РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.11.2017Справа №910/15477/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ФІНІТІ-КОМПАНІ"

до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПРИВАТБАНК"

Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерсплав"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Національний банк України,

Міністерство фінансів України

про визнання права

Суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача Тарновецький П.Я. - представник за довіреністю б/н від 09.08.17
від відповідача-1 не з'явився від відповідача-2 не з'явився від третьої особи-1 Кузьменко Ю.С. - представник за довіреністю № 18-0009/60158 від 19.07.16 від третьої особи-2 не з'явився

В судовому засіданні 01.11.2017, в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ФІНІТІ-КОМПАНІ" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПРИВАТБАНК", Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерсплав" про визнання права вимоги.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 11.11.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ФІНІТІ-КОМПАНІ" (надалі - позивач) та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (надалі - відповідач-1) був укладений договір поруки № 4И11316И/П (далі- Договір), відповідно до умов якого позивач надає поруку перед відповідачем-1 за виконання Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерсплав" (надалі - відповідач-2) зобов'язань з повернення кредиту та сплати відсотків за кредитними договорами, укладеними між Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтерсплав" та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "ПРИВАТБАНК". За доводами позивача, останнім виконано умови договору поруки та виплачено суму кредиту та відсотків відповідача-2 у розмірі ,00 грн., а тому позивач набув права кредитора за кредитними договорами.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.09.2017 порушено провадження у справі № 910/15477/17 за вказаною позовною заявою та призначено розгляд справи в судовому засіданні на 11.10.2017.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.10.2017 суд залучив до участі у справі Національний банк України та Міністерство фінансів України в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача та відклав розгляд справи на 01.11.2017.

25.10.2017 через загальний відділ діловодства господарського суду надійшли письмові пояснення Національного банку України, відповідно до яких третя особа-1 зазначає, що позивачем в порядку ст. 33 ГПК України не підтверджено жодними належними доказами ті обставини, що сума заборгованості, яка була сплачена позивачем, відповідає повній сумі заборгованості боржника за кредитними договорами, а також те, що зобов'язання боржника за кредитними договорами обмежують виключно погашенням кредиту та сплатою відсотків за користування кредитом. При цьому, третя особа-1 також зауважує, що поданий позов є передчасним, оскільки позивачем не було надано жодного доказу в підтвердження порушеного відповідачами права Товариства з обмеженою відповідальністю "ФІНІТІ-КОМПАНІ", яке потребує захисту в судовому порядку.

01.11.2017 через загальний відділ діловодства господарського суду надійшло клопотання відповідача про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю забезпечити явку уповноваженого представника.

У судове засідання, призначене на 01.11.2017, з'явився представник позивача, який проти відкладення розгляду справи заперечував та просив відмовити у поданому клопотанні. Представник третьої особи-1 щодо поданого клопотання зазначив на розсуд суду.

Представники відповідача-2 та третьої особи-2 в судове засідання не з'явились, вимоги ухвали суду не виконали, про причини відсутності суд не повідомили, хоча про дату та час проведення судового засідання були повідомлені належним чином.

Дослідивши клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, суд вирішив відмовити в його задоволенні, оскільки відповідач не позбавлений права та можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК).

При цьому суд зазначає, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, незважаючи на те, що представники відповідачів не з'явились у судове засідання, справа може бути розглянута за наявними у ній документами у відповідності до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка вказаних учасників судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

У судовому засіданні суд заслухав представника позивача, який позов підтримав та надав усні пояснення по суті спору. Представник третьої особи-1 проти позову заперечував з підстав викладених у письмових поясненнях.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

11 листопада 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "ФІНІТІ-КОМПАНІ" (надалі - позивач, поручитель) та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (надалі - відповідач-1, кредитор) був укладений договір поруки № 4И11316И/П (надалі - Договір), предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання ТОВ "Інтерсплав" (надалі - відповідач-2, боржник) своїх зобов'язань за кредитними договорами від 17.05.2011 № 4И11316И, від 19.02.2012 № 4И12047И, від 24.02.2012 № 4И12125И, від 16.04.2013 № 4И13243И, від 19.02.2014 № 4И14163И, від 17.02.2015 № 4И15028И (далі - кредитні договори) (п.1. договору).

Відповідно до п. 2 договору поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов'язку боржника за кредитними договорами з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до Кредитних договорів.

За змістом п. 4 договору у випадку невиконання боржником зобов'язань за Кредитними договорами, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники у сумі заборгованості за кредитом та у сумі відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни відповідно до кредитних договорів.

Спір виник внаслідок того, що позивач як поручитель виконав обов'язок боржника за кредитними договорами, а саме погасив борг в загальному розмірі ,00 грн., тому у відповідності до ст.ст. 512, 514 Цивільного кодексу України став новим кредитором за кредитними договорами, проте відповідачі не визнають факт погашення заборгованості та факт переходу прав кредитора.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

За правовою природою договір №4И11316И/П від 11.11.2016 є договором поруки.

Відповідно до ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Згідно зі ст. 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Судом встановлено, що згідно платіжних доручень №2, №3, №4, №5, №6, №7 від 15.11.2016 позивачем було перераховано на рахунок відповідача-1 грошові кошти у загальному розмірі ,29 грн., з призначеннями платежу: «Виконання зобов'язань по кредитним договором від 17.05.2011 № 4И11316И, від 19.02.2012 № 4И12047И, від 24.02.2012 № 4И12125И, від 16.04.2013 № 4И13243И, від 19.02.2014 № 4И14163И та від 17.02.2015 № 4И15028И згідно договору поруки № 4И11316И/П від 11.11.2016.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" помилковий переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб'єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі.

Стаття 469 Цивільного кодексу України встановлює, що особа, яка одержала майно за рахунок іншої особи без достатньої підстави, встановленої законом або договором, зобов'язана повернути безпідставно придбане майно цій особі.

Доказів того, що відповідачем-1 не визнаються або оспорюються обставини щодо сплати позивачем на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" коштів у розмірі ,29 грн. позивачем не надано, як і не надано доказів повернення відповідачем-1 зазначених коштів як помилково перерахованих, у зв'язку з відсутністю укладеного з ним договору поруки № 4И11316И/П від 11.11.2016.

При цьому, звернення позивача до відповідача-1 (лист №14 від 18.07.2017) з проханням надати кредитні договори, договори застави, а також довідки про погашення заборгованості поручителем у відповідності до договору поруки та не надання їх останнім, не може розцінюватись як невизнання Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" факту сплати позивачем коштів в рахунок виконання зобов'язань ТОВ "Інтерсплав" за кредитними договорами.

Щодо посилань позивача на не задоволення відповідачем-2 вимоги про сплату заборгованості, то по-перше, в матеріалах справи відсутні докази направлення на адресу ТОВ "Інтерсплав" вимоги (претензії) вих. №13 від 18.07.2016, а по-друге, сам по собі факт невиконання боржником вимоги кредитора про сплату заборгованості не є беззаперечним доказом невизнання або оспорення боржником існування у кредитора відповідного права вимоги (оскільки таке невиконання може бути зумовлено не лише наявністю заперечень щодо факту існування заборгованості, а й зокрема, відсутністю у боржника грошових коштів, наявністю форс-мажорних обставин тощо).

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, з огляду на наведені положення законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні ст. 34 Господарського процесуального кодексу України доказами, певного суб'єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.

У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Суд зазначає, що до господарського суду має право звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Тобто в контексті цієї норми має значення лише суб'єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Виключно суб'єктивний характер заінтересованості як переконаності в необхідності судового захисту суб'єктивного матеріального права чи законного інтересу може підтверджуватися при зверненні до суду лише посиланням на таку необхідність самої заінтересованої особи. Саме тому суд не вправі відмовити у прийнятті позовної заяви з тих лише підстав, що не вбачається порушення матеріального права чи законного інтересу позивача, або заявник без належних підстав звернувся до суду в інтересах іншої особи.

Разом з тим, на позивача покладений обов'язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Однак, позивачем не доведено суду, в чому саме та з яких підстав його права та законні інтереси є порушеними з боку визначених ним відповідачів.

Згідно зі ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем).

Відповідно до ч. 2 ст. 556 Цивільного кодексу України до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

У відповідності до п. 8 договору поруки до поручителя, що виконав обов'язки боржника за кредитним договором, переходять всі права кредитора за Кредитним договором і договору(ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення виконання зобов'язань боржника перед кредитором за Кредитним договором у частині виконаного зобов'язання.

Отже, перехід до поручителя прав кредитора у зобов'язані після виконання ним обов'язку боржника відбувається в силу прямої вказівки закону та будь-яких інших дій для переходу такого права вчиняти не потрібно.

За таких обставин, оскільки Товариством з обмеженою відповідальністю "ФІНІТІ-КОМПАНІ" належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України факту порушення або невизнання відповідачами його прав або охоронюваних законом інтересів не доведено, вимоги позивача про визнання права вимагати від Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерсплав" сплати суми боргу за кредитними договорами та визнання відсутнім у Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" права вимагати від Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерсплав" сплати суми боргу за кредитними договорами у загальному розмірі ,29 грн. є безпідставними та задоволенню не підлягають.

У відповідності до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 02.11.2017

Суддя Пукшин Л.Г.