ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" жовтня 2017 р. Справа № 911/2493/17

Господарський суд Київської області у складі судді Янюк О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Дніпро

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, с.Петрівське Києво-Cвятошинського району Київської області

про стягнення 1 193 577,83грн

За участю:

представника позивача: ОСОБА_3 (довіреність від 30.05.2017);

відповідача: ОСОБА_2 (паспорт серія НОМЕР_3 від 18.05.2006)

ВСТАНОВИВ:

17.08.2017 Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач, ФОП ОСОБА_1) звернувся до Господарського суду Київської області (далі - суд) із позовною заявою до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі - відповідач, ФОП ОСОБА_2) про стягнення з останнього 1 193 577,83грн, з яких: 881 435,00грн - основний борг, 204 486,30грн - пеня, 23 734,24грн - 3% річних, 83 922,29грн - інфляційні втрати. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача судовий збір 17 903,67грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на ст. 231, 343 Господарського кодексу України (далі - ГК України), ст.ст. 526, 610, 625, 629 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та зазначає, що відповідачем порушені зобов'язання за договором поставки №1021 від 01.02.2017 в частині оплати за поставлений товар.

Ухвалою суду від 18.08.2017 порушено провадження у справі та у порядку ст. 65 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) зобов'язано сторін надати суду документи, необхідні для вирішення спору.

Строк вирішення спору, на підставі ст.69 ГПК України, продовжено на 15 календарних днів, про що винесено відповідну ухвалу від 09.10.2017.

На підставі ст. 77 ГПК України, у судовому засіданні неодноразово оголошувалась перерва. Черговий розгляд справи призначено на 30.10.2017.

Під час судового засідання представник позивача підтримав позовні вимоги та надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та письмових поясненнях (а.с.25-26).

Відповідач у судовому засіданні заперечував проти заявлених позовних вимог та просив у позові відмовити, зазначив, що товар, який у нього залишився є викраденим. Крім того, вказав, що розмір заборгованості, який був нарахований позивачем є завищеним. Водночас, процесуальним правом, передбаченим ст. 59 ГПК України, відповідач не скористався та відзиву на позов не надав.

На підставі ст. 85 ГПК України у судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази, судом встановлені наступні обставини.

01.02.2017 між ФОП ОСОБА_1 (далі - постачальник) та ФОП ОСОБА_2 (далі - покупець) укладено Договір поставки №1021 (далі - Договір, а.с. 10), відповідно до умов якого постачальник зобов'язується передати у власність покупця товар, а покупець зобов'язується в порядку та на умовах, визначених у цьому Договорі, прийняти та оплатити визначений товар в асортименті, кількості та номенклатурі у відповідності з накладними, які є невід'ємною частиною цього (п.1.1 Договору).

Пунктом 2.1 Договору передбачено, що ціна за одиницю товару та загальну вартість кожної партії товару визначається у накладній, яка є невід'ємною частиною цього Договору.

Оплата за товар здійснюється покупцем з відстрочкою платежу на 20 робочих днів з моменту поставки товару за накладною (п. 2.2 Договору).

Пунктом 2.4. Договору передбачено, що у випадку не оплати товару протягом 20 робочих днів, товар має бути повернуто протягом 5 календарних днів постачальнику силами та за рахунок покупця. Постачальник зменшує суму заборгованості покупця на вартість повернутого неоплачуваного товару.

Цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2021, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами всіх взятих на себе зобов'язань (п. 6.1 Договору).

Так, на виконання умов Договору постачальником було поставлено товар на загальну суму 2 181 450,00грн, що підтверджується видатковими накладними №1702-1 від 17.02.2017 на суму 1 498 300,00грн (а.с.11) та №Т-2102-1 від 21.02.2017 на суму 683 150,00грн (а.с. 12), які підписані сторонами без зауважень. Покупцем було прийнято зазначений товар, проте у зв'язку із неможливістю його оплати, ФОП ОСОБА_2 повернув товар на суму 1 300 015,00грн, що підтверджується накладною на повернення товару №3107-1 від 31.07.2017 (а.с. 13). Інша частина товару оплачена або повернута відповідачем не була. Доказів протилежного відповідачем суду надано не було.

Отже, у покупця виникла заборгованість в частині оплати за поставлений товар, у розмірі 881 435,00 грн (2 181 450,00-1 300 015,00=881 435,00).

Підсумовуючи викладене, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України (ч. 1 ст. 175 ГК України).

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України та ст. 174 ГК України, зокрема, з договорів та інших правочинів (угод).

Судом встановлено, що укладений між сторонами Договір за своєю правовою природою є договором поставки, який недійсним у судовому порядку не визнавався, у зв'язку з чим, у силу ст. 629 ЦК України, він є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Із наведеною нормою узгоджується ч. 1 ст. 265 ГК України.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Так, ст. 691 ЦК України передбачено, зокрема, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Згідно із ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.ст. 526, 625 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Аналогічне положення стосовно господарських зобов'язань міститься у ст. 193 ГК України.

У той час, відповідач взяті на себе зобов'язання з оплати частини (яка не була повернута) поставленого позивачем товару не виконав, доказів протилежного, до прийняття рішення у справі, суду не надав. З огляду на те, що своєчасна оплата отриманого товару є одним з основних обов'язків відповідача, належне виконання якого вимагається законом та Договором, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі 881 435,00грн. Доказів повної (часткової) оплати чи повернення товару відповідачем, на час прийняття рішення, ФОП ОСОБА_2 суду надано не було.

Крім того, у зв'язку із неналежним виконанням відповідачем зобов'язань, позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 204 486,30грн. З цього приводу суд зазначає наступне.

У силу ч. 2 ст. 20 ГК України, захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання здійснюється шляхом застосування до особи, яка порушила право, штрафних санкцій та іншими способами, передбаченими законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Так, пунктом 4.2 Договору передбачено, за прострочення платежу покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ на день прострочення від суми простроченого платежу за кожен день прострочення до дня погашення заборгованості.

Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені (а.с.5):

за видатковою накладною №1702-1 від 17.02.2017 у розмірі 141 168,59грн, за період, з урахуванням п.2.2 Договору з 21.03.2017 по 31.07.2017 (дата повернення позивачем товару);

за видатковою накладною №2102-1 від 21.02.2017 у розмірі 63 313,71грн за період, з урахуванням п.2.2 Договору, з 23.03.2017 по 31.07.2017 (дата повернення позивачем товару)

вважає його правильним обґрунтованим та таким, що підлягає стягненню з відповідача у загальній сумі 204 486,30грн.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 3 % річних у розмірі 23 734, 24 грн суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних (а.с.5):

за видатковою накладною №1702-1 від 17.02.2017 у розмірі 16 378,68грн, за період, з урахуванням п.2.2 Договору з 21.03.2017 по 31.07.2017 (дата повернення позивачем товару);

за видатковою накладною №2102-1 від 21.02.2017 у розмірі 7 355,56 за період, з урахуванням п.2.2 Договору, з 23.03.2017 по 31.07.2017 (дата повернення позивачем товару)

суд вважає його правильним обґрунтованим та таким, що підлягає стягненню з відповідача у розмірі 23 734,24грн.

Разом з тим, позивач просить суд стягнути з відповідача 83 922,29грн втрат від інфляції. З цього приводу суд зазначає наступне.

Так, у листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р «Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» та п. 2 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012 № 01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» зазначено, що при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат (а.с. 5-6) за періоди 21.03.2017-31.07.2017 та 23.03.2017-31.07.2017, з урахуванням п. 2.2 Договору та те що 31.07.2017 є датою фактичного повернення товару, суд дійшов висновку, що останній є помилковим, оскільки позивач у своїх розрахунках неправильно визначив сукупний індекс інфляції за періоди прострочення зобов'язання. Так, у перерахунку, сума інфляційних втрат становить значно більший розмір, ніж заявляє позивач. Оскільки суд не може виходити за межі позовних вимог, то задоволенню підлягають інфляційні втрати саме у розмірі 83 922,29грн.

Твердження відповідача щодо частини викраденого товару судом до уваги не може бути прийнято, оскільки доказів у розумінні ст.ст. 33, 34 ГПК України, останнім суду надано не було.

Судові витрати відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 44, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити повністю.

2.Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (08141, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_3, ідентифікаційний код НОМЕР_2) 881 435,00грн (вісімсот вісімдесят одна тисяча чотириста тридцять п'ять грн. 00 коп) - основного боргу, 204 486,30грн (двісті чотири тисячі чотириста вісімдесят шість грн. 30 коп) - пені, 23 734,24грн (двадцять три тисячі сімсот тридцять чотири грн. 24 коп) - 3% річних, 83 922,29грн (вісімдесят три тисячі дев'ятсот двадцять дві грн. 29 коп) - інфляційних втрат, 17 903,67грн (сімнадцять тисяч дев'ятсот три грн. 67 коп) - судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Суддя О.С. Янюк

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 03.11.2017.