ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2017 р. Справа № 918/700/17

Господарський суд Рівненської області у складі судді Войтюка В.Р., розглянувши матеріали справи

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Масс-Трейд"

про виконання зобов'язання

В засіданні приймали участь:

Від позивача: ОСОБА_3 (дов. № 5737 від 05.10.2017 р.);

Від відповідача: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємць ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до господарського суду Рівненської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Масс-Трейд" (далі - відповідач) про виконання зобов'язання та стягнення 74 241 грн. 00 коп. боргу та 3 118 грн. 12 коп. 3 % річних.

Ухвалою господарського суду від 06 жовтня 2017 року позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 918/700/17 та призначено до слухання в судовому засіданні на 18 жовтня 2017 року.

17 жовтня 2017 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від позивача надійшло клопотання, в якому останній просить суд відкласти розгляд справи на іншу дату.

В судове засідання 18 жовтня 2017 року представники позивача та відповідача не з'явились, витребувані судом документи не подали, про причини не явки суд не повідомили.

Ухвалою господарського суду від 18 жовтня 2017 року розгляд справи відкладено в судовому засіданні на 01 листопада 2017 року.

01 листопада 2017 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від представника позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій останній відмовляється від стягнення з відповідача 3 118 грн. 12 коп. 3 % річних.

Відповідно до положень статті 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі зокрема зменшити розмір позовних вимог.

Вищий господарський суд України в постанові пленуму від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначав: (3.10) передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення. (3.11) Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру.

Як роз'яснено Вищим господарським судом України в п. 6 інформаційного листа від 14 серпня 2007 року № 01-8/675 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у першому півріччі 2007 року", приписи частини четвертої статті 22 ГПК, передбачаючи право позивача, зокрема, на відмову від позову, не виключає можливості часткової відмови. Однак вона можлива лише у випадку, якщо позивачем заявлено дві чи більше вимог, і позивач відмовляється не від усіх цих вимог. У разі такої відмови та її прийняття судом провадження зі справи підлягає припиненню на підставі пункту 4 частини першої статті 80 ГПК у частині тих вимог, стосовно яких заявлено відмову, а решта вимог розглядається судом у загальному порядку. Якщо ж позовна заява містить тільки одну вимогу, то відмова позивача від її частини має розглядатися як зменшення розміру позовної вимоги.

З огляду на зазначене, а також враховуючи той факт, що заява позивача про уточнення розміру позовних вимог підписана уповноваженою на це особою, не суперечить чинному законодавству України та не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів інших осіб, суд дійшов висновку про задоволення вказаної заяви, а отже має місце нова ціна позову 74 241 грн. 00 коп.

Суд зазначає, що заява про уточнення позовних вимог розглядається судом як заява про відмову від позову в частині частині вимог про стягнення 3 118 грн. 12 коп. 3 % річних.

Відповідно до статті 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо зокрема позивач відмовився від позову і відмову прийнято господарським судом.

Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що провадження у справі в частині вимог про стягнення 3 118 грн. 12 коп. 3 % річних підлягає припиненню в порядку статті 80 ГПК України.

В судовому засіданні 01 листопада 2017 року представник позивача позовні вимоги підтримав з урахуванням поданої заяви про уточнення позовних вимог та з підстав зазначених у позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання 01 листопада 2017 року не з'явився, про причини не явки суду не повідомив, витребувані судом документи не надав.

Відповідно до статті 64 ГПК України ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Ухвала суду про порушення провадження у даній справі та про відкладення розгляду справи надсилалися відповідачу за адресою, вказаною у позовній заяві та витязі з ЄДРПОУ, а саме: 33024, Рівненська область, м. Рівне, вул. Млинівська, 25.

Отже, за змістом вищезазначеної норми відповідач завчасно та належним чином був повідомлений про місце, дату та час судового засідання. Крім того, останньому надавалося достатньо часу для подання відзиву на позовну заяву, письмових пояснень та додаткових документів.

Аналогічна правова позиція знайшла своє відображення в пункті 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", яким роз'яснено, що за змістом цієї норми (статті 64 ГПК України), зокрема, у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Враховуючи те, що не з'явлення відповідача в судове засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, а матеріали справи є достатніми для вирішення спору в даному судовому засіданні, відповідач не скористався своїм процесуальним правом на надання відзиву та направлення представника для участі в судове засідання, суд вважає за можливе розглянути позов у відсутності представника відповідача, за наявними у справі матеріалами згідно із ст. 75 ГПК України.

На виконання вимог ст. 81-1 ГПК України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих позивачем та витребуваних судом.

У судовому засіданні 01 листопада 2017 року відповідно до ст. 85 ГПК України судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до рахунку № 60 від 08 грудня 2016 року відповідач зобов'язався поставити позивачу 115, 4 тонни напівфабрикату торф'яного на загальну суму 130 421 грн. 00 коп.

Судом встановлено, що на виконання вищевказаного зобов'язання позивач платіжним дорученням № 17 від 16 грудня 2016 року (оригінал платіжного доручення наявний в матеріалах справи) перерахував відповідачу зазначену в рахунку № 60 від 08 грудня 2016 року суму, а саме 130 421 грн. 00 коп.

В свою чергу, взяті на себе зобов'язання по поставці напівфабрикату торф'яного відповідач виконав не належним чином, поставивши позивачу обумовлену вище продукцію в кількості 49,7 тонни, про що свідчить накладна № б/н від 10 січня 2017 року на загальну суму 56 161 грн. 00 коп., що є меншою ніж зазначено в рахунку № 60 від 08 грудня 2016 року (115,4 тонни).

Отже, відповідач взятий на себе обов'язок по поставленню товару позивачу не виконав, на даний час поставка остаточно не проведена, тому станом на момент подання позову заборгованість відповідача перед позивачем по поставці напівфабрикату торф'яного складає 74 241 грн. 00 коп.

З метою врегулювання спору мирним шляхом, 31 березня 2017 року позивач направив на адресу відповідача претензію, в якій просив перерахувати заборгованість за недопоставлений товар на розрахунковий рахунок позивача, однак вказана претензія залишена відповідачем без уваги, сума заборгованості не сплачена.

За таких обставин, враховуючи, що наявність заборгованості в розмірі 74 241 грн. 00 коп., щодо недопоставленого напівфабрикату торф'яного, підтверджується зібраними у справі доказами, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України (далі ГК України), господарський договір є підставою виникнення господарських зобов'язань.

Частиною 1 статті 179 ГК України визначено, що майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і не господарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

В силу зобов'язання боржник зобов'язаний вчинити на користь кредитора певну дію, в тому числі сплатити борг, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України, ч. 1 ст. 173 ГК України).

Відповідно до статті 144 Господарського кодексу України, майнові права та майнові обов'язки суб'єктів господарювання виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Поряд з цим, стаття 712 ЦК України регулює відносини, що виникають із договору поставки. Так, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

За своєю правовою природою укладений між сторонами Договір є договором купівлі-продажу.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до положень статей 525, 526, 530 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

В силу статті 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 173 Господарського кодексу України та статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з положеннями статті 193 Господарського кодексу України, статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено законом або договором, не випливає із суті зобов'язання. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до статті 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

На час розгляду справи доказів оплати основного боргу, матеріали справи не містять, доказів в підтвердження спростування факту поставки товару на зазначену суму відповідачем не подано та не зазначено про їх існування.

На підставі наведеного суд вважає позовні вимоги в частині стягнення 74 241 грн. 00 коп. боргу за недопоставлений товар є обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи та такими, що підлягають задоволенню.

У відповідності до пункту 4 частини 2 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (ст. 32 ГПК України).

Статтею 33 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно з частиною другою статті 43 ГПК та статтею 33 ГПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали (пункти 3, 4, 6, 8 і 11 статті 65 ГПК), притому не лише від учасників судового процесу, а й від інших підприємств, установ, організацій, державних органів. У разі неможливості самостійно подати необхідні для розгляду справи докази сторона, прокурор, третя особа вправі звернутися до господарського суду, в тому числі й апеляційної інстанції, з клопотанням про витребування доказів; при цьому обґрунтування такої неможливості покладається на особу, що заявляє відповідне клопотання. Звертаючись з клопотанням про витребування доказів до суду апеляційної інстанції, заявник, з огляду на вимоги частини першої статті 101 ГПК, повинен також обґрунтувати неможливість подання цих доказів до місцевого господарського суду. Така неможливість може бути зумовлена, зокрема, тим, що: сторона (сторони) заявляла в місцевому господарському суді клопотання про витребування в інших осіб відсутніх у неї (них) доказів, але зазначеним судом таке клопотання не задоволено; на час прийняття рішення місцевим господарським судом заявникові не було і не могло бути відомо про існування відповідних доказів; докази з'явилися після розгляду справи судом першої інстанції.

Аналогічна правова позиція висвітлена у п.2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Згідно статті 49 ГПК України якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору.

Оскільки спір виник внаслідок неправильних дій відповідача, судовий збір згідно вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача.

Враховуючи вище викладене та керуючись статтями 32 - 34, 43, 44, 49, 81-1, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Масс-Трейд" (33024, м. Рівне, вул. Млинівська, 25, код. 39854037) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1 код. НОМЕР_1) 74 241 (сімдесят чотири тисячі двісті сорок один) грн. 00 коп. боргу та 1 600 (одна тисяча шістсот) грн. витрат по оплаті судового збору.

3. Провадження в частині вимог про стягнення 3 118 грн. 12 коп. 3% річних припинити.

4 Наказ видати після набрання рішення законної сили.

Повний текст рішення складено "06" листопада 2017 року.

Суддя Войтюк В.Р.

Віддруковано 3 примірники:

1 - до справи;

2 - позивачу рекомендованим АДРЕСА_1);

3 - відповідачу рекомендованим (33024, м. Рівне, вул. Млинівська, 25).