РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.10.2017Справа №910/15762/17

Суддя Господарського суду міста Києва Князьков В.В.

за участю секретаря судового засідання Коваленко О.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ХЕОПС А», м. Дніпро

до відповідача: Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк», м. Київ

про визнання недійсним договору про внесення змін до кредитного договору

За участю представників:

від позивача:оКухаров О.О.
від відповідача:Кобзар Ю.Б.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ХЕОПС А» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» про визнання недійсним договору про внесення змін №6 від 05.02.2016 до кредитного договору №DNHL від 10.02.2009.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що, виходячи зі змісту спірного договору, його підписано шляхом накладення сторонами електронно-цифрових підписів. Натомість, чинним законодавством встановлено для кредитних договорів обов'язкову письмову форму, у зв'язку з чим, на думку позивача, наявні підстави для визнання додаткового договору №6 від 05.02.2016 недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.09.2017 порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 11.10.2017.

11.10.2017 відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву та клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

Відповідач у відзиві на позовну заяву проти позову заперечив, посилаючись на дотримання при укладенні спірного договору вимог чинного законодавства, у тому числі Закону України «Про електронний цифровий підпис», а також умов укладеної сторонами угоди про використання електронного цифрового підпису.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.10.2017 розгляд справи відкладено на 25.10.2017.

В судове засідання представник позивача з'явився, позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача проти задоволення позову надала заперечення.

У судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Відповідно до вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні складено протокол, який долучений до матеріалів справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

10.02.2009 між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «Приватбанк» (банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ХЕОПС А» (позичальник) укладено кредитний договір №DNHL (далі - Кредитний договір), за умовами якого банк надав позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 15 000 000 грн. з цільовим призначенням та строком повернення до 10.02.2012, а позичальник зобов'язався повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 14% річних.

Кредитний договір підписано представниками сторін та скріплено печатками підприємств.

Протягом дії Кредитного договору сторонами вносились до нього зміни та доповнення шляхом укладення відповідних договорів про внесення змін до кредитного договору.

Згідно з договором про внесення змін №6 від 05.02.2016 до кредитного договору №DNHL від 10.02.2009 викладено пункт А.2 кредитного договору у новій редакції, а саме збільшено кредитний ліміт за договором до 29 443 200 грн. з цільовим призначенням на поповнення обігових коштів.

У пункті ІІІ договору про внесення змін №6 від 05.02.2016 вказано, що останній є невід'ємною частиною кредитного договору №DNHL від 10.02.2009, підписаний із використанням електронного цифрового підпису та є укладеним з моменту підписання його усіма сторонами.

У додатку 1 до договору про внесення змін №6 від 05.02.2016 до кредитного договору №DNHL від 10.02.2009, також підписаного із використанням електронного цифрового підпису, передбачено графік зменшення поточного ліміт в строк до 10.02.2017.

Останній договір про внесення змін до кредитного договору №DNHL від 10.02.2009 укладено сторонами 27.09.2016 шляхом підписання його представниками сторін зі скріпленням печатками товариств. Вказаним додатковим договором викладено кредитний договір у новій редакції, зокрема передбачено, що кредитний ліміт становить 29 443 200 грн., цільове призначення - поповнення обігових коштів, зі строком повернення до 10.02.2017.

У зв'язку з невиконанням позичальником своїх грошових зобов'язань за Кредитним договором у встановлені строки, у липні 2017 банк звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ХЕОПС А» про стягнення заборгованості. Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 25.09.2017 у справі №904/7209/17 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» задоволено, вирішено стягнути Товариства з обмеженою відповідальністю «ХЕОПС А» 28 311 793,14 грн. - заборгованості за договором, 2 953 863,75 грн. - заборгованості за процентами за користування кредитом, 4 049 395,74 грн. - пені, 1 000,00 грн. та 1 472 160,00 грн. - штрафів, 240 000,00 грн. - витрат по сплаті судового збору.

Спір у даній справі виник у зв'язку з наявністю, на думку позивача, підстав для визнання недійсним договору про внесення змін №6 від 05.02.2016 до кредитного договору №DNHL від 10.02.2009.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків (п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Статями 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно зі ст. ст. 33-34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона з допомогою належних та допустимих доказів повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач в обґрунтування наявності підстав для визнання недійсним договору №6 від 05.02.2016 про внесення змін до кредитного договору №DNHL від 10.02.2009 посилається на недотримання встановленої законом форми правочину, зокрема вказує, що спірний договір не підписаний представниками сторін у письмовій формі та не скріплений печатками підприємств.

З приводу вказаних доводів позивача господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до норм статті 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Стаття 181 Господарського кодексу України передбачає загальний порядок укладання господарських договорів. Частина 1 зазначеної статті визначає, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Частиною 1 статті 218 Цивільного кодексу України встановлено загальне правило, відповідно до якого недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України).

Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту (ст. 654 Цивільного кодексу України).

Статтею 1055 Цивільного кодексу України встановлено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

За приписами статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Правовий статус електронного цифрового підпису та відносини, що виникають при використанні електронного цифрового підпису в електронному документообігу, врегульовані нормами Закону України «Про електронний цифровий підпис» та Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг».

Відповідно до статі 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронним документом є документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов'язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов'язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.

Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Відносини, пов'язані з використанням електронних цифрових підписів, регулюються законом.

Оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов'язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» (ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»).

При цьому, нормами частин 1,2 статті 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» встановлено, що юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму.

Статтею 3 Закону України «Про електронний цифровий підпис» визначено, що електронний цифровий підпис за правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису (печатки) у разі, якщо: електронний цифровий підпис підтверджено з використанням посиленого сертифіката ключа за допомогою надійних засобів цифрового підпису; під час перевірки використовувався посилений сертифікат ключа, чинний на момент накладення електронного цифрового підпису; особистий ключ підписувача відповідає відкритому ключу, зазначеному у сертифікаті. Електронний підпис не може бути визнаний недійсним лише через те, що він має електронну форму або не ґрунтується на посиленому сертифікаті ключа.

Як зазначено відповідачем у відзиві та підтверджено позивачем у судовому засіданні, 27.10.2014 сторонами було укладено угоду про використання електронного цифрового підпису, якою сторони затвердили свою згоду про те що, документообіг між ними, в тому числі укладення договорів, додаткових угод та інше офіційне листування може здійснюватись як в письмовому, так і в електронному вигляді з накладенням електронного цифрового підпису, сертифікат на який видано акредитованим центром сертифікації ключів ПАТ КБ «Приватбанк», що діє згідно зі свідоцтвом про акредитацію центру сертифікації ключів серії СА №26 та атестату відповідності, виданого Державною службою спеціального зв'язку та захисту інформації України від 25.03.2011, а також експертного висновку №05/1-2057 від 30.05.2011.

Факт укладення сторонами угоди про використання електронного цифрового підпису від 27.10.2014, копію якої долучено до матеріалів справи, сторонами не оспорюється та є встановленим судом.

У письмових поясненнях по справі, поданих до суду 25.10.2017, позивач вказав, що даний позов заявлено не з підстав недійсності ключа, а з тих підстав, що спірний додатковий договір взагалі позивачем не підписувався.

У даному випадку господарський суд звертає увагу позивача, що в силу припису частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено).

Однак, твердження позивача про непідписання спірного договору спростовуються матеріалами справи та встановленими судом фактичними обставинами справи.

Так, на підтвердження факту підписання сторонами договору про внесення змін №6 від 05.02.2016 із додатком №1 від 05.02.2016 до кредитного договору №DNHL від 10.02.2009 як позивачем у складі позовних матеріалів, так і відповідачем надано суду відомості щодо накладання електронних цифрових підписів уповноважених представників позивача та відповідача, а також електронних печаток сторін відповідно до укладеної між ними угоди від 27.10.2014 про використання електронного цифрового підпису.

Зі змісту наданих позивачем відомостей вбачається, що проект договору про внесення змін №6 до кредитного договору №DNHL від 10.02.2009 було підписано керівником позивача ОСОБА_3 та скріплено електронною печаткою Товариства з обмеженою відповідальністю «ХЕОПС А» 04.02.2016 о 17:24 год., а 05.02.2016 о 13:48 год. спірний договір підписано з боку відповідача першим заступником голови правління банку ОСОБА_4 та скріплено іменною електронною печаткою останнього. Терміни дії сертифікатів електронних цифрових підписів та електронних печаток, сформованих акредитованим центром сертифікації ключів ПАТ КБ «Приватбанк», відповідають даті підписання договору. В результаті перевірки ЕЦП підтверджено їх дійсність.

Частиною 1 статті 7 Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачено, що підписувач має право: вимагати скасування, блокування або поновлення свого сертифіката ключа; оскаржити дії чи бездіяльність центру сертифікації ключів у судовому порядку.

Судом прийняті до уваги обґрунтовані заперечення відповідача про те, що матеріали справи не містять доказів звернення позивача за скасуванням або блокуванням його сертифіката ключа, оскарження останнім дій чи бездіяльності центру сертифікації ключів у судовому порядку, звернення відповідача до правоохоронних органів внаслідок неправомірного заволодіння ключем та/або його використання третьою особою.

До того ж, при здійсненні оцінки умов спірного договору змін №6 від 05.02.2016 до кредитного договору №DNHL від 10.02.2009 судом враховано, що зміни, внесені даною додатковою угодою, не є останньою редакцією кредитного договору №DNHL від 10.02.2009. При цьому, такі зміни, погоджені сторонами у договорі про внесення змін №6 від 05.02.2016 до кредитного договору №DNHL від 10.02.2009, щодо розміру ліміту цього договору та дати повернення кредитних коштів в подальшому були також схвалені позивачем у договорі про внесення змін від 27.09.2016 до кредитного договору №DNHL від 10.02.2009, який складений у формі єдиного документу у письмовій формі, містить підпис керівника та відтиск печатки позивача.

Щодо тверджень позивача про невідповідність дати підписання спірного договору позивачем (04.02.2016) вказаній у нього даті його укладення (05.02.2016) господарський суд вказує, що в силу норм статтей 640 Цивільного кодексу України, статті 181 Господарського кодексу України договір є укладеним з моменту його підписання обома сторонами (прийняття пропозиції укласти договір іншою стороною). Відтак, приймаючи до уваги, що відповідачем договір підписано 05.02.2016, судом встановлено, що датою укладення спірного договору є саме 05.02.2016.

Таким чином, укладення сторонами спірного договору шляхом накладення електронних цифрових підписів відповідає вимогам чинного законодавства та змісту укладеної сторонами угоди про використання електронного цифрового підпису від 27.10.2014.

За таких обставин, господарський суд дійшов висновку, що позивачем не було доведено за допомогою належних та допустимих доказів наявності підстав, передбачених статтею 215 Цивільного кодексу України, для визнання договору про внесення змін №6 від 05.02.2016 до кредитного договору №DNHL від 10.02.2009 недійсним, у зв'язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за подання даного позову покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ХЕОПС А» відмовити.

У судовому засіданні 25.10.2017 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 30.10.2017.

Суддя В.В. Князьков