КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" жовтня 2017 р. Справа№ 910/8675/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Яковлєва М.Л.

Гончарова С.А.

За участю представників сторін: повідомлені, але не з'явились.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» на рішення господарського суду міста Києва від 25.07.2017 у справі № 910/8675/17 (суддя Турчин С.О.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса», м. Київ

до 1) товариства з обмеженою відповідальністю «Редмонд-Україна», м. Київ

2) товариства з обмеженою відповідальністю «Лекс», м. Дніпро

про визнання договору недійсним

За результатами розгляду апеляційної скарги Київський апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Дієса» (надалі- позивач/ТОВ «Дієса») звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Редмонд-Україна» (надалі-відповідач-1/ТОВ «Редмонд-Україна»), товариства з обмеженою відповідальністю «Лекс» (надалі-відповідач-2/ТОВ «Лекс») про визнання недійсним договору поруки № 87 від 10.03.2017 укладеного між відповідачем-1 та відповідачем-2.

Позовні вимоги мотивовані тим, що порука - це фінансова послуга, а ТОВ «Редмонд-Україна» не мав права вчиняти такий правочин, оскільки статутними документами останнього не передбачено такого виду діяльності, як надання фінансових послуг, отже, спірний договір поруки є фіктивним, оскільки не направлений на реальне настання наслідків. Крім того позивач зазначає, що відповідач -1 не мав права передавати свої права та обов'язки за договором поставки іншим особам, а тому відповідач -1, без отримання попередньої згоди позивача, уклав спірний договір поруки, чим порушив вимоги законодавства, відтак, в силу ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України є підставою визнання договору поруки № 87 від 10.03.2017 недійсним.

Ухвалою господарського суду міст Києва від 31.05.2017 порушено провадження у справі № 910/8675/17 та призначено її до розгляду.

Рішенням господарського суду міста Києва від 25.07.2017 у справі № 910/8675/17 (суддя Турчин С.О.) у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення місцевого господарського суду мотивовано недоведеністю та необґрунтованістю позовних вимог.

При цьому суд першої інстанції керувався приписами ст.ст. 15. 16, 203, 204, 215, 234, 546, 553, 554, 626 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України, ст.ст. 1, 4, 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг та ст.ст. 4, 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України.

Не погоджуючись з вказаним рішенням господарського суду міста Києва, ТОВ «Дієса» (надалі- апелянт) звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити та судові витрати покласти на відповідачів.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.09.2017 у справі № 910/8675/17 прийнято до провадження апеляційну скаргу ТОВ «Дієса» на рішення господарського суду міста Києва від 25.07.2017 у справі № 910/8675/17 та призначено її розгляд на 19.09.2017.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.09.2017 у справі № 910/8675/17 розгляд апеляційної скарги ТОВ «Дієса» на рішення господарського суду міста Києва від 25.07.2017 у справі № 910/8675/17 відкладено на 17.10.2017.

Встановлено, що представники сторін у судове засідання не з'явились, про поважні причини неявки суд не повідомили. Заяв/клопотань про відкладення розгляду справи через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від сторін не надходило.

Відповідач-1 та відповідач-2 відзивів на апеляційну не надали.

У п. 3.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз'яснено, що місцезнаходження юридичної особи або місце проживання фізичної особи - підприємця визначається на підставі відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (стаття 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців"); порядок доступу судів загальної юрисдикції до відомостей названого реєстру визначено відповідним Положенням, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 31.07.2013 N 1556/5 (з подальшими змінами).

Відповідно до п. 3.9.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Пунктом 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» роз'яснено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відкладення є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення сторін про дату, час та місце судового засідання з розгляду апеляційної скарги, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими поштовими поверненнями, про те сторони (позивач та відповідачі 1-2) не скористалися своїми правами, передбаченими ст. 22 Господарського процесуального кодексу України та виходячи з того, що явка ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.09.2017, 19.09.2017 та від 17.10.2017 таких представників не визнавалася обов'язковою, а участь в засіданні суду є правом, а не обов'язком сторони, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги за відсутності представників позивача та відповідачів 1-2.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга підлягає не задоволенню, виходячи з наступних підстав.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України (надалі-ГПК України) апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно ст. 99 ГПК України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, що 29.08.2013 року ТОВ «РЕДМОНД-Україна», як постачальником, та ТОВ «ДІЄСА», як покупцем, укладено договір №29/08/2013 (далі - договір поставки), відповідно до умов якого постачальник зобов'язується поставити й передати у власність покупця товари народного споживання, а саме електропобутові товари, телерадіотовари, комп'ютерну техніку, а покупець зобов'язується прийняти цей товар і оплатити його на умовах, визначених цим договором.

10.03.2017 між ТОВ «ЛЕКС», як поручителем, та ТОВ «РЕДМОНД-Україна», як кредитором, було укладено договір поруки №87 (надалі - договір поруки).

Поручитель зобов'язується відповідати перед кредитором за виконання зобов'язань ТОВ «Дієса» (боржник), що виникли з договору поставки № 29/08/2013 від 29.08.2013, який був укладений між кредитором та боржником ( п. 1.1 договору поруки).

Пунктом 1.2 договору поруки сторони визначити, що поручитель та боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором за належне виконання боржником забезпеченого зобов'язання.

Поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язань боржником, згідно основного договору у розмірі 5000,00 грн. (п. 2.1 договору поруки).

Предметом даного спору є вимога позивача до відповідачів 1,2 про визнання недійним договору поруки № 87 від 10.03.2017.

Статтею 215 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, що спірний правочин, який оскаржується позивачем, за своєю правовою природою є договором поруки.

За приписами ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Статтею 553 ЦК України визначено, що договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Відповідно до статті 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" (далі - Закон) встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Згідно з ст. 4 Зазначеного вище Закону, фінансовими вважаються такі послуги, зокрема, надання гарантій та поручительств.

Відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону, можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції.

Відповідно до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 31.03.2006 № 5555 "Про можливість надання юридичними особами - суб'єктам господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, фінансових послуг з надання коштів у позику та надання поручительств" (чинне на момент укладення спірного договору), юридичні особи - суб'єкти господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, надають фінансові послуги з надання коштів у позику (крім на умовах фінансового кредиту) та поручительств відповідно до вимог цивільного законодавства та з урахуванням вимог законодавства України щодо запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом.

З урахуванням вищевикладеного колегія суддів приходить до висновку, що відповідач може надавати поруку, з дотриманням вимоги цивільного законодавства та законодавства з боротьби з відмиванням злочинних доходів. В той же час, цивільне законодавство не перешкоджає здійсненню юридичним особам здійснювати операції з надання поруки як за плату, так і на безоплатній основі.

Таким чином, твердження позивача про те, що відповідач не мав права укладати спірний правочин, є безпідставними та необґрунтованими.

Статтею 234 ЦК України визначено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином

Фіктивний правочин визнається недійсним внаслідок того, що він не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, вказаних в частині 5 статті 203 Цивільного кодексу України, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін, яка не спрямована на виникнення, зміну чи припинення цивільних прав і обов"язків, не відповідає зовнішньому її прояву.

У пункті 3.11. постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 № 11 роз'яснено, що фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Про спрямованість спірного правочину на настання правових наслідків, передбачених ним, свідчить звернення ТОВ "Редмонд-Україна" до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до позивача та поручителя про стягнення заборгованості.

Таким чином, оскільки позивачем не доведено наявності ознак фіктивного правочину, зокрема, умислу у сторін та відсутності наміру створити правові наслідки, що породжуються договором поруки на момент його вчинення, місцевий господарський суду, з яким і погоджується судова колегія апеляційного господарського суду дійшов вірного висновку щодо безпідставності доводів позивача про наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.

Стовно посилань ТОВ «ДІЄСА» на те, що відповідач- 1 не мав права передавати свої права та обов'язки за договором поставки іншим особам, а тому відповідач -1, без отримання попередньої згоди позивача, порушив умови договору та законодавства, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 9.5 договору поставки, постачальник не має права передавати свої права та обов'язки по даному договору третім особам без попередньої письмової згоди покупця.

У відповідності зі ст.ст. 553, 554 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником свого зобов'язання забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники.

Таким чином укладення договору поруки не змінює зобов'язання боржника за основним договором, про що йшлося вище.

При цьому чинним законодавством України та умовами як основного договору, так і оспорюваного договору поруки не встановлено обов'язок кредитора та поручителя попереджати боржника про укладення договору поруки з метою забезпечення виконання його зобов'язань перед кредитором, а волевиявлення боржника під час укладення договору поруки не є істотною умовою договору поруки.

Виходячи із положень статей 553, 554, 626 Цивільного кодексу України, договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором і поручителем, порука створює права для кредитора та обов'язки для поручителя, безпосередньо на права та обов'язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов'язання не впливає, оскільки зобов'язання боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються.

Пунктом 3.16. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними") роз'яснено, що ж до боржника, то він стороною договору поруки не виступає, а є учасником у зобов'язанні, забезпеченому порукою. Обов'язок кредитора або поручителя за договором поруки одержувати згоду боржника на укладення такого договору законодавством України не передбачений та не випливає зі змісту правовідносин поруки. Відповідно відсутність зазначеної згоди не порушує й умов дійсності договору поруки та не є підставою для визнання його недійсним.

Відтак, доводи позивача про необхідність отримання його згоди на укладення договору поруки колегією суддів відхиляються у зв'язку з їх необґрунтованістю.

Товариством з обмеженою відповідальністю «Дієса» не доведено та не надано доказів, які підтверджують, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) були недодержані вимоги, які встановлені ст. 203 ЦК України.

Доказів, які б свідчили про протилежне суду не надано.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з правомірним висновком місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позовних, у зв'язку з їх необґрунтованістю та недоведеністю.

Враховуючи вищевикладене та те, що саме на позивачеві лежить тягар доказування тих обставин, на які він посилається, заявляючи позовні вимоги, колегія суддів робить висновок, що судом першої інстанції правомірно та обґрунтовано відмовлено в задоволенні позову з підстав недоведеності позивачем фіктивності (ст. 234 ЦК України) договору поруки № 87 від 10.03.2017, а також обставин, з якими положення статей 203, 215 ЦК України пов'язують можливість визнання спірного договору поруки недійсним.

На підставі вищевикладеного апеляційний суд не приймає до уваги твердження позивача, що зазначені в апеляційній скарзі стосовно порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права

У відповідності до ст.ст. 32-34 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з нормами ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи викладене, колегія суддів на підставі доказів, наявних в матеріалах справи, пояснень представників сторін, дійшла до висновку, що відповідно до ст. 104 ГПК України підстав для скасування чи зміни рішення місцевого господарського суду не вбачає, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

В зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 4-2, 4-3, 4-7, 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 25.07.2017 у справі № 910/8675/17 залишити без змін.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді М.Л. Яковлєв

С.А. Гончаров