РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.10.2017Справа №910/10903/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Росер"

до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Публічного акціонерного товариства "Укрзалізниця"

третя особа Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській області

про визнання договору недійсним

Суддя Маринченко Я.В.

Представники сторін:

від позивача - Астрюхін К.А. (представник за довіреністю);

від відповідача - Багрій Н.М. (представник за довіреністю);

від третьої особи - Котовський В.М. (представник за довіреністю).

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Росер" звернулося до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Публічного акціонерного товариства "Укрзалізниця" про визнання договору недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17.07.2014 між ним та третьою особою було укладено Договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 1593, на виконання умов якого третя особа передала, а позивач прийняв у строкове платне користування майно. У подальшому, між позивачем та відповідачем укладено до вказаного Договору Додатковий договір від 28.03.2016, яким змінено орендодавця майна з третьої особи на відповідача, на користь якого позивач сплачував орендну плату. Однак, отримавши вимогу про сплату заборгованості за цим Договором від третьої особи, позивач вважає, що відповідач не мав права укладати Додаткову угоду, що порушує таким чином публічний порядок через незаконне заволодіння відповідачем майном держави.

На підставі викладеного позивач просив задовольнити позов та визнати Додатковий договір недійсним.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити.

Відповідач проти задоволення позову заперечував, пославшись на викладені у відзиві обставини, зокрема на те, що вказане майно перейшло до нього у власність та ним було дотримано всі вимоги чинного законодавства при укладенні спірного правочину.

На підставі викладеного відповідач просив у задоволенні позову відмовити.

У судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечував, пославшись на викладені у відзиві обставини.

Третя особа в письмових поясненнях по справі зауважила, що відповідачем не доведено набуття спірного майна у власність та наявність у зв'язку з цим правових підстав для передачі його в оренду.

У судовому засіданні представник третьої особи надав по справі усні пояснення.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

17.07.2014 між третьою особою, як орендодавцем, та позивачем, як орендарем, укладено Договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 1593, за умовами якого третя особа передала, а орендар прийняв у строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно - нежитлові приміщення пакгаузу № 4 та № 5, а також частину відкритої вантажної платформи, загальною площею 627,4 м2, що розташоване за адресою: Київська обл., м. Біла Церква, вул. Товарна, 29, та обліковується на балансі Будівельного монтажно-експлуатаційного управління № 2 у м. Козятин (далі - балансоутримувач), вартість якого визначена згідно з висновком про вартість на 31.12.2014 і становить за незалежною оцінкою 1163069,00 грн., без урахування ПДВ (п. 1.1. даної угоди).

Відповідно до п. 2.2. вказаного правочину передача майна в оренду не тягне за собою виникнення в позивача права власності на це майно. Власником майна залишається держава, а позивач користується ним протягом строку оренди.

Пунктом 3.6. Договору сторони погодили, що орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 70 % до 30 % щомісяця, не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітнім, відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

У разі припинення (розірвання) Договору позивач сплачує орендну плату до дня повернення майна за актом приймання-передачі включно. Закінчення строку дії Договору не звільняє позивача від обов'язку сплатити заборгованість за орендну платою, якщо така виникла, у повному обсязі, ураховуючи санкції, до державного бюджету (п. 3.11. Договору).

Пунктом 10.1. вказаного правочину він укладений строком на один рік, що діє з 17.07.2014 до 16.07.2015 включно.

Згідно з п. 10.4. даної угоди в разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього Договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця Договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим Договором. Зазначені дії оформляються додатковою угодою, яка є невід'ємною частиною Договору при обов'язковій наявності дозволу органу, уповноваженого управляти об'єктом оренди.

Відповідно до п. 10.12. Договору взаємовідносини сторін, не врегульовані цим Договором, регулюються чинним законодавством України.

Факт передачі вказаного майна в оренду позивачу підтверджується підписаним трьома сторонами актом приймання-передачі державного майна від 17.07.2014 № 1.

Як вбачається із матеріалів справи, 28.03.2016 між відповідачем, як орендодавцем, та позивачем, як орендарем, підписано Додатковий договір до Договору, за умовами якого сторони дійшли згоди встановити, що орендодавцем майна, визначеного Договором, є відповідач (п. 1 Додаткового договору).

Відповідно до п. 2 Додаткового договору в тексті Договору повне найменування «Козятинське будівельно-монтажне експлуатаційне управління № 2» та скорочена назва «Козятинське БМЕУ-2» замінено відповідно на «Виробничий підрозділ Козятинське будівельно-монтажне експлуатаційне управління регіональної філії "Південно-Західна залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" та ВП Козятинське БМЕУ.

Також, даним правочином погоджено розмір орендної плати за базовий місяць розрахунку - листопад 2015 року, в розмірі 25784,60 грн. із ПДВ, та обов'язок позивача перераховувати 100 % орендної плати на розрахунковий рахунок відповідача не пізніше 10 числа місяця наступного за звітнім (п. 3.1., 3.2. Додаткового договору).

Пунктом 4. Додаткового договору сторони дійшли згоди викласти п. 10.1. Договору в такій редакції: « 10.1. Цей Договір діє з 01.12.2015 по 31.12.2016 включно».

Відповідно до підписаного обома сторонами акту приймання-передачі в оренду нерухомого майна від 28.03.2016 відповідач передав, а позивач прийняв в оренду вказане майно.

Додатковим договором до Договору від 24.10.2016, підписаним обома сторонами, строк дії Договору визначено з 01.06.2016 по 31.10.2016 включно.

Законом України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» урегульований особливий порядок утворення Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». Відповідно до преамбули, ч. 2 розділу III «Перехідні та прикінцеві положення», ч. 1 ст. 2 вказаного Закону він визначає правові економічні та організаційні особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування, 100 відсотків акцій якого належать державі, та утворення якого здійснюється за рішенням Кабінету Міністрів України відповідно до законодавства з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, а Закони та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, діють у частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до ч. 6, 7 ст. 2 вищевказаного Закону ПАТ «Українська залізниця» є правонаступником усіх прав і обов'язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту. Оприлюднення затвердженого Кабінетом Міністрів України переліку підприємств залізничного транспорту, на базі яких утворюється Товариство, є офіційним повідомленням для кредиторів про припинення таких суб'єктів господарювання.

На виконання зазначеного Закону, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 (опублікована в Урядовому кур'єрі, 2014, 07, 04.07.2014 № 118), утворено ПАТ «Українська залізниця» на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, згідно з додатком 1.

Серед наведеного у додатку 1 до зазначеної постанови переліку підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, на базі яких утворюється ПАТ «Українська залізниця», значиться й Державне територіально-галузеве об'єднання "Південно-Західна залізниця".

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» комісія з утворення Товариства у чотиримісячний строк з дня затвердження її складу подає центральному органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту, для затвердження у місячний строк зведений передавальний акт, зведений акт оцінки майна залізничного транспорту загального користування, а також проект статуту Товариства для подання Кабінетові Міністрів України. Зведені передавальний акт та акт оцінки складаються на основі узагальнених даних передавальних актів та актів оцінки, складених стосовно цілісного майнового комплексу кожного підприємства залізничного транспорту (ст. 2 зазначеного Закону).

Як вбачається із наявної у матеріалах справи копії передавального акту від 18.08.2015, спірне майно, розташоване за адресою: Київська обл., м. Біла Церква, вул. Товарна, 29 (нежитлові приміщення пакгауз № 4 та № 5, а також частину відкритої вантажної платформи, загальною площею 627,4 м2) передано від Державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-Західна залізниця" відповідачу.

Згідно зі Статутом (затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 № 735) відповідач є правонаступником усіх прав і обов'язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту.

Товариство має у власності майно, внесене до його статутного капіталу, та/або інше майно, набуте ним на підставах, що не заборонені законодавством. Товариство здійснює володіння, користування та розпорядження таким майном згідно з метою своєї діяльності з урахуванням вимог законодавства та цього Статуту. За Товариством закріплено на праві господарського відання державне майно, що передане йому відповідно до законодавства. Товариство здійснює користування та розпорядження цим майном відповідно до мети своєї діяльності з урахуванням обмежень, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами та цим Статутом (п.п. 20, 21 Статуту).

Як передбачено п. 1 наказу Державної адміністрації залізничного транспорту України від 30.11.2015 № 512-Ц/од «Про деякі питання щодо реорганізації підприємств, установ залізничного транспорту», датою закінчення господарської діяльності Державної адміністрації залізничного транспорту України (Укрзалізниці) і підприємств та установ залізничного транспорту, які реорганізуються шляхом злиття, згідно з додатком 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200, є 30.11.2015.

Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідач, державну реєстрацію якого здійснено 21.10.2015, є правонаступником низки юридичних осіб, серед яких зазначено, зокрема, Державне територіально-галузеве об'єднання "Південно-Західна залізниця".

Частиною 1 ст. 23 Закону України „Про оренду державного та комунального майна" передбачено, що в разі переходу права власності до інших осіб договір оренди зберігає чинність для нового власника.

Відтак, посилання позивача на наказ від 10.02.2016 № 071 «Про деякі питання щодо майна ПАТ «Укрзалізниця», яким керівникам структурних підрозділів апарату ПАТ «Укрзалізниця», регіональних філій, філій заборонено, зокрема, передавати в оренду майно, внесене до статутного капіталу товариства, до визначення відповідного порядку Кабінетом Міністрів України, як на одну з підстав відсутності у відповідача права на укладення спірного Додаткового договору, не є належним обґрунтуванням позовної вимоги, оскільки даний наказ є внутрішнім документом та не має вищої юридичної сили над зазначеною вище нормою закону.

Одночасно, як встановлено судом, позивач не здійснював повернення орендованого майна за відповідним актом відповідачу чи третій особі, тобто позивач продовжує користуватися даним майном на підставі Договору (із укладеними до нього додатковими договорами). Докази протилежного в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорювання і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими, а тому обов'язком позивача відповідно до ст. 33 ГПК України є доведення в установленому законом порядку наявності факту порушення його прав та інтересів відповідачем у справі.

У своїй позовній заяві позивач обґрунтував наявність свого порушеного права тим, що з 01.12.2015 сплачував орендну плату на рахунок відповідача, проте з 18.06.2016 оплату призупинив до моменту вирішення питання з визначення одержувача грошових коштів за Договором оренди, оскільки отримав вимогу (від 02.06.2016 № 14-09-2407) про сплату заборгованості за цим Договором від третьої особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Разом із цим, посилання позивача на наявність спору щодо здійснення розрахунків за Договором не може бути належним обґрунтуванням заявленої ним позовної вимоги про визнання цього правочину недійсним. У такому випадку позивач не позбавлений права на вирішення даного спору в судовому порядку, обравши відповідний спосіб захисту.

Таким чином, позивачем не доведено наявність його порушених прав та охоронюваних законом інтересів у межах даного позову відповідачем у справі, що має наслідком відмову в його задоволенні.

Щодо посилання позивача на нікчемність спірного договору за законом, внаслідок порушення ним публічного порядку через незаконне заволодіння відповідачем майном держави, суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо (п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 № 9).

Проте, позивачем жодним чином не обґрунтовано спрямованість Додаткового договору від 28.03.2016 на незаконне заволодіння майном держави та наявність у діях відповідача вини, доказаної у встановленому законом порядку. Одночасно, позивачем не доведено наявності та розміру заподіяних державі внаслідок укладення оспорюваного правочину збитків.

Ураховуючи викладене, оскільки позивачем не доведено наявність його порушених прав та охоронюваних законом інтересів укладенням оспорюваної угоди, а також її нікчемність через порушення публічного порядку, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі положень ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення підписано 01.11.2017

Суддя Я.В. Маринченко