ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

10.10.2017р. Справа №905/1701/17

за позовом: Керівника Костянтинівської місцевої прокуратури, м.Костянтинівка

до відповідача 1: Білозерської міської ради, м.Білозерське,

до відповідача 2: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Добропілля, код НОМЕР_1

про визнання незаконним рішення, визнання недійсним та припинення на майбутнє договору про встановлення особистого платного (строкового) земельного сервітуту та зобов'язання повернути земельну ділянку

Суддя: Паляниця Ю.О.

Секретар судового засідання: Бикова Я.М.

У засіданні брали участь:

прокурор: Алекаєв Ю.В. - прокурор

від відповідача 1: не з'явився

від відповідача 2: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Керівник Костянтинівської місцевої прокуратури, м.Костянтинівка звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача 1, Білозерської міської ради, м.Білозерське та до відповідача 2, Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Добропілля про:

- визнання незаконним рішення Білозерської міської ради Донецької області №7/13-18 від 19.05.2016р. «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки, на яку поширюється право суборенди сервітуту на користь ОСОБА_1»;

- визнання недійсним та припинення на майбутнє договору від 09.09.2016р. про встановлення особистого платного (строкового) земельного сервітуту на земельну ділянку, власником якої є Білозерська міська рада, площею 0,0025 га, кадастровий номер НОМЕР_2, яка знаходиться в АДРЕСА_2, укладеного між Білозерською міською радою Донецької області та ОСОБА_1;

- зобов'язання Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 повернути земельну ділянку, площею 0,0025 га, нормативною грошовою оцінкою 6758,86 грн, кадастровий номер НОМЕР_2, яка знаходиться в АДРЕСА_2, у стані, у якому вона була одержана, Білозерській міській раді.

В обґрунтування своїх вимог прокурор посилається на те, що договір б/н від 09.09.2016р. про встановлення особистого платного (строкового) земельного сервітуту укладено з порушенням приписів чинного законодавства, оскільки фактично підмінено договір оренди земельної ділянки. Звернення прокурора до суду з розглядуваним позовом мотивоване потребою захистити інтереси держави, якою надано право розпорядження органам місцевого самоврядування землями територіальних громад в порядку та у спосіб, передбачені Земельним кодексом України.

У запереченнях №01/02-875 від 21.08.2017р. Білозерська міська рада Донецької області проти задоволення позову прокурора заперечила у повному обсязі з посиланням на те, що заборгованість зі сплати орендних платежів у відповідача 2 відсутня, попереджень від Костянтинівської місцевої прокуратури про визнання незаконним рішення №7/13-18 від 19.05.2016р. Білозерської міської ради, про визнання договору б/н від 09.09.2016р. про встановлення особистого платного (строкового) земельного сервітуту не надходило.

За змістом клопотання №01/02-945 від 14.09.2017р. відповідач 1 розгляд справи просив здійснити без участі власного представника.

05.09.2017р. від відповідача 2 до канцелярії господарського суду надійшов відзив, в якому останній просив припинити провадження по справі, у зв'язку з тим, що оспорюваним рішенням Білозерської міської ради була надана земельна ділянка громадянці України ОСОБА_1, а не Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1

Відповідачі у судове засідання 10.10.2017р. не з'явились.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 зазначеного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, посадових осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 постанови №18 від 26.12.2011р. пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За висновками суду, незважаючи на те, що відповідачі, зокрема, у судове засідання 10.10.2017р. не з'явились, справа може бути розглянута за наявними в ній документами у відповідності до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а відсутність вказаних учасників судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення прокурора та відповідача 2, господарський суд встановив:

Рішенням №7/13-18 від 19.05.2016р. Білозерської міської ради «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки, на яку поширюється право суборенди, сервітуту на користь ОСОБА_1», зокрема, затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки, на яку поширюється право суборенди, сервітуту на користь ОСОБА_1 та вирішено укласти з ОСОБА_1 договір особистого платного (строкового) сервітуту терміном на 5 років на земельну ділянку (кадастровий номер - НОМЕР_2) площею 0,0025 га, яка знаходиться в АДРЕСА_2, для розміщення тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності.

09.09.2016р. між Білозерською міською радою (власник) та ОСОБА_1 (сервітуарій) було укладено договір про встановлення особистого платного (строкового) земельного сервітуту, за змістом розділу 1 якого, власник земельної ділянки згідно рішення №7/13-18 від 19.05.2016р. Білозерської міської ради надає сервітуарію право обмеженого користування земельною ділянкою (сервітуту) відповідно до умов даного договору. Земельна ділянка розташована в АДРЕСА_2; площа земельної ділянки, на яку поширюється дія земельного сервітуту становить 0,0025 га (кадастровий номер - НОМЕР_2); сервітут (обтяження) встановлений для розміщення тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності.

Земельний сервітут та обмеження права користування земельною ділянкою, які зазначені у цьому договорі, встановлюються терміном на 5 років (п.2.1. договору б/н від 09.09.2016р.).

Відповідно до п.3.1 договору б/н від 09.09.2016р. нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 7441 грн.

За змістом листа №1101 від 31.05.2017р. Відділу у Добропільському районі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області нормативна грошова оцінка земельної ділянки, розташованої у АДРЕСА_2, кадастровий номер - НОМЕР_2 становить 6758,86 грн.

Плата по договору розрахована у розмірі 843,17 грн на рік. Грошова плата вноситься на рахунок для зарахування надходжень місцевого бюджету м.Білозерське: р/р 0038 в УДК у Донецькій області, МФО 834016, , код 18010900 (п.п.3.2, 3.3 договору б/н від 09.09.2016р.).

Згідно з актом б/н б/д приймання-передачі земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_2) Білозерська міська рада передала, а ОСОБА_1 прийняла земельну ділянку, яка знаходиться по АДРЕСА_2, загальною площею 0,0025 га.

Право сервітуту за договором б/н від 09.09.2016р. було зареєстровано 09.09.2016р. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст.395 Цивільного кодексу України, сервітут є речовим правом на чуже майно, яке полягає у обмеженому користуванні чужим майном для задоволення потреб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом.

Статтею 98 Земельного кодексу України встановлено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею.

Відповідно до ч.1 ст.401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Частиною 1 ст.404 Цивільного кодексу України встановлено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.

Власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення земельних сервітутів, зокрема, право розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм) (ст.99 Земельного кодексу України).

Отже, правовідносини земельного сервітуту виникають між власниками (володільцями) земельних ділянок, а саме між власником земельної ділянки, використання якої є необхідним для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом, тобто відсутність взагалі або альтернативи проходу, проїзду до майна іншої земельної ділянки тощо, та між особою, яка вимагає встановлення сервітуту, за викладених обставин, для обслуговування своєї земельної ділянки (іншого нерухомого майна).

Вказане дає підстави дійти висновку, що особою, якій належить право на встановлення земельного сервітуту, є суб'єкт правовідносин, потреби використання власного майна якого, не можуть бути задоволенні у інший спосіб, ніж використання чужого майна, зокрема, земельної ділянки.

Проте, відповідачами не доведено відсутність можливості задоволення потреб відповідача 2 в користуванні спірною земельною ділянкою іншим способом, ніж встановлення сервітуту.

Таким чином, за відсутності ознак користування чужим майном, будь-яких підстав для визнання між сторонами прав на встановлення сервітуту не існує.

Тому, у Білозерської міської ради не було будь-яких підстав для встановлення сервітутних відносин з ОСОБА_1 та відповідно, для прийняття оспорюваного рішення.

За таких обставин, рішення №7/13-18 від 19.05.2016р. Білозерської міської ради «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки, на яку поширюється право суборенди сервітуту на користь ОСОБА_1», яким, зокрема, затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки, на яку поширюється право суборенди, сервітуту на користь ОСОБА_1 та надано згоду укласти з ОСОБА_1 терміном на 5 років договір особистого платного (строкового) земельного сервітуту земельної ділянки (кадастровий номер - НОМЕР_2) площею 0,0025 га, яка знаходиться в АДРЕСА_2, для розміщення тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності, є незаконним, оскільки не відповідає нормам чинного законодавства.

Відповідно до ст.21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Таким чином, враховуючи встановлення судом факту суперечності актів цивільного законодавства та акту індивідуальної дії, виданого органом місцевого самоврядування, що суперечать ст.19 Основного Закону України, рішення №7/13-18 від 19.05.2016р. Білозерської міської ради «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки, на яку поширюється право суборенди сервітуту на користь ОСОБА_1» підлягає скасуванню у судовому порядку, з огляду на що, позовні вимоги про визнання незаконним рішення Білозерської міської ради Донецької області №7/13-18 від 19.05.2016р. «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки, на яку поширюється право суборенди сервітуту на користь ОСОБА_1» підлягають задоволенню.

Згідно з ч.ч.2, 4 ст.28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення. Розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Механізм розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності визначений Порядком розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженим наказом №244 від 21.10.2011р. Міністерства регіонального розвитку будівництва та житлово-комунального господарства України.

Пунктами 2.2, 2.3 Порядку передбачено, що замовник, який має намір встановити тимчасову споруду звертається до відповідного виконавчого органу із відповідною заявою у письмовій формі про можливість встановлення тимчасової споруди. До заяви додається вичерпний перелік документів, графічні матеріали з зазначенням бажаного місця розташування ТС, виконані замовником у довільній формі та топографічній основі М 1:500 креслення контурів тимчасової споруди з прив'язкою до місцевості, реквізити замовника.

Орган з питань містобудування та архітектури визначає відповідність намірів щодо місця розташування тимчасової споруди комплексній схемі розміщення тимчасових споруд (у разі її наявності) будівельним нормам та повідомляє про результати відповідності замовника. Тобто на даному етапі відповідний орган з питань містобудування та архітектури визначає лише можливість розміщення тимчасової споруди на певній території населеного пункту згідно будівельних норм даної місцевості та комплексної схеми розміщення певного населеного пункту (п.п.2.4, 2.5 Порядку).

Водночас, пунктом 1.11 вищевказаного Порядку передбачено, що розміщення тимчасових споруд під час проведення ярмарок, державних та місцевих святкових, урочистих масових заходів на строк проведення таких заходів здійснюється у порядку, встановленому органами місцевого самоврядування.

Отже, Порядком розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності не передбачено укладення договору особистого строкового земельного сервітуту для розміщення тимчасової споруди, як і повноважень органів місцевого самоврядування щодо встановлення порядків та правил розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, крім як під час проведення ярмарок, державних та місцевих святкових, урочистих масових заходів на строк проведення таких заходів.

Тобто, розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності здійснюється відповідно до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності затверджено наказом №244 від 21.10.2011р. Міністерства регіонального розвитку будівництва та житлово-комунального господарства України.

Вказаний порядок визначає механізм розміщення тимчасових споруд, але не регулює правові відносини, пов'язані з використанням відповідної земельної ділянки.

Водночас, проаналізувавши умови договору б/н від 09.09.2016р., господарський суд дійшов висновку, що зміст вказаного правочину та мета отримання земельної ділянки не відповідає такому правовому інституту, як земельний сервітут, оскільки цей договір не спрямований на реальне настання наслідків, що ним обумовлені. Натомість, умови спірного договору передбачають передачу Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 права користування земельною ділянкою, належного відповідачу 1, що є характерною ознакою договору оренди земельної ділянки.

Згідно зі ст.235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. У разі, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За змістом п.25 постанови №9 від 06.11.2009р. пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст.235 Цивільного кодексу України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Аналогічні положення містяться в п.3.11 постанови №11 від 29.05.2013р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними».

Положеннями ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України передбачено, що недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1 ст.203 цього Кодексу, є підставою для визнання правочину недійсним. При цьому, за змістом ч.1 ст.203 вказаного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст.93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

За приписами ст.124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Отже, виходячи з вищезазначеного, спірна земельна ділянка могла бути передана в оренду з дотриманням процедури визначеної чинним законодавством.

Проведення земельних торгів щодо земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них здійснюється за рішенням організатора земельних торгів, у якому зазначаються: перелік земельних ділянок або прав на них, які виставляються на земельні торги окремими лотами; стартова ціна лота; строк та інші умови користування земельною ділянкою у разі набуття права користування земельною ділянкою на земельних торгах; особа, уповноважена організатором земельних торгів на укладення договору купівлі-продажу, оренди, суперфіцію, емфітевзису земельної ділянки, яка або право на яку виставляється на земельні торги (ч.4 ст.135 Земельного кодексу України).

Виходячи з приписів ч.5 ст.135 Земельного кодексу України земельні торги проводяться відповідно до договору між організатором земельних торгів та їх виконавцем. Фінансування організації та проведення земельних торгів здійснюється організатором земельних торгів або їх виконавцем відповідно до договору, укладеного між ними, у тому числі за рахунок реєстраційних внесків учасників земельних торгів.

Аналізуючи матеріали справи, суд зазначає, що оскаржуваний правочин не відповідає вимогам законодавства щодо надання в користування земельної ділянки. При цьому, судом береться до уваги, що відповідачу 2 фактично було надано в користування земельну ділянку поза процедурою торгів, та за відсутності відповідного рішення власника земельної ділянки.

Враховуючи вищенаведені положення та обставини справи, укладений між відповідачами договір б/н від 09.09.2016р. про встановлення особистого платного (строкового) земельного сервітуту суперечить вищенаведеним вимогам законодавства та підлягає визнанню недійсними відповідно до норм ст.215 Цивільного кодексу України.

Судом встановлено, що вимога позивача про зобов'язання Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 повернути Білозерській міській раді земельну ділянку, площею 0,0025 га, нормативною грошовою оцінкою 6758,86 грн, кадастровий номер НОМЕР_2, яка знаходиться в АДРЕСА_2, у стані, у якому вона була одержана, пов'язана з правом користування відповідачем 2 цією земельною ділянкою.

Статтею 216 Цивільного кодексу України закріплено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Відповідно до п.2.7 постанови №11 від 29.05.2013р. пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», якщо зі змісту господарського договору випливає, що зобов'язання за цим договором може бути припинено лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ним (наприклад, вже здійснене користування за договором майнового найму (оренди), користування електроенергією, спожиті послуги, зберігання, здійснене за відповідним договором, тощо), то господарський суд одночасно з визнанням господарського договору недійсним (за наявності підстав для цього) зазначає в резолютивній частині рішення, що зобов'язання за договором припиняється лише на майбутнє.

Відтак, земельна ділянка, площею 0,0025 га, нормативною грошовою оцінкою 6758,86 грн, кадастровий номер НОМЕР_2, яка знаходиться в АДРЕСА_2, підлягає звільненню Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та поверненню Білозерській міській раді, як правовий наслідок недійсності спірного договору.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги прокурора щодо визнання недійсним та припинення на майбутнє договору від 09.09.2016р. про встановлення особистого платного (строкового) земельного сервітуту на земельну ділянку, власником якої є Білозерська міська рада, площею 0,0025 га, кадастровий номер НОМЕР_2, яка знаходиться в АДРЕСА_2, укладений між Білозерською міською радою Донецької області та ОСОБА_1 та зобов'язання Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 повернути земельну ділянку, площею 0,0025 га, нормативною грошовою оцінкою 6758,86 грн, кадастровий номер НОМЕР_2, яка знаходиться в АДРЕСА_2, у стані, у якому вона була одержана, Білозерській міській раді (85000, Донецька область, м.Білозерське, вул.Гірнича, буд.4, код 37755456), є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Твердження відповідача 2 про необхідність припинення провадження по справі не приймаються судом до уваги, виходячи з того, що відповідно до п.1.3 договору б/н від 09.09.2016р. сервітут встановлювався для розміщення тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності. Наразі, після укладання спірного договору, відповідач 2 набув статуту фізичної особи-підприємця, у якому перебуває і на теперішній час.

За приписами ст.84 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду ухвалюється іменем України і складається із вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин.

Водночас, при задоволенні позову в резолютивній частині рішення вказуються: найменування сторони, на користь якої вирішено спір, і сторони, з якої здійснено стягнення грошових сум або яка зобов'язана виконати відповідні дії, строк виконання цих дій, а також строк сплати грошових сум при відстрочці або розстрочці виконання рішення (ч.2 ст.84 Господарського процесуального кодексу України).

У п.9.1 постанови №6 від 23.03.2012р. пленуму Вищого господарського суду України «Про судове рішення» зазначено, що у рішеннях суд повинен вказати найменування майна, місце його знаходження (у спорі про передачу майна), строк виконання відповідних дій та/або про видачу наказу про примусове виконання рішення.

Отже, з огляду на наведене вище, господарський суд дійшов висновку про необхідність зазначення у резолютивній частині рішення по справі строку вчинення дій щодо повернення земельної ділянки протягом шестидесяти днів з моменту набрання цим рішенням законної сили.

Всі інші клопотання та заяви, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Згідно зі ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір в сумі 4800 грн підлягає стягненню з відповідачів в рівних частинах на користь Прокуратури Донецької області, як платника згідно з платіжним дорученням №2016 від 03.07.2017р.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Задовольнити позовні вимоги Костянтинівської місцевої прокуратури, м.Костянтинівка до Білозерської міської ради, м.Білозерське та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Добропілля про:

- визнання незаконним рішення Білозерської міської ради Донецької області №7/13-18 від 19.05.2016р. «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки, на яку поширюється право суборенди сервітуту на користь ОСОБА_1»;

- визнання недійсним та припинення на майбутнє договору від 09.09.2016р. про встановлення особистого платного (строкового) земельного сервітуту на земельну ділянку, власником якої є Білозерська міська рада, площею 0,0025 га, кадастровий номер НОМЕР_2, яка знаходиться в АДРЕСА_2, укладеного між Білозерською міською радою Донецької області та ОСОБА_1;

- зобов'язання Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 повернути земельну ділянку, площею 0,0025 га, нормативною грошовою оцінкою 6758,86 грн, кадастровий номер НОМЕР_2, яка знаходиться в АДРЕСА_2, у стані, у якому вона була одержана, Білозерській міській раді (85000, Донецька область, м.Білозерське, вул.Гірнича, буд.4, код 37755456).

Визнати незаконним рішення Білозерської міської ради Донецької області №7/13-18 від 19.05.2016р. «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки, на яку поширюється право суборенди сервітуту на користь ОСОБА_1».

Визнати недійсним та припинити на майбутнє договір від 09.09.2016р. про встановлення особистого платного (строкового) земельного сервітуту на земельну ділянку, власником якої є Білозерська міська рада, площею 0,0025 га, кадастровий номер НОМЕР_2, яка знаходиться в АДРЕСА_2, укладений між Білозерською міською радою Донецької області та ОСОБА_1.

Зобов?язати Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 (85000, АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) повернути земельну ділянку, площею 0,0025 га, нормативною грошовою оцінкою 6758,86 грн, кадастровий номер НОМЕР_2, яка знаходиться в АДРЕСА_2, у стані, у якому вона була одержана, Білозерській міській раді (85013, Донецька область, м.Добропілля, м.Білозерське, вул.Гірнича, буд.4, ) протягом шестидесяти днів з моменту набрання цим рішенням законної сили.

Стягнути з Білозерської міської ради Донецької області (85013, Донецька область, м.Добропілля, м.Білозерське, вул.Гірнича, буд.4, ) на користь Прокуратури Донецької області (87500, Донецька область, м.Маріуполь, вул.Університетська, буд.6, ; р/р 6251, банк отримувача: Державна казначейська служба України, МФО 820172) судовий збір в сумі 2400 грн.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (85000, АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) на користь Прокуратури Донецької області (87500, Донецька область, м.Маріуполь, вул.Університетська, буд.6, ; р/р 6251, банк отримувача: Державна казначейська служба України, МФО 820172) судовий збір в сумі 2400 грн.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

У судовому засіданні 10.10.2017р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено 16.10.2017р.

Суддя Ю.О.Паляниця