби, заявляє в установленому законодавством порядку заперечення за заявленими до банку вимогами кредиторів;

3) складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду.

Згідно ч. 3 ст. 49 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" реєстр акцептованих вимог кредиторів та зміни до нього підлягають затвердженню виконавчою дирекцією Фонду.

При цьому, частиною 4 вказаної статті передбачено, що будь-які спори щодо акцептування вимог кредиторів підлягають вирішенню у судовому порядку. Судове провадження щодо таких вимог не припиняє перебіг ліквідаційної процедури.

23.03.2015 Національний банк України в межах ліквідаційної процедури звернувся до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "БАНК КАМБІО" із заявою № 06-306/4868 про визнання його кредитором на загальну суму 403043847,33 грн. з посиланням на наявність боргу у ПАТ "БАНК КАМБІО" перед НБУ за рядом кредитних договорів (у тому числі за Кредитним договором № 21 від 24.03.2014, заборгованість за яким станом на 23.03.2015 складала 19884465,06 грн.).

За результатами розгляду вказаної заяви, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "БАНК КАМБІО" надіслала НБУ електронне повідомлення № 19/3705 від 09.07.2015 про акцептування кредиторських вимог НБУ в сумі 402143847,33 грн. та віднесення їх до сьомої черги кредиторських вимог.

04.06.2015 виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення про затвердження Реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ "БАНК КАМБІО" (протокол № 120/15).

Водночас, згідно довідки НБУ, станом на 17.10.2016 року обсяг неперерахованих уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "БАНК КАМБІО" коштів, що надійшли до банку на погашення заборгованості за кредитними договорами, майнові права за якими передано у заставу НБУ, складає 329916,18 грн.

Як зазначалось, причиною звернення позивача з даним позовом до суду стало те, що ПАТ "БАНК КАМБІО" не було здійснено перерахування на його користь коштів у вищезазначеній сумі, які надійшли від погашення позичальниками (фінансовими майновими поручителями) заборгованості за заставленими кредитами, що, на думку позивача, являється порушенням прав та інтересів НБУ, як кредитора та регулятора.

Так, відповідно до заявлених позовних вимог позивач просить суд зобов'язати уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "БАНК КАМБІО" перерахувати на користь НБУ кошти, які надійшли від погашення позичальниками (фінансовими майновими поручителями) заборгованості за заставленими кредитами згідно з договорами застави майнових прав №21/ЗМП від 24.03.2014 року і №21/ЗМП-1 від 14.04.2014 року у загальній сумі 329916,18 грн., розрахованої станом на 17.10.2016 року.

Згідно ч. 1 ст. 35 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (тут і далі - в редакції, чинній на час звернення позивача з даним позовом до суду) тимчасовим адміністратором неплатоспроможного банку та ліквідатором банку (крім ліквідації банку за рішенням власників) є Фонд. Фонд може делегувати рішенням виконавчої дирекції Фонду частину або всі свої повноваження як тимчасового адміністратора або ліквідатора уповноваженій особі (уповноваженим особам) Фонду, яка має високі професійні та моральні якості, бездоганну ділову репутацію, повну вищу освіту в галузі економіки, фінансів чи права (не нижче кваліфікаційного рівня "спеціаліст") та професійний досвід, необхідний для виконання заходів у межах здійснення тимчасової адміністрації.

Частинами першою та третьою статті 47 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено, що уповноважена особа Фонду (кілька уповноважених осіб Фонду) визначається виконавчою дирекцією Фонду. До неї застосовуються правила та вимоги, визначені статтею 35 цього Закону. Усі або частина повноважень Фонду, визначених цим Законом, можуть бути делеговані одній або кільком уповноваженим особам Фонду, крім організації реалізації майна банку, що ліквідується. У разі делегування повноважень кільком уповноваженим особам Фонд чітко зазначає межі повноважень кожної з них. Здійснення повноважень органів управління банку може бути делеговано тільки одній уповноваженій особі.

Відповідно до частин першої та другої статті 48 Закону Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює такі повноваження: здійснює повноваження органів управління банку; приймає в управління майно (у тому числі кошти) банку, вживає заходів щодо забезпечення його збереження, формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та продає майно банку; складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього) та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів; вживає у встановленому законодавством порядку заходів до повернення дебіторської заборгованості банку, заборгованості позичальників перед банком та пошуку, виявлення, повернення (витребування) майна банку, що перебуває у третіх осіб; звільняє працівників банку відповідно до законодавства України про працю; заявляє відмову від виконання договорів та в установленому законодавством порядку розриває їх; передає у встановленому порядку на зберігання документи банку, що підлягають обов'язковому зберіганню; здійснює повноваження, що визначені частиною другою статті 37 цього Закону; здійснює відчуження активів та/або зобов'язань банку, якщо це було передбачено планом врегулювання, або в інших випадках, передбачених цим Законом; повертає ініціатору переказу кошти, що надійшли на кореспондентський рахунок банку для зарахування на поточні рахунки клієнтів банку або для виплати переказів протягом процедури ліквідації до дня відкриття банком накопичувального рахунка в Національному банку України (крім коштів, призначенням платежу за якими є погашення зобов'язань перед банком). Фонд може здійснювати інші повноваження, що є необхідні для завершення процедури ліквідації банку.

Разом з тим, відповідно до ч. 6 ст. 49 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, крім задоволення вимог кредиторів за правочинами, що забезпечують проведення ліквідаційної процедури, якщо таке задоволення вимог погоджено виконавчою дирекцією Фонду.

Кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів у передбаченій частиною 1 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" черговості.

Вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від реалізації майна банку після повного задоволення вимог попередньої черги (ч. 4 ст. 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб").

Судом першої інстанції вірно враховано приписи Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затверджене Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 05.07.2012 року № 2 (далі - Положення), яке регулює відносини, що виникають у процесі виведення неплатоспроможного банку з ринку, а саме: підготовку, затвердження та реалізацію плану врегулювання, розробленого на основі найменш витратного для Фонду способу виведення неплатоспроможного банку з ринку.

Згідно п. 6.1 глави 6 розділу V Положення (в чинній редакції) кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом (уповноваженою особою Фонду на ліквідацію у разі делегування їй відповідних повноважень) на задоволення вимог кредиторів у черговості, визначеній у вказаному пункті.

Вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від продажу майна (активів) банку після повного задоволення вимог попередньої черги (п. 6.2 глави 6 розділу V Положення).

Відповідно до п. 6.6 глави 6 розділу V Положення уповноважена особа Фонду на ліквідацію банку здійснює задоволення вимог кредиторів кожної черги за погодженням з виконавчою дирекцією Фонду.

Таким чином, задоволення вимог кредиторів кожної черги має здійснюватись уповноваженою особою Фонду на ліквідацію банку у порядку, встановленому Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", за погодженням з виконавчою дирекцією Фонду, якою погодження на перерахування коштів від ПАТ "БАНК КАМБІО" на Національного банку України не надавалось, оскільки останній включений до реєстру вимог кредиторів у сьому чергу.

На час розгляду справи відбувається задоволення вимог четвертої черги вимог кредиторів.

Водночас, доказів оскарження позивачем в судовому порядку рішення Фонду про віднесення його кредиторських вимог до сьомої черги відповідно до вимог ст. 54 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" матеріали справи не містять.

Разом з тим, звертаючись з позовом до суду, позивач стверджував, що уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "БАНК КАМБІО" повинна була позачергово перерахувати кошти, які надійшли від погашення позичальниками (фінансовими та майновими поручителями) заборгованості за заставленими кредитами згідно з Договорами застави, чого останнім всупереч положень ч. 3 ст. 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", п. 2.21 глави 2 розділу V Положення здійснено не було.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" майно банку, що є предметом застави, включається до складу ліквідаційної маси, але використовується виключно для позачергового задоволення вимог заставодержателя. Заставодержатель має право звернути стягнення на заставлене майно у порядку, встановленому законодавством або договором застави, та отримати задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна за ціною, визначеною суб'єктом оціночної діяльності, який визначений Фондом.

У разі продажу Фондом заставленого майна (активів) кошти, отримані від реалізації такого майна (активів), спрямовуються на погашення вимог заставодержателя у розмірі не більше основної суми заборгованості за забезпеченим таким майном (активами) зобов'язанням разом з нарахованими процентами після відшкодування Фонду витрат на утримання та продаж такого майна. Решта коштів включається до ліквідаційної маси банку.

У разі якщо обсяг коштів від продажу Фондом заставленого майна недостатній для задоволення вимог заставодержателя, незадоволені вимоги підлягають задоволенню в порядку черговості, встановленої цим Законом.

Аналогічні приписи містить пункт 6.14 глави 6 розділу V Положення, а саме:

Майно банку, що є предметом застави, включається до складу ліквідаційної маси, але використовується виключно для позачергового задоволення вимог заставодержателя. Заставодержатель має право звернути стягнення на заставлене майно у порядку, встановленому законодавством або договором застави, та отримати задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна за ціною, визначеною суб'єктом оціночної діяльності, який визначений Фондом або уповноваженою особою Фонду на ліквідацію банку (у разі делегування їй відповідних повноважень).

У разі продажу Фондом або уповноваженою особою Фонду на ліквідацію банку (у разі делегування відповідних повноважень) заставленого майна (активів) кошти, отримані від реалізації такого майна (активів), спрямовуються на погашення вимог заставодержателя у розмірі не більше основної суми заборгованості за забезпеченим таким майном (активами) зобов'язанням разом з нарахованими процентами після відшкодування Фонду витрат на утримання та продаж такого майна. Решта коштів включається до ліквідаційної маси банку.

У разі якщо обсяг коштів від продажу Фондом або уповноваженою особою Фонду на ліквідацію (у разі делегування відповідних повноважень) заставленого майна недостатній для задоволення вимог заставодержателя, незадоволені вимоги підлягають задоволенню в порядку черговості, встановленої Законом.

Згідно п. 2.21 глави 2 розділу V Положення уповноважена особа Фонду на ліквідацію банку зобов'язана обліковувати на окремому аналітичному рахунку кошти (крім коштів у якості відшкодування витрат Фонду на утримання та продаж заставленого майна банку, розрахованих відповідно до нормативно-правових актів Фонду), що надійшли від:

реалізації майна (майнових прав), переданого в іпотеку (заставу);

погашення заборгованості за кредитами банку, майнові права за якими передано в заставу;

погашення цінних паперів, переданих в заставу;

погашення заборгованості за іншими забезпеченими зобов'язаннями банку.

Такі кошти перераховуються уповноваженою особою Фонду на ліквідацію банку в рахунок погашення зобов'язань банку за кредитами після затвердження виконавчою дирекцією Фонду результатів інвентаризації майна банку та формування ліквідаційної маси.

Таким чином, починаючи з моменту прийняття НБУ рішення про ліквідацію банку, в уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку виникає обов'язок обліковувати на окремому аналітичному рахунку кошти, що надійшли, зокрема, від погашення заборгованості за кредитами банку, майнові права за якими передано в заставу НБУ, що і було належним чином проведено відповідачем та перераховано позивачу відповідно до Договорів застави грошові кошти в розмірі, передбаченому п. 3.4.6 Договорів застави, докази протилежного в матеріалах справи відсутні. Зокрема, пунктами 3.4.6 Договорів застави було визначено, що у разі погашення заборгованості за кредитними договорами, протягом 2 робочих днів після отримання коштів від боржників, заставодавець зобов'язаний перерахувати в погашення заборгованості за кредитом кошти у сумі не менше 35% від отриманої в погашення за кредитами І категорії якості та 25% від суми, отриманої в погашення за кредитами ІІ категорії якості.

Згідно приписів статті 52 Закону України "Про заставу", при одержанні від свого боржника в рахунок виконання зобов'язання грошових сум заставодавець зобов'язаний за вимогою заставодержателя перерахувати відповідні суми в рахунок виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, якщо інше не встановлено договором застави.

Отже, на виконання вимог наведеної норми, грошові кошти, отримані за кредитними договорами, права яких передано в заставу позивачу, повинні бути освоєнні відповідно до п. 3.4.6 Договорів застави з урахуванням категорії кредиту, за яким здійснюється погашення.

Наразі, задоволення позову про перерахування НБУ спірних коштів може призвести до порушення прав інших кредиторів відповідача, які б отримали задоволення кредиторських вимог у разі врахування умов п. 3.4.6 Договорів застави (перерахування на користь Позивача 25/35% отриманих коштів, оскільки розмір забезпечення більше ніж в п'ять разів перевищує заборгованість Відповідача перед Позивачем).

Судом також враховано, згідно приписів частини 3 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", майно банку, яке є предметом застави, включається до складу ліквідаційної маси, але використовується виключно для позачергового задоволення вимог заставодержателя.

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що позачергове задоволення можливе за умови звернення заставодержателем стягнення на заставлене майно у порядку, встановленому законодавством або договором застави, та отримання задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна за ціною, визначеною суб'єктом оціночної діяльності, який визначений Фондом), та у разі продажу Фондом заставленого майна (активів), при цьому, кошти, отримані від реалізації такого майна (активів), спрямовуються на погашення вимог заставодержателя у розмірі не більше основної суми заборгованості за забезпеченим таким майном (активами) зобов'язанням разом з нарахованими процентами після відшкодування Фонду витрат на утримання та продаж такого майна. Решта коштів включається до ліквідаційної маси банку. Наразі, у спірних відносинах відбулось добровільне погашення боргу позичальниками відповідача, що не є зверненням стягнення на заставне майно або відчуженням предмету застави Фондом/уповноваженою особою Фонду на ліквідацію відповідача, що, в свою чергу, виключає можливість позачергового задоволення вимог позивача.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 33, 34, 36 ГПК України на підтвердження наявності підстав для позачергового перерахування уповноваженою особою Фонду на ліквідацію відповідача на користь позивача коштів, які надійшли від погашення позичальниками (фінансовими та майновими поручителями) заборгованості за заставленими кредитами, згідно з Договорами застави у загальній сумі 329 916,18 грн., а доводи позивача, викладені у позовній заяві та у письмових поясненнях, поданих в судовому засіданні 11.07.2017, не знайшли свого підтвердження під час нового розгляду справи.

Таким чином, врахувавши вимоги вищенаведених правових норм, вказівки постанови Вищого господарського суду України від 30.05.2017 у справі № 910/20125/16 та з огляду на встановлені обставини справи, суд дійшов висновку про те, що стягнення коштів з банку, в даному випадку за рішенням суду, який перебуває в стані припинення, поза процедурою та порядком, встановленим положеннями Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", є неможливим, оскільки введення у банку тимчасової адміністрації та ліквідації унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20.01.2016 у справі № 6-2001цс15.

З огляду на наведене та на відсутність в діях Уповноваженої особи гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "БАНК КАМБІО" порушень Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", позовні вимоги Національного банку України щодо зобов'язання Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "БАНК КАМБІО" перерахувати кошти на користь Національного банку України важаються судом необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Таким чином, заперечення позивача не знайшли підтвердження зібраними у матеріалах справи доказами.

Згідно ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

В порядку, передбаченому ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Заперечення відповідача до уваги судом не приймається з підстав їх недоведеності та невідповідності фактичним обставинам справи і вимогам закону.

З огляду на викладене позовні вимоги Національного банку України щодо зобов'язання Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "БАНК КАМБІО" перерахувати кошти на користь Національного банку України є необґрунтованими та такими, в задоволенні яких вірно відмовлено судом першої інстанції.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення господарського суду міста Києва від 31.07.2017 року у справі № 910/20125/16 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Разом з тим, доводи Національного банку України, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Національного банку України на рішення господарського суду міста Києва від 31.07.2017 року у справі № 910/20125/16 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Національного банку України на рішення господарського суду міста Києва від 31.07.2017 року у справі № 910/20125/16 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 31.07.2017 року у справі № 910/20125/16 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/20125/16 повернути до суду першої інстанції.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя С.А. Гончаров

Судді І.М. Скрипка

М.Л. Яковлєв