ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

02.11.2017р. Справа №905/665/15

за скаргою: №04/1038 від 06.09.2017р. Державного підприємства «Регіональні електричні мережі» в особі Луганської філії на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України по справі №905/665/15:

за позовом: Державного підприємства «Регіональні електричні мереж», м.Вишгород в особі Луганської філії, м.Лисичанськ

до відповідача: Державного підприємства «Укршахтгідрозахист», м.Київ

про стягнення 91165660,68 грн

за участю органу виконання судового рішення: Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, м.Київ

Суддя Паляниця Ю.О.

Секретар судового засідання: Бикова Я.М.

У засіданні брали участь:

від стягувача (позивача, заявника): ОСОБА_1 за дов.

від боржника (відповідача): не з'явився

від органу виконання судового рішення: ОСОБА_2 гол. спец.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Донецької області від 10.09.2015р. по справі №905/665/15 позовні вимоги Державного підприємства «Регіональні електричні мережі», м.Вишгород в особі Луганської філії, м.Лисичанськ до Державного підприємства «Укршахтгідрозахист», м.Київ про стягнення 91165660,68 грн, а саме боргу за активну електроенергію - 48193565,59 грн; боргу за реактивну електроенергію 2695433,53 грн; 3% річних 2982893,35 грн; - інфляційної складової боргу 37293768,21 грн задоволено частково: стягнуто з відповідача на користь позивача борг за активну електроенергію 44718265,59 грн; борг за реактивну електроенергію 2695433,53 грн, 3% річних 2982697,99 грн, інфляційну складову боргу 37293768,21 грн, а також судовий збір 73079,84 грн. В залишковій частині вимог відмовлено.

На виконання рішення від 10.09.2015р. по вказаній справі 25.09.2015р. господарським судом було видано, зокрема, наказ про стягнення боргу за реактивну електроенергію - 2695433,53 грн, 3% річних - 2982697,99 грн, інфляційної складової боргу - 37293768,21 грн, а також судового збору у розмірі 73079,84 грн.

13.09.2017р. Державне підприємство «Регіональні електричні мережі» в особі Луганської філії звернулось до господарського суду Луганської області зі скаргою №04/1038 від 06.09.2017р. про визнання постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_3 від 14.08.2017р. про повернення виконавчого документа за виконавчим провадженням №49531091 недійсною.

Листом №01-07/81 від 13.09.2017р. господарського суду Луганської області вказану скаргу з додатками направлено за належністю до господарського суду Донецької області.

В обґрунтування скарги Державне підприємство «Регіональні електричні мережі» в особі Луганської філії зазначало, що рішення державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу ґрунтувалось на відсутності підстав для примусової реалізації майна боржника з огляду на приписи Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна», Закону України «Про виконавче провадження». Проте, на думку заявника, державним виконавцем не було належним чином досліджено питання відсутності у боржника майна, яке не забезпечує ведення його виробничої діяльності, що виключає можливість застосування норм відповідних нормативно-правових актів та повернення виконавчого документа стягувачу.

Заявник у судове засідання 02.11.2017р. зявився, вимоги скарги підтримав.

Боржник у судове засідання 02.11.2017р. не зявився, у поясненнях б/н від 27.09.2017р., просив залишити скаргу №04/1038 від 06.09.2017р. Державного підприємства «Регіональні електричні мережі» в особі Луганської філії без задоволення з посиланням на те, що Державне підприємство «Укршахтгідрозахист» є бюджетною установою в розумінні п.12 ст.2 Бюджетного кодексу України, утримується за рахунок коштів державного бюджету України, майно боржника повністю належить державі. За твердженням боржника, майно та грошові кошти, на які можливо звернути стягнення у Державного підприємства «Укршахтгідрозахист» відсутні.

За змістом довідки №1-4-286 від 03.10.2017р. Державного підприємства «Укршахтгідрозахист» майно, яке знаходиться на балансі підприємства та незахоплене у зв'язку з проведенням антитерористичної операції використовується у виробничому процесі експлуатації двох водовідливних комплексів ш.«Чорноморка» (місцезнаходження: м.Лисичанськ, Луганської області) та ш.«Кремінна» місцезнаходження: м.Кремінна, Луганської області); майно, що не використовується у виробничій діяльності на підприємстві відсутнє.

Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у запереченнях №905/665/15 від 02.11.2017р., які підтримані представником відділу у судовому засіданні 02.11.2017р., просив відмовити у задоволенні скарги з посиланням на те, що Законом України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення, виконавчий документ повертається стягувачу на підставі пунктів 2, 9 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».

Оцінюючи подані учасниками судового процесу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що скарга №04/1038 від 06.09.2017р. Державного підприємства «Регіональні електричні мережі» в особі Луганської філії підлягає задоволенню, враховуючи наступне:

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» №606-ХІV від 21.04.1999р. (в редакції, яка діяла станом на 02.12.2015р.) встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч.1 ст.2, ч.1 ст.11 вказаного нормативно-правового акту примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За приписами ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та способом, передбаченим Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.25 Закону України «Про виконавче провадження» №606-ХІV від 21.04.1999р. державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Згідно з п.1 ч.1 ст.19 Закону України «Про виконавче провадження» №606-ХІV від 21.04.1999р. державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зокрема, за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення, зазначеного в статті 3 цього Закону.

За приписами ч.2 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» №606-ХІV від 21.04.1999р. розшук боржника - юридичної особи та іншого майна боржника організовує державний виконавець.

Відповідно до п.3.12. Інструкції з організації примусового виконання рішень, яка затверджена наказом №512/5 від 02.04.2012р. Міністерства юстиції України (в редакції, що діяла станом на 02.12.2015р.), організацію розшуку боржника - юридичної особи та майна боржника чи інформації про місце отримання боржником доходів державний виконавець здійснює шляхом направлення запитів до органів державної податкової служби, Державної реєстраційної служби України, банків, Державної автомобільної інспекції Міністерства внутрішніх справ України, Державної казначейської служби України, Державного агентства земельних ресурсів, бюро технічної інвентаризації, нотаріату, органів статистики тощо або перевірки інформації за даними електронних баз даних та реєстрів, що містять інформацію про майно чи доходи боржника, а також за даними інших джерел інформації як офіційних, так і неофіційних (засобів масової інформації, мережі Інтернет тощо).

Як свідчать матеріали розгляду скарги, наказ господарського суду Донецької області від 25.09.2015р. був предявлений до виконання до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Постановою від 02.12.2015р. Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відкрито виконавче провадження №49531091 з примусового виконання наказу від 25.09.2015р., а згідно з постановою від 23.05.2017р. виконавчий документ №905/665/15 від 25.09.2015р. повернуто стягувачу.

При цьому, державний виконавець керувався приписами п.п.2, 9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», посилався на відсутність майна, на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення боргу та встановлену законом заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника.

05.10.2016р. набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» №1404-VІІІ від 02.06.2016р., з дня набрання чинності яким втрачає чинність Закон України «Про виконавче провадження» №606-ХІV від 21.04.1999р., крім статті 4, яка втрачає чинність через три місяці з дня набрання чинності цим Законом.

Як встановлено у ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно зі ст.5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

В силу норм п.7 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VІІІ від 02.06.2016р., який набрав чинності 05.10.2016р., виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

За змістом рішення №1-рп/99 від 09.02.1999р. Конституційного Суду України дія нормативно-правового акта починається з моменту набрання цим актом чинності та припиняється з втратою ним чинності, тобто до події чи факту застосовується той закон або нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Згідно зі ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов'язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну, безперешкодно входити на земельні ділянки, до приміщень, сховищ, іншого володіння боржника - юридичної особи, проводити їх огляд, примусово відкривати та опечатувати їх; накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей; тощо. Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов'язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом. Під час виконання рішень виконавець має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних. Порядок доступу до такої інформації з баз даних та реєстрів встановлюється Міністерством юстиції України разом із державними органами, які забезпечують їх ведення.

Відтак, законодавець визначає умови і порядок виконання судових рішень у примусовому порядку, низку повноважень (прав та обовязків) державного виконавця, які здійснюються останнім з метою забезпечення виконання судових рішень.

Як зазначалось, при прийнятті оскаржуваної постанови державний виконавець керувався нормами п.п.2, 9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», за змістом яких виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними та законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Статтею 1 Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» встановлено мораторій на застосування примусової реалізації майна державних підприємств та господарських товариств, у статутних капіталах яких частка держави становить не менше 25 відсотків, до вдосконалення визначеного законами України механізму примусової реалізації майна.

Згідно зі ст.2 вказаного нормативно-правового акту для цілей цього Закону під примусовою реалізацією майна підприємств розуміється відчуження об'єктів нерухомого майна та інших основних засобів виробництва, що забезпечують ведення виробничої діяльності цими підприємствами, а також акцій (часток, паїв), що належать державі в майні інших господарських товариств і передані до статутних капіталів цих підприємств, якщо таке відчуження здійснюється шляхом: звернення стягнення на майно боржника за рішеннями, що підлягають виконанню Державною виконавчою службою, крім рішень щодо виплати заробітної плати та інших виплат, що належать працівнику у зв?язку із трудовими відносинами, та рішень щодо зобов?язань боржника з перерахування фондам загальнообов?язкового державного соціального страхування заборгованості із сплати внесків до цих фондів, яка виникла до 1 січня 2011 року, та з перерахування органам Пенсійного фонду України заборгованості із сплати єдиного внеску на загальнообов?язкове державне соціальне страхування.

Обґрунтовуючи своє рішення про повернення виконавчого документа, державний виконавець зазначав, що на примусову реалізацію майна боржника по справі встановлено мораторій Законом України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна», майно на яке можливо звернути стягнення та грошові кошти на рахунках, на які державним виконавцем у процесі здійснення виконавчих дій накладено арешт, у боржника відсутні.

Проте, державним виконавцем не надано доказів на підтвердження своїх доводів.

В п.9 Інформаційного листа №01-06/131/16 від 28.01.2016р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов?язаних із застосуванням господарськими судами Закону України «Про виконавче провадження» роз?яснено щодо необхідності у разі прийняття рішення про повернення виконавчого документа обстеження державним виконавцем майна боржника за місцем його знаходження на предмет використання майна у виробничій діяльності та складення за результатами такого обстеження акту.

Водночас, за приписами ч.8 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Дослідивши матеріали виконавчого провадження №49531091, суд встановив, що докази на підтвердження викладених в оскаржуваній постанові доводів, у виконавчому провадженні відсутні. Державний виконавець не провів належних виконавчих дій по розшуку майна боржника, на яке може бути звернено стягнення, акту з цього приводу не складав. Докази про вчинення виконавчих дій з приводу виявлення банківських рахунків боржника та існування власних грошових коштів на вказаних рахунках боржника, також в матеріалах виконавчого провадження відсутні.

Твердження боржника стосовно того, що у Державного підприємства «Укршахтгідрозахист» відсутнє майно, яке не використовується у виробничому процесі, не приймаються судом до уваги, виходячи з того, що наявність чи відсутність таких обставин не спростовує обовязку державного виконавця перевіряти відповідні дані до повернення виконавчого документу стягувачу.

За приписами ст.129 Конституції України обов'язковість рішення суду визначено однією із основних засад судочинства.

Згідно із ст.4-5 Господарського процесуального кодексу України господарські суди здійснюють правосуддя шляхом прийняття обовязкових до виконання на усій території України рішень, ухвал, постанов.

За приписом ст.115 Господарського процесуального кодексу України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Статтею 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов?язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об?єднаннями на всій території України.

Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» регулює відносини, що виникають у зв?язку з обов?язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини.

Статтею 17 вказаного закону передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 20.06.2004р. у справі «Півень проти України» вказав, що право на судовий розгляд, гарантоване ст.6 Конвенції, також захищає виконання остаточних та обов?язкових судових рішень, які, у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін (п.35 рішення).

У зв?язку з викладеним, з метою відновлення законних прав стягувача постанова про повернення виконавчого документа стягувачу від 14.08.2017р. підлягає визнанню недійсною, а скарга №04/1038 від 06.09.2017р. Державного підприємства «Регіональні електричні мережі» в особі Донецької філії задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.86, 121-2 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:

Скаргу №04/1038 від 06.09.2017р. Державного підприємства «Регіональні електричні мережі» в особі Луганської філії про визнання постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_3 від 14.08.2017р. про повернення виконавчого документа за виконавчим провадженням №49531091 недійсною, задовольнити.

Визнати недійсною постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_3 від 18.08.2017р. про повернення виконавчого документа за виконавчим провадженням №49531091.

Ухвала суду набирає законної сили в день її прийняття та згідно зі ст.115 Господарського процесуального кодексу України є обовязковою на всій території України.

Суддя Ю.О.Паляниця