ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.10.2017р. Справа № 917/1399/17

за позовом Приватної організації "Українська ліга авторських і суміжних прав" (вул. Євгена Сверстюка, буд. 23, офіс 1016, м. Київ, 02002)

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 АДРЕСА_1

про стягнення 20 639,44 грн.

Суддя Безрук Т. М.

Представники:

від позивача: Луценко О.В.

від відповідача: не з'явився

Розглядається позовна заява про стягнення 20639,44 грн., з них: 11400,00 грн. основного боргу згідно договору № КБР-97/12/12 від 11.12.2012р., 6842,17грн. - інфляційних, 799,24 грн. - 3% річних, 1598,03 грн. - пені.

Позивач заявою від 19.09.2017р. зменшив позовні вимоги та прохає стягнути з відповідача 11396,09 грн., з них: 7400,00 грн. основного боргу згідно договору № КБР-97/12/12 від 11.12.2012р., 2373,64 грн. - інфляційних, 333,86 грн. - 3% річних, 1288,59 грн. - пені.

Суд прийняв заяву про зменшення розміру позовних вимог. Подальший розгляд справи проводиться в межах зменшених позовних вимог.

Відповідач у відзиві (вхід. № 11314 від 12.09.2017р.) проти позову заперечує посилаючись на те, що 21.12.2012р. на адресу позивача було направлено лист про припинення дії договору з 01.01.2013р., спірний договір носить фіктивний характер, оскільки вчинений сторонами без наміру створення правових наслідків, позивачем пропущено строк позовної давності за вимогами про стягнення спірної заборгованості, з 05.02.2013р. відповідачем укладено договір з Всеукраїнською громадською організацією "Агентство охорони Прав Виконавців" для використання музичних творів способом публічного виконання в іншому закладі (а.с.63-70).

Позивач повідомив, що він врахував пропуск строку позовної давності, в зв'язку з чим подав заяву про зменшення розміру позовних вимог.

Позивач в додаткових поясненнях вважає заперечення відповідача безпідставними, оскільки за п. 5.1 та п. 5.2 Договору припинити його дію можливо лише шляхом направлення відповідного повідомлення у період з 11.11.2013р. по 11.12.2013р., таких повідомлень до позивача не надходило; між сторонами було укладено додаткову угоду № 1 від 12.02.2013р., чим підтверджено дію договору; укладання договору з ВГО "Агентство охорони Прав Виконавців" не звільняє відповідача від виконання зобов'язання за спірним договором № КБР-97/12/12 від 11.12.2012р. (а.с.48-49, 98-99).

Відповідач у відзивах від 09.10.2017р. та від 23.10.2017р. проти позову заперечує повністю, мотивуючи тим, що 05.03.2013р. він направив позивачу повідомлення про відмову від договору, повідомлення про припинення використання творів в закладі відповідача та додаткову угоду про розірвання договору; позивач не звертався з 11.12.2012р. по 27.07.2017р. з претензіями чи вимогами щодо сплати заборгованості за договором, отже, на думку відповідача, позивач надав мовчазну згоду на припинення дії договору (а.с.119-120, 148-149).

23.10.2017р. відповідач надав клопотання про відкладення розгляду справи в зв'язку з неможливістю забезпечити повноважного представника в судове засідання (а.с.154-157). Дане клопотання відхилено судом, оскільки строк розгляду справи закінчується.

В судовому засіданні 27.10.2017р. судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:

11.12.2012р. між Приватною організацією "Українська ліга авторських і суміжних прав" (позивачем; УЛАСП) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (далі - відповідач; користувач) був укладений Договір № КБР-97/12/12 (надалі - Договір), відповідно до п.2.1 якого користувач здійснює використання в комерційній діяльності музичних творів (твори), а УЛАСП надає користувачу, на умовах, визначених договором, дозвіл (невиключне право) на таке використання, в тому числі, усіх необхідних майнових прав для використання творів, а також здійснює збір винагороди (роялті). Користувач зобов'язується виплачувати винагороду (роялті) на поточний рахунок УЛАСП відповідно до даного Договору з додатками до нього та Закону України "Про авторське право і суміжні права" (а.с.29-33).

За умовами п. 2.3. Договору користувач зобов'язується перерахувати на поточний рахунок УЛАСП винагороду (роялті), узгоджену сторонами у відповідних додатках до цього договору, не пізніше ніж за 5 (п'ять) днів до початку місяця за який здійснюється платіж, після чого надати позивачу акт про виплату роялті згідно з п. 2.5. даного договору.

21.12.2012р. на адресу позивача було направлено лист про припинення дії договору з 01.01.2013р.,

У додатку № 2 до Договору сторонами погоджено розмір щомісячної винагороди (роялті) за використання творів, загальна сума якої з дня набуття чинності договору становить 200,00 грн. (а.с.33).

За п. 5.1. Договору він набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 11 грудня 2013 року. Пунктом 5.2. договору передбачено, що у випадку, якщо жодна із сторін не повідомить письмово іншу сторону про припинення дії договору протягом місяця до настання зазначеної в п. 5.1. дати припинення дії договору, дія договору вважається подовженою на той самий строк і на тих же умовах. Таке повідомлення має бути надіслане засобами поштового зв'язку (рекомендованим листом), при цьому належним доказом повідомлення є квитанція відділу поштового зв'язку із зазначенням вказаних в цьому договорі поштових реквізитів сторони, на адресу якої направлено листа.

21.12.2012р. відповідач направив на адресу позивача повідомлення від 20.12.2012р. про розірвання договору, повідомлення про припинення використання творів в закладах користувача, проект угоди від 20.12.2012р. про розірвання Договору. Це підтверджується копією поштової квитанції від 21.12.2012р. та описом вкладення у цінний лист від 21.12.2012 (а.с.72-76).

Відповідач угоду від 20.12.2012р. про розірвання Договору не підписав.

12.02.2013р. сторони підписали додаткову угоду № 1 до Договору, в якій уточнили назву закладу, визначили, що загальна сума щомісячної винагороди становить 200,00 грн. Встановили, що ця угода є невід'ємною частиною Договору (а.с.50-51).

05.03.2013р. відповідач направив на адресу позивача повідомлення від 01.03.2013р. про розірвання договору, повідомлення про припинення використання творів в закладах користувача, проект угоди від 01.03.2013р. про розірвання Договору. Це підтверджується копією поштової квитанції від 05.03.2013р. та описом вкладення у цінний лист від 05.03.2013р. (а.с.121-125).

Відповідач угоду від 01.03.2013р. про розірвання Договору не підписав.

Позивач посилаючись на те, що відповідачем оплата за використання прав за Договором не здійснювалась, прохає стягнути з відповідача 7400,00 грн. заборгованості за період з серпня 2014 року по серпень 2017 року, 2373,64 грн. інфляційних, 333,86 грн. трьох відсотків річних та 1288,59 грн. пені (відповідно до заяви про зменшення розміру позовних вимог).

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Згідно з положеннями пункту "в" частини першої статті 49 Закону України "Про авторське право і суміжні права" до функцій організацій колективного управління належать збір, розподіл і виплата зібраної винагороди за використання об'єктів авторського права і (або) суміжних прав суб'єктам авторського права і (або) суміжних прав, правами яких вони управляють, а також іншим суб'єктам прав відповідно до цього Закону.

Відповідно до приписів частини другої цієї статті суб'єкти авторського права і (або) суміжних прав, які не передали організаціям колективного управління повноважень на управління своїми правами, в тому числі щодо збирання винагороди, мають право вимагати від організацій колективного управління, які таку винагороду за використання їхніх творів і об'єктів суміжних прав зібрали, виплати цієї винагороди, а також вимагати вилучення своїх творів і об'єктів суміжних прав із дозволів на використання, які надаються організаціями колективного управління шляхом укладання договорів з особами, які використовують ці об'єкти.

У пункті 49.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 жовтня 2012 року N 12 „Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із захистом прав інтелектуальної власності" зазначено наступне. Надавши організаціям колективного управління можливість дозволяти використання об'єктів авторського права, які й не перебувають в їх управлінні (але не вилучені з нього в установленому порядку), законодавець врахував специфіку діяльності суб'єктів господарювання, які здійснюють постійне використання великої кількості різноманітних об'єктів авторського права, завчасне визначення переліку яких (із встановленням правовласників та одержанням необхідного дозволу від кожного з них) є надмірно складним або взагалі неможливим (телерадіоорганізації; особи, що здійснюють ретрансляцію телерадіопрограм; власники закладів, де відбувається публічне виконання творів, тощо).

У відповідності до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст.193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Стаття 530 ЦК України передбачено строк (термін) виконання зобов'язання. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

На підставі викладеного суд прийшов до висновку про те, що в даному разі наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором від 11.12.2012р. № КБР-97/12/12 в межах строку дії договору.

За ч. 1 ст. 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до ч.1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а умовами договору від 11.12.2012р. № КБР-97/12/12 передбачено можливість його автоматичного продовження на новий строк, проте тільки один раз.

Так, у відповідності до умов п. 5.1. Договору він набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 11 грудня 2013 року (тобто один рік). Пунктом 5.2. договору передбачено, що у випадку, якщо жодна із сторін не повідомить письмово іншу сторону про припинення дії договору протягом місяця до настання зазначеної в п. 5.1. дати припинення дії договору, дія договору вважається подовженою на той самий строк і на тих же умовах. Таке повідомлення має бути надіслане засобами поштового зв'язку (рекомендованим листом), при цьому належним доказом повідомлення є квитанція відділу поштового зв'язку із зазначенням вказаних в цьому договорі поштових реквізитів сторони, на адресу якої направлено листа.

Враховуючи, що протягом місяця до 11 грудня 2013 року (з 11.11.2013р. по 11.12.2013р.) жодна з сторін не заявила про припинення договору він продовжився на новий строк (один рік), тобто до 11.12.2014р.

Твердження позивача про продовження строку дії договору на подальший строк суд вважає необґрунтованими, оскільки вони ґрунтуються на довільному тлумаченні умов договору. Заявляючи про продовження дії договору на подальший строк позивач намагається розширено трактувати п. 5.2. договору у спосіб, що допускає автоматичне продовження дії договору в кожному разі, коли сторона не заявить про його припинення протягом місяця до дати його закінчення.

Проте, таке розуміння умов договору не відповідає їх змісту, визначеному сторонами, і тому є юридично неспроможним. Адже при буквальному читанні договору вбачається, що сторони домовились про можливість продовження строку дії договору лише у разі відсутності заяв про припинення, поданих до конкретної дати - 11 грудня 2013 року (п.5.1., п. 5.2.). Ця передбачена договором дата сторонами не змінювалася. Підстав для висновку про її автоматичну зміну на іншу дату в результаті подовження договору на другий строк немає, оскільки договором передбачено, що він продовжується "на тих же умовах". Застереження "на тих же умовах" виключає можливість довільного (за бажанням однієї з сторін) зміни цих умов в тій чи іншій частині.

Таким чином, прив'язкою до конкретної календарної дати, яка може мати місце лише один раз (11 грудня 2013 року), а не до події (яка дійсно могла б повторюватись кілька разів у різні дати) сторони унеможливили багаторазове автоматичне продовження строку дії договору.

Разом з тим, посилання відповідача на те, що вказаний Договір був розірваним в зв'язку з направленням ним угоди про розірвання договору, суд вважає безпідставним з таких мотивів.

За ч.1 ст. 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або договором.

Згідно ч.1 та ч.2 ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Позивач угоду про розірвання договору не підписав, в судовому порядку договір не розривався. Отже, відсутні підстави стверджувати, що договір було розірвано.

За умовами п.5.2 Договору відповідач мав право скористатися односторонньою відмовою від договору лише протягом місяця до 11.12.2013р.

Проте, у вказаний період відповідач відмови від договору не направив, отже договір продовжив свою дію на один рік (до 11.12.2014р.).

Посилання відповідача на укладення ним іншого договору з Всеукраїнською громадською організацією "Агентство охорони Прав Виконавців" на використання музичних творів способом публічного виконання в іншому закладі не підставою для звільнення від сплати боргу перед позивачем, оскільки укладання цього договору не звільняє відповідача від виконання зобов'язання за спірним договором № КБР-97/12/12 від 11.12.2012р.

За таких обставин суд приходить до висновку про наявність підстав для нарахування до стягнення з відповідача суми основного боргу за період з серпня 2014 року по грудень 2014 року в сумі 1000,00 грн. Зазначені вимоги є в межах позовної давності.

Отже, позовні вимоги про стягнення 1000,00 грн. основного боргу є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

В іншій частині вимоги про стягнення основного боргу судом відхиляються за їх безпідставністю.

За ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.6 ст.231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, якщо інший розмір не передбачено законом або договором.

Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст.3,ст. 4 Закону).

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі даних норм на заборгованість відповідача з основного боргу позивачем відповідачу нараховані 2373,64 грн. інфляційних за період серпень 2014р. - вересень 2017р., 333,86 грн. - 3% річних та 1288,59 грн. пені за період 27.07.2014р. - 27.07.2017р.

При цьому позивачем не враховано, що відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

З огляду на встановлену судом суму основного боргу, підлягають задоволенню вимоги про стягнення 179,99 грн пені за період 15.08.2014 - 27.05.2015 (поетапно), 907,93 грн інфляційних за серпень 2014 - вересень 2017, 90,32 грн - 3% річних (розрахунок суду залучено до справи). В іншій частині вимоги про стягнення пені, річних, інфляційних задоволенню не підлягають.

Позивач у позові прохає також покласти на відповідача судові витрати понесені ним у даній справі.

При подачі даного позову позивачем сплачено 1600,00 грн. судового збору за банківською платіжними дорученнями від 16.08.2016р. № 4878, від 31.03.2017р. № 78 (а.с.6, 7).

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України і покладає судові витрати на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Суд роз'яснює, що в разі добровільного виконання рішення суду до відкриття виконавчого провадження відповідач не позбавлений права звернутися до суду з заявою про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, на підставі ст. 117 ГПК України. Сторони також мають право укласти мирову угоду у процесі виконання судового рішення незалежно від наявності виконавчого провадження згідно ст. 121 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_2 індивідуальний податковий номер НОМЕР_1) на користь Приватної організації "Українська ліга авторських і суміжних прав" (02002, м. Київ, вул. Євгена Сверстюка, буд. 23, офіс 1016; ідентифікаційний код 37396233) 1000грн. 00 коп. основного боргу, 179грн. 99 коп. пені, 90грн. 32 коп. - три відсотки річних, 907грн. 93 коп. інфляційних, 304грн. 00 коп. - відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

3. В іншій частині позову - відмовити.

Повне рішення складено та підписано: 01.11.2017р.

Суддя Безрук Т.М.