РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.10.2017Справа №902/285/17
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю - малого науково-виробничого підприємства "Кридол ЛТД"

до Подільського державного підприємства геодезії, картографії та кадастру та Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - Кабінет Міністрів України та Фонд державного майна України

про визнання права власності за набувальною давністю.

Суддя Грєхова О.А.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Коваленко В.В., за довіреністю;

від відповідача-1: Юр`єва Н.А., за довіреністю;

від відповідача-2: Гавриляк О.М., за довіреністю;

від третьої особи-1: Колток О.М., за довіреністю;

від третьої особи-2: Слуценко Р.П., за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю - мале науково-виробниче підприємство "Кридол ЛТД" звернулося до Господарського суду Вінницької області з позовом до Подільського державного підприємства геодезії, картографії та кадастру про визнання права власності за набувальною давністю.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 1996 році за пропозицією ДП «Поділлягеодезкартографія», в зв'язку з заборгованістю останнього перед ТОВ-МЕВП «Кридол ЛТД» за виконання ремонтних робіт, в рахунок заборгованості на суму 450,2 млн. крб., позивач прийняв від відповідача на свій баланс майно (об'єкти нерухомості) за адресою: с. Сабарів, провулок Карбишева, 2 (на цей час вул. Карбишева, 2а, м. Вінниця), відповідно до актів прийому-передачі від 04.04.1996 та 24.05.1996, зокрема: будівля барачного типу, допоміжна будівля, будівлі складів (4), вбиральня, бетонна огорожа, залізні ворота з хвірткою, якими позивач по цей час відкрито володіє, в зв'язку з чим просить суд визнати право власності на вказане майно за набувальною давністю на підставі ст. 344 ЦК України.

Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 31.03.2017 порушено провадження у справі №902/285/17.

Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 25.05.2017 залучено до участі у справі іншого відповідача: Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, справу №902/285/17 надіслано за виключною підсудністю до Господарського суду м. Києва.

07.06.2017 до Господарського суду міста Києва надійшла вказана справа.

За результатами автоматичного розподілу, вищезазначену справу було передано на розгляд судді Грєховій О.А.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.06.2017 справа № 902/285/17 була прийнята до провадження суддею Грєховою О.А., розгляд справи призначено на 17.07.2017.

15.06.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником відповідача - 2 було подано заяву про ознайомлення з матеріалами справи.

10.07.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником позивача були подані письмові пояснення.

У судове засідання 17.07.2017 з'явився представник позивача та відповідача-2, представник відповідача -1 у судове засідання не з'явився.

У судовому засідання 17.07.2017 представником відповідача-2 було подано клопотання про залучення до участі у справі третіх осіб.

Розглянувши у судовому засіданні клопотання представника відповідача-2 про залучення до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Фонду державного майна України та Кабінету Міністрів України, суд його задовольнив.

У судовому засіданні представники сторін подали спільне клопотання про продовження строків розгляду справи.

Враховуючи вищезазначене клопотання та з метою створення сторонам необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, забезпечення рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, суд його задовольнив та продовжив строк вирішення спору у справі № 902/285/17 на п'ятнадцять днів.

Враховуючи неявку представника відповідача-1, а також у зв'язку з невиконанням відповідачами вимог ухвали Господарського суду міста Києва від 08.06.2017 та у зв'язку із залученням до участі у справі третіх осіб, розгляд справи було відкладено на 04.09.2017.

16.08.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником третьої особи-2 було подано клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

Також, 19.08.2017 представником третьої особи-2 було подано письмові пояснення.

31.08.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником відповідача-2 було подано заяву про ознайомлення з матеріалами справи.

04.09.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником відповідача-1 було подано відзив на позовну заяву.

У судове засідання 04.09.2017 з'явились представники позивача, подали заяву про уточнення позовних вимог та подали клопотання про витребування у Державного архіву Вінницької області документів щодо передачі з балансу на баланс між ДП «Поділлягеодезкартографія» та ТОВ МНВП «Кридол ЛТД» у 1996 році майна по вул. Карбишева, (провулок Карбишева) 2 а у м. Вінниці.

Представник відповідача-2 з'явився та подав клопотання про витребування у Кабінету Міністрів України документів щодо передачі з балансу на баланс між ДП «Поділлягеодезкартографія» та ТОВ МНВП «Кридол ЛТД» у 1996 році майна по вул. Карбишева, (провулок Карбишева) 2 а у м. Вінниці.

Представник третьої особи-1 у судове засідання з'явився та подав письмові пояснення.

Представник третьої особи-2 у судове засідання з'явився, представник відповідача-1 не з'явився.

Дослідивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку про задоволення клопотання позивача та відповідача - 2 про витребування доказів.

Враховуючи неявку представника відповідача-1, а також у зв'язку з необхідністю витребування нових доказів, розгляд справи було відкладено на 25.09.2017.

Представники учасників судового процесу у судове засідання 25.09.2017 з'явились.

У судовому засіданні 25.09.2017 судом було оголошено перерву до 23.10.2017.

26.09.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від секретаріату Кабінету Міністрів України надійшло клопотання.

11.10.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від Державного архіву Вінницької області надійшла заява про відсутність витребуваної судом інформації.

23.10.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником відповідача-1 було подано письмові пояснення.

Також, 23.10.2017 представником відповідача - 2 було подано відзив на позовну заяву.

У судове засідання 23.10.2017 представник позивача з'явився, подав додаткові обґрунтування позовних вимог, надав усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представники відповідачів у судовому засіданні 23.10.2017 надали усні пояснення по суті спору, проти позову заперечили.

Представники третіх осіб у судовому засіданні надали усні пояснення по суті спору.

На виконання вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України складено протокол судового засідання, який долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 23.10.2017 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

У 1996 році за пропозицією ДП «Поділлягеодезкартографія» (далі - відповідач - 1), у зв'язку із заборгованістю останнього перед ТОВ-МНВП «Кридол ЛТД» (далі - позивач) за виконання ремонтних робіт, в рахунок погашення заборгованості на суму 450,2 млн.крб., позивач прийняв від відповідача на свій баланс майно (об'єкти нерухомості) за адресою: с. Сабарів, провулок Карбишева, 2 (на цей час вул. Карбишева, 2а, м. Вінниця), відповідно до актів прийому-передачі від 04.04.1996 та від 24.05.1996. Передача майна відбулась за погодженням Головного управління геодезії, картографії та кадастру при Кабінеті Міністрів України.

Позивач зазначає, що в порядку передбаченому законодавством (на момент вчинення дії) отримав об'єкти нерухомого майна від відповідача, прийняв їх на свій баланс, але в подальшому не вчинив дій для оформлення права власності на ці об'єкти.

З 1996 року по цей час, позивач, як єдиний фактичний володілець, відкрито здійснював володіння вказаним майном, як своєю власністю, без будь-яких претензій на це майно з боку відповідача або інших осіб. Протягом всього цього часу, позивач утримував майно у належному стані, проводив його поточний ремонт та постійно використовував для здійснення своєї господарської діяльності.

Це підтверджується, зокрема, укладанням у 2004 та 2009 роках позивачем з Вінницькою міською радою договорів оренди земельної ділянки по вул. Карбишева, 2а м. Вінниці площею 0,1734га, де розміщене майно.

На кадастровому плані від 21.02.2005, що є додатком до договору оренди зазначені будівлі та споруди у кількості 6-ти, у тому числі три капітальні позначені « 2к» та три навіси позначені «Н» і «навіс».

У вересні 2016 року позивач звернувся до КП «Вінницьке міське бюро річної інвентаризації» щодо отримання інформації про інвентаризацію належного йому майна.

КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» Листом від 22.09.2016 № 4532 повідомило, що згідно облікових даних архіву, інвентаризація будівель по вул. Карбишева, 2 (2-А), м. Вінниці не проводилась.

На запит позивача щодо правовстановлюючої та технічної документації на вказані об'єкти, відповідач Листом від 08.09.2016 № 1155 повідомив, що така документація у нього відсутня.

Враховуючи викладене, позивач звернувся до ліцензованої організації щодо проведення первинної технічної інвентаризації, за результатами якої, ФОП Ю-ХА М.В. 07.11.2016 був виготовлений технічний паспорт на громадські будівлі по вул. Карбишева, 2а м. Вінниці.

Відповідно до зведеного акту, за адресою: вул. Карбишева, 2а м. Вінниця інвентаризовані об'єкти (будівлі, споруди): будівля барачного типу літ. А площею 134,3 м.кв., будівля складу літ. Б площею 70,3 м.кв., будівля складу літ. В площею 70,4 м.кв. будівля складу літ. Г площею 42,8 м.кв., будівля складу літ. Д площею 80,9 м.кв., будівля складу літ. Е площею 65,8 м.кв., вбиральня літ. У площею 3,6 м.кв., огорожа №1, 2 ворота № 4, хвіртка № 3

Як зазначає позивач, за кількістю та конфігурацією будівель і споруд повністю співпадає з значеним вище кадастровим планом від 21.02.2005, похибка у вказаній площі будівель і споруд пов'язана із зовнішніми (кадастровий план) та внутрішніми технічними паспорт) замірами.

Зважаючи на відсутність у позивача свідоцтва на право власності на майно чи його дублікату, виданого органом місцевого самоврядування, яке відповідно до Закону, є правовстановлюючим документом, і на підставі якого проводиться державна реєстрація права, позивач не має можливості звернутися до органу державної реєстрації прав для реєстрації свого права власності на це майно.

За таких обставин, позивач на сьогодні позбавлений можливості, відповідно до Закону, реалізувати своє право на належне йому майно.

Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду з позовною заявою, у якій просить суд визнати за Товариством з обмеженою відповідальністю - мале науково-виробниче підприємство «Кридол ЛТД» право власності за набувальною давністю на майно, розміщене на земельній ділянці по провулку Карбишева, 2а, м. Вінниця: будівлю барачного типу літ. А площею 134,3 м.кв.,будівлю складу літ. Б площею 70,3 м.кв., будівлю складу літ. В площею 70,4 м.кв., будівлю складу літ. Г площею 42,8 м.кв., будівлю складу літ. Д площею 80,9 м.кв., будівлю складу літ. Е площею 65,8 м.кв., вбиральню літ. У площею 3,6 м.кв., огорожу №1, 2, ворота № 4, хвіртку № 3, відповідно до технічного паспорту на громадські будівлі виготовленого 07.11.2016 ФОП Ю-ХА М.В.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

В силу статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Отже, набувальна давність поширюється на випадки фактичного безпідставного володіння чужим майном за певних умов.

Так, для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК України, по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство).

По-друге, таке володіння повинно бути відкритим, при цьому володілець має ставитись до цього майна як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо).

По-третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків.

Таким чином, виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі:

- майно може бути об'єктом набувальної давності;

- добросовісність володіння;

- відкритість володіння;

- давність володіння та його безперервність;

- відсутність інших осіб, які претендують на це майно;

- відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Аналогічні правові висновки викладені у листі Верховного Суду України від 01.07.2013 «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ».

Відповідно до пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Виходячи з вказаного пункту Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, якщо строк давнісного володіння почався раніше 01 січня 2001 року (раніше ніж за три роки до набуття чинності Цивільним кодексом України), то в строк, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю зараховується лише період після 01 січня 2001 року, а тому, враховуючи встановлений частиною першою статті 344 Цивільного кодексу України десятирічний строк набуття права власності на нерухоме майно, остання може застосовуватись лише після 01 січня 2011 року. Вказана правова позиція відповідає правовій позиції Верховного суду України, викладеній у постанові від 20.02.2008 у справі № 6-27245 св 07, та правовій позиції Вищого господарського суду України, викладеній, зокрема, у постанові від 21.10.2015 у справі №920/927/14.

Виходячи зі змісту статті 344 Цивільного кодексу України підставами для визнання за особою права власності на нерухоме майно за набувальною давністю є наступні факти: добросовісне заволодіння особою чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння вказаним майном протягом 10 років.

При цьому, виходячи зі змісту цієї статті, особа, що має право на визнання права власності на майно за набувальною давністю повинна бути незаконним добросовісним володільцем цього майна, тобто фактичним володільцем, який не має будь-якого титулу (права власності, користування, сервітуту та інші) на це майно, а наявність відповідного титулу виключає застосування положень статті 344 Цивільного кодексу України.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на чуже нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Добросовісність заволодіння майном особою полягає в її переконанні, що заволодіння правомірне, тобто майно надійшло до неї законно, а саме, особа про заволодіння майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності чи володіння майном.

Відкритість володіння полягає в тому, що фактичний незаконний володілець майна, здійснюючи володіння повинен ставитись до речі як до своєї власної (експлуатувати, вживати необхідні заходи до утримання), не приховуючи цього факту від інших осіб. При цьому, від володільця не вимагається здійснення активних дій для демонстрації свого володіння іншим особам, а вимагається лише утримання від дій, спрямованих на його приховування.

В обґрунтування позову, позивач зазначає, що отримавши у 1996 році від ДП «Поділлягеодезкартографія» (змінено назву на Подільське державне підприємство геодезії, картографії та кадастру) майно за адресою: с. Сабарів, провулок Карбишева, 2 (на цей час провулок Карбишева, 2А, м. Вінниця), протягом більше ніж 10 років, відкрито та безперервно володів цим майном, а відтак наявні підстави для визнання майна за означеною адресою за позивачем.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач-1, Листом від 26.03.1996 повідомив, що у зв'язку з боргами замовників не в змозі в найближчий час розрахуватися з позивачем за виконані ремонтно-будівельні роботи згідно договору від 15.01.1996 на суму 450 200 000 крб., в зв'язку з чим, відповідач-1 пропонував, в рахунок плати передати побутове приміщення барачного типу та допоміжну будівлю в селі Сабарів, яке МНВП «Кридол ЛТД» орендує у відповідача-1 з 1990 року.

Листом № 03-14/473 від 29.03.1996 Головне управління геодезії, картографії та кадастру при Кабінеті Міністрів Україні (правонаступником якого є Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру) (далі - відповідач-2) дозволило реалізацію будинку залишковою вартістю 450,2 мл.крб.

Відповідно до Акту прийому-передачі будинку барачного типу з допоміжною будівлею від 04.04.1996, складеному на основі дозволу Головного управління геодезії, картографії та кадастру при КМ України № 03-14-473 від 29.03.1996 підприємством Подільськгеодезкартографія в порядку взаєморозрахунків за виконані роботи передано, а МНВП «Кридол ЛТД» прийнято на баланс будівлю барачного типу та допоміжну будівлю, які були збудовані підприємством по тимчасових спорудах в 1978 році. Залишкова вартість вказаної будівлі станом на 25.03.1996 складає 450,2 млн.крб.

Також, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до Акту прийомки-передачі побутового приміщення барачного типу від 24.06.1996, комісія передала, а МНВП «Кридол ЛТД» прийняв на баланс в порядку взаєморозрахунків наступне майно:

- побутове приміщення барачного типу в селі Сабарів, площею 100 кв.м. Будова цегляна, барачного типу, електрифікована, дах покритий руберойдом, просмолений;

- частину огорожі, яка відноситься до території побутового приміщення барачного типу.

Загальна вартість майна, що передається 450 200 000 крб.

Довідка про взаєморозрахунки та дозвіл ГУГК при КМ України № 30-14/473 від 29.03.1996 на передачу приміщення додається.

Крім того, МНВП «Кридол ЛТД» передається земельна ділянка площею 0,17 га на якій знаходиться приміщення барачного типу.

Разом з тим, Наказом Фонду державного майна України «Про затвердження Положення про порядок відчуження засобів виробництва, що є державною власністю» від 7 серпня 1995 року N 1020 було затверджено Положення про порядок відчуження засобів виробництва, що є державною власністю, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 22 серпня 1995 р. за N 311/847.

Це Положення розроблено відповідно до Законів України "Про підприємства в Україні", "Про приватизацію майна державних підприємств", "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" та Державної програми приватизації майна державних підприємств і визначає порядок відчуження (продажу, списання, передачі з балансу на баланс, обміну тощо) від держави засобів виробництва (в частині основних фондів), що є державною власністю.

Дія цього Положення поширюється на окремі інвентарні об'єкти (групу інвентарних об'єктів), які є засобами виробництва і віднесені до основних фондів.

Дія цього Положення не поширюється на цілісні майнові комплекси підприємств, їх структурні підрозділи та незавершене капітальне будівництво, відчуження яких відбувається шляхом приватизації. У випадках, коли цілісні майнові комплекси підприємств, їх структурні підрозділи, будівлі, споруди та незавершене капітальне будівництво є предметом застави згідно з договором застави, їх відчуження здійснюється шляхом продажу з урахуванням вимог, що визначаються законодавчими актами України з питань приватизації та застави.

Згідно з п. 3 зазначеного Положення будівлі та споруди, які є окремими інвентарними об'єктами, відчужуються шляхом продажу, передачі з балансу на баланс тощо.

Пунктом 5 Положення визначено, що Передача з балансу на баланс основних фондів підприємств змішаної форми власності (в частині основних фондів державної власності) здійснюється з дозволу Фонду державного майна України, його регіональних відділень при умові обов'язкового погодження з відповідними органами управління.

Відповідно до п. 8 Положення, для одержання дозволу на відчуження державного майна підприємству необхідно подати:

погодження відповідного органу управління;

обґрунтовану заяву (при необхідності ТЕО);

акт оцінки основних фондів;

акт технічного стану основних фондів;

опрацьовану кон'юнктуру ринку, акт інвентаризації та незалежну експертну оцінку вартості основних фондів при необхідності (визначається Фондом).

Однак, матеріали справи не містять, а сторонами не надано суду доказів на підтвердження наявності дозволу Фонду державного майна України, його регіональних відділень на передачу зазначеного майна з балансу на баланс, а відтак, у даному випадку відсутня добросовісність заволодіння позивачем спірним майном.

Зазначене також свідчить, що спірне володіння не є без титульним, оскільки, як зазначає сам позивач, спірне майно перебуває у нього на балансі, що також виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 3-87гс15 від 20 травня 2015 року.

Разом з тим, норми статті ст. 334 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалось на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Так, як встановлено судом, спірне майно у встановленому законом порядку не було зареєстроване, ані за позивачем, ані за будь-якою іншою особою.

Поряд з цим, в матеріалах справи наявний Договір оренди землі від 26.02.2004, укладений між Вінницькою міською радою (далі - орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю мале науково-виробниче підприємство «Кридол ЛТД» (далі - орендар), відповідно до умов якого, орендодавець на підставі рішення № 544 від 26.12.2003 надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку виробничо забудови, яка знаходиться: м. Вінниця, вул. Карбишева, 2а.

Згідно з п. 2 Договору оренду землі, в оренду передається земельна ділянка загальною площею 0,1734 га, у тому числі площею 0,1679 га для виробничих потреб та площею 0,0055 га громадських потреб.

Згідно з п. 3 та п. 4 Договору оренди землі, на земельній ділянці знаходяться об'єкти нерухомого майна: виробничі будівлі, а також інші об'єкти інфраструктури: високовольтний кабель, дороги з твердим покриттям є в наявності. Земельна ділянка передається в оренду без об'єктів нерухомості.

Пунктом 8 Договору оренди землі визначено, що Договір укладено на 5 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк.

Надалі, 18.05.2009 між Вінницькою міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю мале науково-виробниче підприємство «Кридол ЛТД» було укладено Договір оренди земельної ділянки, за умовами якого орендодавець на підставі рішення від 27.02.2009 за № 2280 надає, а орендар набуває право на оренду земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Карбишева, 2а.

Відповідно до п. 3 Договору оренди земельної ділянки, в оренду надається земельна ділянка загальною площею 0,1734 га, із них: площею 0,1679га для виробничих потреб у такому якісному стані без техногенної забрудненості.

Згідно з п. 4 Договору оренди земельної ділянки на змеленій ділянці об'єкти нерухомого майна є в наявності.

Договір укладається терміном на три роки з моменту прийняття рішення Вінницькою міською радою. Договір набуває чинності з дня його державної реєстрації та діє протягом встановленого терміну (п. 9 Договору оренди земельної ділянки).

Відповідно до Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно з ст. 3 Закону України «Про оренду землі» об'єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності. Земельна ділянка може передаватися в оренду разом з насадженнями, будівлями, спорудами, водоймами, які знаходяться на ній, або без них.

При цьому, у відповідності до ст. 374 ЦК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (ґрунтовий) шар у межах цієї ділянки, на водні об'єкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб.

Згідно з ст. 79 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об'єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться. Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Статтею 375 Цивільного кодексу України визначено, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.

Так, статтею 376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

При цьому, як вбачається з Акту прийомки-передачі побутового приміщення барачного типу від 24.06.1996, позивачу було передано побутове приміщення 100 кв.м., в свою чергу з наданого позивачем технічного паспорту, площа приміщень на земельній ділянці, переданій позивачу в оренду Вінницькою міською радою, вже складає 607,1 кв.м.

Однак, позивачем не надано суду доказів відведення земельної ділянки саме для здійснення будівництва, оскільки з обох Договорів оренди земельної ділянки вбачається, що земельна ділянка надавалась в оренду з метою несільськогосподарського використання для виробничих потреб, доказів на підтвердження наявності дозволів на будівництво, матеріали справи не містять.

Відповідно до пункту 10 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», в якій вказано, що з огляду на положення статті 376 ЦК право власності за набувальною давністю на об'єкт самочинного будівництва не може бути визнано судом, оскільки цією нормою передбачено особливий порядок набуття права власності на нерухоме майно, що збудоване або будується на земельній ділянці, не відведеній для даної мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Зважаючи на вищевказане, суд дійшов висновку про те, що до даних правовідносин норми ст. 344 ЦК України застосовані бути не можуть, а відтак позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 31.10.2017.

Суддя О.А. Грєхова