ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2017 року Справа № 915/825/16

м. Миколаїв

за позовом прокурора Миколаївської області (54030, вул. Спаська, 28, м. Миколаїв) в інтересах держави в особі:

1) Кабінету Міністрів України (01008, вул. Грушевського, 12/2, м. Київ)

2) Міністерства аграрної політики та продовольства України (01001, вул. Хрещатик, 24, м. Київ)

до відповідачів:

1) ОСОБА_1 комітету Миколаївської міської ради (54001, вул. Адміральська, 20, м. Миколаїв)

2) ОСОБА_2 акціонерного товариства Державна продовольчо-зернова корпорація України (01033, вул. Саксаганського, 1, м. Київ)

про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним свідоцтва про право власності, -

суддя В.Д. Фролов

ПРИСУТНІ:

Від позивача-1 - ОСОБА_3 довіреність №7/12 від 21.02.2017

Від позивача-2 - представник не зявився

Від відповідача-1 - ОСОБА_4, довіреність №832/02.02.01-22/02.06/14/17 від21.04.2017

Від відповідача-2 - ОСОБА_5 довіреність №811 від 30.12.2016

Прокурор - Бескровна І.І. посвідчення № 035058 видане13.08.2015, дійсне до 13.08.2020

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Прокурором Миколаївської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та Міністерства аграрної політики та продовольства України (далі Мінагропрод ) предявлено позов до ОСОБА_1 комітету Миколаївської міської ради (далі Виконком Миколаївської міськради) та публічного акціонерного товариства Державна продовольчо-зернова корпорація України (далі - ПАТ ДПЗК України) з наступними вимогами:

- Визнати недійсним та скасувати підпункт 1.7 пункту 1 рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 1256 від 21.12.2011.;

- Визнати недійсним та скасувати свідоцтво серії САЕ № 495115 від 21.01.2012 про право приватної власності на адміністративну будівлю літ. А-4 загальною площею 1411,3 кв.м. по вул. Слобідській першій, 122/1 у місті Миколаєві за публічним акціонерним товариством Державна продовольча зернова компанія України.

Позовна заява мотивована тим, що спірним рішенням Виконкому Миколаївської міськради та виданим на його підставі свідоцтвом про право приватної власності на адміністративну будівлю літ. А-4 загальною площею 1411,3 кв.м., розташованою по вул. Слобідській першій, 122/1, м. Миколаїв, порушено право власності держави на зазначений обєкт та незаконно здійснено приватизацію державного майна на користь ПАТ ДПЗК України.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 23.11.2016 року (суддя Коваль Ю.М.), яке постановою Одеського апеляційного господарського суду від 07.03.2017 залишене без змін, у задоволенні позову відмовлено.

Постановою від 24.07.2017 року Вищий господарський суд України скасував постанову Одеського апеляційного господарського суду від 07.03.2017 та рішення господарського суду Миколаївської області від 23.11.2016 року та передав справу на новий розгляд до господарського суду Миколаївської області.

Відповідно до пункту 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду та на виконання підпункту 3.7.5 пункту 3.7 Засад використання автоматизованої системи документообігу Господарського суду Миколаївської області, розпорядженням №160 від 15.08.2017 Керівником апарату господарського суду Миколаївської області призначено повторний автоматичний розподіл справи № 915/825/16, за результатами якого головуючим суддею у справі №915/825/16 призначено суддю - Фролова В.Д.

Прокурор в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві.

Представник позивача-1 в судовому засіданні просив суд задовольнити позовні вимоги з підстав викладених в позовній заяві з урахуванням письмових пояснень від 06.09.2017 (т.2 а.с.198-203).

Представник від відповідача-2 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав викладених в відзиві та додаткових поясненнях від 05.09.2017 (т. 2 а.с.206-212).

Представник позивача-2 належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не зявився.

Відповідно до п. 3.9.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, яка ратифікована Україною 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про вчинення усіх необхідних дій щодо повідомлення позивача-2 про розгляд справи та про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті за відсутності повноважного представника позивача-2.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши учасників судового процесу, суд дійшов наступних висновків:

ПАТ ДПЗК України засновано на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 06.06.2011 р. № 593 Про внесення зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11.08.2010 р. № 764. Згідно цієї постанови Уряд України погодив пропозицію Мінагропроду щодо перетворення державного підприємства ДПЗК України (далі ДП ДПЗК України) на державне ПАТ ДПЗК України, повноваження з управління корпоративними правами якого поклав на Мінагропрод, та встановив, що 100 % акцій державного ПАТ ДПЗК України, які випускаються на величину його статутного капіталу, залишаються у державній власності до прийняття окремого рішення Кабінету Міністрів України, при цьому ввів обмеження відносно державного ПАТ ДПЗК України щодо розпорядження майном, а саме, що товариство не може вчиняти дії стосовно майна, переданого до його статутного капіталу, наслідком яких може бути відчуження майна, в тому числі передача його до статутного капіталу інших господарських організацій, передача в заставу тощо.

На виконання наведених вище приписів Мінагропродом прийнято наказ 07.07.2011 р. № 325, яким реорганізовано ДП ДПЗК України шляхом його перетворення на ПАТ ДПЗК України та встановлено, що статутний капітал останнього формується на базі майна ДП ДПЗК України (п. 4 наказу № 325).

Згідно акту оцінки від 26.09.2011 р., вартість майна ДП ДПЗК України до котрого ввійшла спірна адміністративна будівля дочірнього підприємства Миколаївський портовий елеватор, станом на 31.07.2011 р., становила суму 867717000 грн. (а.с. 155-160).

Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України № 634 від 17.11.2011 року Про деякі питання діяльності ОСОБА_2 акціонерного товариства Державна продовольчо-зернова корпорація України (том 1 а.с. 43-44):

- створено Публічне акціонерне товариство Державна продовольчо-зернова корпорація України та затверджено його Статут,

- здійснено емісію акцій ОСОБА_2 акціонерного товариства Державна продовольчо-зернова корпорація України на весь розмір його статутного капіталу 867 717 000,00 грн. Випущено 8 677 170 простих іменних акцій у бездокументарній формі номінальною вартістю 100,00 грн. кожна,

- створено філії ОСОБА_2 акціонерного товариства Державна продовольчо-зернова корпорація України згідно з додатком.

Відповідно до переліку філій ОСОБА_2 акціонерного товариства Державна продовольчо-зернова корпорація України, що створюються (том 1 а.с. 42), який є додатком до наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України № 634 від 17.11.2011 року, створено філію Миколаївський портовий елеватор, ідентифікаційний код 37506172.

06.12.2011 року Державна комісія з цінних паперів та фондового ринку видала свідоцтво № 529/1/11 про реєстрацію випуску акцій (том 1 а.с. 154), яким засвідчила випуск емітентом ОСОБА_2 акціонерним товариством Державна продовольчо-зернова корпорація України 8 677 170 штук простих іменних акцій номінальною вартістю 100,00 грн. на загальну суму 867 717 000,00 грн.

Філія Миколаївський портовий елеватор ПАТ ДПЗКУ листом від 30.11.2011 року звернулась до КП ММ БТІ та просила видати свідоцтво про право власності на спірне нерухоме майно ПАТ ДПЗКУ (том 1 а.с. 40).

Підпунктом 1.7 пункту 1 рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 1256 від 21.12.2011 Про оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна за юридичними особами вирішено оформити право власності на об'єкт нерухомого майна, нежитлову будівлю за літ. А-3 загальною площею 1411.3 кв.м., яка розташована по вул. Слобідській першій, 122/1 у місті Миколаєві за ОСОБА_2 акціонерним товариством Державна продовольчо-зернова корпорація України (том 1 а.с. 38).

На підставі вказаного рішення ОСОБА_1 комітету Миколаївської міської ради № 1256 від 21.12.2011 за ОСОБА_2 акціонерним товариством Державна продовольчо-зернова корпорація України зареєстровано право власності на вищезазначений нежитловий об'єкт, що складається з нежитлової будівлі за літ. А-3 загальною площею 1411.3 кв.м., яка розташована по вул. Слобідській першій, 122/1 у місті Миколаєві (свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії САЕ № 495115 від 21.01.2012 року) (том 1 а.с. 45).

Прокурор Миколаївської області звернувся до Господарського суду Миколаївської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства аграрної політики та продовольства України до ОСОБА_1 комітету Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 акціонерного товариства Державна продовольчо-зернова корпорація України про визнання незаконними та скасування підпунктів 1.7 пункту 1 рішення ОСОБА_1 комітету Миколаївської міської ради № 1256 від 21.12.2011 року Про оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна за юридичними особам, а також визнання недійсними та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САЕ № 495115 від 21.01.2012).

В обґрунтування заявлених вимог прокурор зазначив, що відповідач ПАТ Державна продовольчо-зернова корпорація України неправомірно набув спірне майно, яке вибуло із державної власності поза волею держави за відсутності рішення власника спірного майна про зміну його правового режиму з державної власності на приватну та всупереч вимогам Закону України Про управління обєктами державної власності, Закону України Про перелік обєктів державної власності, що не підлягають приватизації, положень Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

У відповідності до статуту ПАТ ДПЗК України, засновником товариства є держава в особі Кабінету Міністрів України; акціонерами товариства є, зокрема, держава в особі Мінагропроду - до прийняття в установленому порядку рішення про приватизацію акцій товариства (п.п. 1.4, 7.1 статуту). ПАТ ДПЗК України є правонаступником усіх прав і обовязків ДП ДПЗК України (пп. 1.6 статуту). До прийняття окремого рішення Кабінету Міністрів України 100 % акцій товариства, які випускаються на величину його статутного капіталу, є власністю держави (пп. 6.6 статуту). Статутний капітал товариства становить 867717000 грн. та формується за рахунок вартості майна, переданого йому засновником (пп. 5.1 статуту).

Законодавством України визначено, що корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами (ст. 167 ГК України).

Статтею 73 ГК України визначено, що майно державного унітарного підприємства перебуває у державній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання чи праві оперативного управління.

Згідно ст. 136 ГК України, право господарського відання є речовим правом субєкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Державне унітарне комерційне підприємство може бути перетворено у випадках та порядку, передбачених законом, на корпоратизоване підприємство (державне акціонерне товариство) (ст. 74 ГК України). Особливості створення та діяльності державних акціонерних товариств визначається Господарським кодексом України, законом про державні підприємства, іншими законами (ч.11 ст.81 ГК України).

Законом України Про акціонерні товариства передбачено, що діяльність державних акціонерних товариств та державних холдингових компаній, єдиним засновником та акціонером яких є держава в особі уповноважених державних органів, регулюється цим Законом, з урахуванням особливостей, передбачених спеціальними законами (ч.2 ст.1 Закону).

У відповідності до ст. 145 ГК України, зміна правового режиму майна субєкта господарювання здійснюється за рішенням власника (власників) майна у спосіб, передбачений цим Кодексом та прийнятими відповідно до нього іншими законами, крім випадків, якщо така зміна забороняється законом.

Відповідно до п. 4 ст. 5 Закону України Про управління обєктами державної власності, зміна державної форми власності може відбуватися виключно шляхом приватизації.

Управління обєктами державної власності відповідно до закону здійснюють Кабінет Міністрів України і, за його уповноваженням, центральні та місцеві органи виконавчої влади. У випадках, передбачених законом, управління державним майном здійснюють також інші субєкти. Види майна, що може перебувати виключно у державній власності, відчуження якого недержавним субєктам господарювання не допускається, а також додаткові обмеження щодо розпорядження окремими видами майна, яке належить до основних фондів державних підприємств, установ і організацій, визначаються законом (п.п.1, 2, 5 ст. 141 ГК України).

Аналізуючи наведене законодавство, суд визнає, що держава в особі Кабінету Міністрів України здійснила заходи щодо зміни організаційно-правової форми ДП ДПЗКУ на ПАТ ДПЗКУ, і визначила розмір статутного капіталу останнього, проте майно, на суму вартості якого сформовано статутний капітал, у тому числі спірні обєкти, у власність не передано. За таких обставин звернення філії Миколаївський портовий елеватор ПАТ ДПЗКУ із заявою від 30.11.2011 року до КП ММ БТІ про видачу свідоцтва про право власності на спірне нерухоме майно ПАТ ДПЗКУ (том 1 а.с. 45) є безпідставним.

Чинним законодавством України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своє власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні (ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України).

У відповідності до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності (ст.ст. 15, 386 ЦК України).

Отже, позовна вимога про визнання незаконним оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування в частині оформлення права власності на спірну нерухомість за ПАТ ДПЗКУ є обґрунтованою.

Крім того, суд вважає, що орган місцевого самоврядування ОСОБА_1 комітет Миколаївської міської ради, приймаючи оскаржуване рішення, діяв усупереч положенням Конституції та законодавства України.

У відповідності до Основного Закону, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч.2 ст. 19 Конституції України). З визначеним Конституцією України правовим порядком кореспондуються положення Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, згідно яких органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції (ч.3 ст.24 Закону).

Цивільним законодавством України встановлено, що управління державним майном здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими субєктами (ст. 326 ЦК України).

Згідно зі ст. 5 Закону України Про управління обєктами державної власності, Кабінет Міністрів України є субєктом управління, що визначає обєкти управління державної власності, стосовно яких виконує функції з управління, а також обєкти управління державної власності, повноваження з управління якими передаються іншим субєктам управління, визначеним цим Законом.

Повноваження щодо управління ПАТ ДПЗКУ, у складі якого філія Миколаївський портовий елеватор, згідно наведеної вище постанови Кабінету Міністрів України від 06.06.2011 року № 593, покладено на Міністерство аграрної політики та продовольства України.

Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобовязаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (ст. 182 ЦК України). На момент прийняття оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування порядок державної реєстрації права власності на нерухоме майно регулювався Законом України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно (Тимчасове положення), затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року № 7/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 18.02.2002 року за № 157/6445, у редакції наказу Міністерства юстиції України від 28.07.2010 року № 1692/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції 30.07.2010 року № 582/17877.

Відповідно до п. 1.4 Тимчасового положення, обовязковій державній реєстрації підлягає право власності та інші речові права на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування.

Згідно п. 2.1 Тимчасового положення, для проведення державної реєстрації виникнення, переходу або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно власник (власники), інший правонабувач (правонабувачі) або уповноважена ним (ними) особа подає реєстратору БТІ заяву про державну реєстрацію прав.

Органам місцевого самоврядування делеговані повноваження щодо оформлення права власності на нерухоме майно з видачею власникам свідоцтва про право власності за заявою про оформлення права власності на нерухоме майно: фізичним та юридичним особам на новозбудовані, реконструйовані обєкти нерухомого майна за наявності документа, що посвідчує право на земельну ділянку, та документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує відповідність закінченого будівництвом обєкта проектній документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам; членам житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу, які повністю внесли свої пайові внески; юридичним особам у разі внесення до статутного фонду (статутного або складеного капіталу) обєктів нерухомого майна їх засновниками (учасниками); фізичним особам та юридичним особам, які в разі припинення (ліквідації чи реорганізації) юридичної особи отримали у власність у встановленому законодавством порядку нерухоме майно юридичної особи, що припиняється; фізичним особам та юридичним особам, що вийшли зі складу засновників (учасників) юридичної особи за рішенням учасників або органу, уповноваженого на це установчими документами, і отримали у власність обєкт нерухомого майна, переданий їм; інвесторам, які у результаті інвестиційної діяльності отримали у власність обєкт нерухомого майна або його частину на підставі документів, установлених законодавством, що підтверджують набуття у власність закріпленого за інвестором обєкта інвестування; реабілітованим громадянам, яким повернуто у власність належні їм обєкти нерухомого майна, за умови надання рішення комісії з реабілітації про повернення цього майна; фізичним та юридичним особам у разі виділення окремого обєкта нерухомого майна зі складу обєкта нерухомого майна, що складається із двох або більше обєктів (будинків, будівель або споруд), окрім випадків, коли такі обєкти є приналежністю головної речі, складовою частиною речі або утворюють з іншими обєктами складну річ; фізичним та юридичним особам у разі обєднання двох або більше суміжних обєктів нерухомого майна; фізичним та юридичним особам на обєкти нерухомого майна, які в установленому порядку переведені з житлових у нежитлові і навпаки, за умови надання рішення відповідного органу; фізичним та юридичним особам на підставі документів, установлених законодавством, які підтверджують право власності на обєкти нерухомого майна та не віднесені до правовстановлювальних документів, передбачених у додатку 2 до Положення. Підготовку документів для видачі свідоцтва про право власності за дорученням органів місцевого самоврядування та інших органів відповідно до законодавства можуть проводити БТІ (п. 8.1 Тимчасового положення).

Отже, приймаючи оскаржуване рішення ОСОБА_1 комітет Миколаївської міської ради не зясував належності права власності на спірну нерухомість і безпідставно визнав на неї право приватної власності за ПАТ ДПЗКУ, тобто діяв за відсутності підстав, передбачених законодавством України.

Щодо позовних вимог у частині визнання недійсним та скасування спірного свідоцтва, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, субєктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, зокрема такий спосіб як відновлення становища, яке існувало до порушення.

Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Відновленням становища, яке існувало до порушення, є також визнання недійсними свідоцтв про право власності. Окрім того, свідоцтво про право власності є правовстановлюючим документом, на підставі якого здійснюється державна реєстрація права власності (п. 3 ч. 1 ст. 19 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень), а тому, як окремий спосіб захисту поновлення порушених прав у судовому порядку, може бути предметом розгляду в господарських судах. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30.09.2015 року у справі № 911/3396/14.

Оскільки суд визнав підставною вимогу прокурора про визнання недійсним та скасування підпункту 1.7 пункту 1 рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 21.12.2011 р. № 1256, на підставі якого ПАТ ДПЗК України видано спірне свідоцтво про право власності на адміністративну будівлю Миколаївського портового елеватора, то вимога про визнання незаконним та скасування указаного свідоцтва також є обґрунтованою, так як це свідоцтво видано на підставі незаконного рішення органу місцевого самоврядування, і їх дія порушує право власності держави на зазначену нерухомість.

Стосовно строку позовної давності суд зазначає наступне.

Публічне акціонерне товариство Державна продовольчо зернова корпорація України надало до суду заяву про сплив строку позовної давності.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила ( ч. 1 ст. 261 ЦК України).

27 липня 2016 року Прокурор Миколаївської області звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та Міністерства аграрної політики та продовольства України.

Частиною п.1 п.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року передбачено, що початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 ЦК України. Якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор. У таких випадках питання про визнання поважними причин пропущення позовної давності може порушуватися перед судом як прокурором, так і позивачем у справі.

Оскільки вимоги прокурора є похідними від вимог органів державної влади, права та інтереси яких він захищає, то і перебіг строку позовної давності розпочинається з моменту, коли про порушення прав та інтересів держави дізнався саме відповідний орган державної влади, а не прокурор (правова позиція, викладена у постанові судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 13.05.2015 у справі № 3-126гс15).

Предметом позову у цій справі є вимоги про визнання незаконними та скасування рішення органу місцевого самоврядування прийнятого наприкінці 2011 року та свідоцтва про право власності, оформленого на початку 2012 року.

Про порушення вимог законодавства при оформленні права власності Кабінету Міністрів України стало відомо з запиту Прокуратури Миколаївської області (в 2016 році), оскільки чинним на час прийняття рішення законодавством не встановлено обовязку повідомляти позивач-1 про проведення державної реєстрації права власності, видачі свідоцтв про право власності.

Про порушення вимог законодавства при оформленні права власності Міністерству аграрної політики та продовольству України стало відомо 24.10.2016 після направлення запиту Прокуратури Миколаївської області.

В відповіді Міністерства аграрної політики та продовольства України зазначено, що будь-які рішення щодо зміни статусу власності і майна ДП Новополтавський елеватор ДАК Хліб України та ДП Врадіївський елеватор ДАК Хліб України Мінагрополітики не приймався, судові позови з данного питання не подавались, зазначено, що у позивача-2 відсутня будь-яка інформація про прийняття спірного рішення (т.1 а.с.261)

У відповідності до ч.1 ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Вимогами ч.1 ст. 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач-2 та відповідач-1 своїм правом не скористались.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи зазначене, позов підлягає задоволенню повністю.

Статтею 49 ГПК України визначено порядок розподілу судових витрат у господарській справі, зокрема витрат на оплату судового збору, у разі задоволення позову на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, судовий збір підлягає стягненню наступним чином:

- з відповідача ОСОБА_1 комітету Миколаївської міської ради в розмірі 1378 грн. 00 коп.;

- з відповідача ОСОБА_2 акціонерного товариства Державна продовольчо-зернова корпорація України в розмірі 1378 грн. 00 коп.

В судовому засіданні 01.11.2017, на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним та скасувати підпункт 1.7 пункту 1 рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 1256 від 21.12.2011.

3. Визнати недійсним та скасувати свідоцтво серії САЕ № 495115 від 21.01.2012 про право приватної власності на адміністративну будівлю літ. А-4 загальною площею 1411,3 кв.м. по вул. Слобідській першій, 122/1 у місті Миколаєві за публічним акціонерним товариством Державна продовольча зернова компанія України.

4. Стягнути з ОСОБА_1 комітету Миколаївської міської ради (54001, вул. Адміральська, 20, м. Миколаїв, код 04056612) на користь Прокуратури Миколаївської області (54030, м. Миколаїв, вул. Спаська, 28, код 02910048; р/р 0340, Банк ДКСУ м. Києва, МФО 820172) грошові кошти на відшкодування витрат на оплату судового збору в сумі 1 378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн. 00 коп.

5. Стягнути з ОСОБА_2 акціонерного товариства Державна продовольчо-зернова корпорація України (01033, вул. Саксаганського, 1, м. Київ, код 37243279) на користь Прокуратури Миколаївської області (54030, м. Миколаїв, вул. Спаська, 28, код 02910048; р/р 0340, Банк ДКСУ м. Києва, МФО 820172) грошові кошти на відшкодування витрат на оплату судового збору в сумі 1 378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн. 00 коп.

6. Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 01 листопада 2017 року.

Суддя В.Д. Фролов