ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2017 року Справа № 911/954/16

Вищий господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого суддіЄвсікова О.О.,
суддівКролевець О.А.,
Плюшка І.А.,
розглянув касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Брокбізнесбанк"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 26.06.2017 (головуючий суддя Зеленін В.О., судді Пашкіна С.А., Ткаченко Б.О.)
та рішенняГосподарського суду Київської області від 18.04.2017 (суддя Конюх О.В.)
у справі№ 911/954/16 Господарського суду Київської області
за позовомПублічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Сильмариил"
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:
1) ОСОБА_4, 2) ОСОБА_5, 3) ОСОБА_6,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача
4) Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,
провизнання недійсним нікчемного Договору та застосування наслідків нікчемності Договору,
за участю представників
позивачаДудник Н.М.
відповідачане з`явились,
третьої особи-1ОСОБА_8,
третьої осіб - 2, 3не з`явились,
третьої особи-4Сидоренко Ю.А.

Усіх учасників судового процесу відповідно до ст. 1114 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги, проте в судове засідання представники відповідача та третіх осіб 2, 3 не з`явились. Зважаючи на те, що явку представників сторін не було визнано обов`язковою, а також на достатність матеріалів справи для прийняття рішення, колегія суддів, беручи до уваги встановлені ст. 1118 ГПК України строки розгляду касаційних скарг, дійшла висновку про можливість розглянути справу за відсутності представників відповідача та третіх осіб 2, 3.

За результатами розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції бере до уваги таке.

1. Зміст позовних вимог та обставини, які передували прийняттю оскаржуваних рішень

ПАТ "Брокбізнесбанк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Куреного Олександра Вікторовича звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до ТОВ "Сильмариил", в якому просило суд визнати недійсним нікчемний договір відступлення права вимоги № 5-2013 від 24.10.2013; застосувати наслідки нікчемності договору відступлення права вимоги № 5-2013 шляхом визнання за ПАТ "Брокбізнесбанк" права вимоги за кредитними договорами № 08Ф-190 від 06.10.2008, № 08Ф-191 від 06.10.2008, № 08Ф-192 від 06.10.2008, що було відступлене за договором відступлення права вимоги № 5-2013 від 24.10.2013.

Позивач, зокрема, вказує, що виконання договору відступлення права вимоги від 24.10.2013 № 5-2013 спричинило погіршення фінансового стану банку, оскільки вказаний договір передбачає надання клієнту пільг; банк не укладав би вказаний договір за звичайних ринкових умов з огляду на те, що: по-перше, договором відступлення права вимоги від 24.10.2013 № 5-2013 відповідачу надано пільгу у вигляді відкладальної умови; по-друге, здійснено продовження терміну кредитування; по-третє, загальна вартість права вимоги розрахована без урахування штрафних санкцій; по-четверте, відбулось погіршення якості застави.

Крім цього позивач зазначає, що згідно зі здійсненим ним розрахунком вартість відступлення права вимоги за всіма кредитними договорами загалом занижена на 5 990 438 доларів США.

Рішенням Господарського суду Київської області від 20.07.2016 у справі № 911/954/16, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.11.2016, відмовлено у задоволенні позову.

Постановою Вищого господарського суду України від 06.02.2017 у справі № 911/954/16 рішення місцевого та постанову апеляційного господарських судів скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Господарського суду Київської області.

2. Стислий виклад суті рішення місцевого та постанови апеляційного господарських судів та мотиви їх прийняття

За результатами нового розгляду справи рішенням Господарського суду Київської області від 18.04.2017 у справі № 911/954/16, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.06.2017, в позові відмовлено повністю.

Відмовляючи в задоволенні, позову господарські суди попередніх інстанцій зазначили, що на момент прийняття рішення про нікчемність спірного договору позивач вже знаходився на стадії ліквідації, а не тимчасової адміністрації, тому посилання на ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" як на підставу визнання недійсним нікчемного договору є необгрунтованим. Матеріали справи не містять доказів прийняття уповноваженою особою Фонду у 30-денний строк з дня початку тимчасової адміністрації рішення про нікчемність спірного договору.

Суди дійшли висновку, що спірний договір відступлення права вимоги № 5-2013 від 24.10.2013 за своєю правовою природою є договором цесії, а не договором факторингу, тому відповідач мав достатній обсяг дієздатності та правоздатності на його укладення.

Висновки позивача про те, що умови оспорюваного договору відступлення права вимоги № 5-2013 щодо обсягу прав, які передаються новому кредитору, суперечать ст. 514 ЦК України, відхилено судами з посиланням на ст. 632 ЦК України, за якою ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Суди вказали, що позивач не надав доказів, які свідчили б про те, що в даному випадку право вимоги до боржника відчужене відповідачу за ціною, яка є нижчою від звичайних цін на аналогічне майно.

Також суди зазначили, що сторони були вільні при укладенні договору про відступлення права вимоги в розумінні ст. 627 ЦК України та визначенням його умов станом на момент укладення, зокрема в частині зменшення процентної ставки і неврахування штрафних санкцій.

Посилання позивача на акт Державної фінансової інспекції від 16.01.2014 № 05-21/136 відхилене з тих підстав, що зазначений акт не містить посилань на виявлені фінансові порушення та в ньому не встановлено факту завдання позивачу матеріальної шкоди (збитків) внаслідок укладання спірного договору відступлення права вимоги.

Твердження позивача про те, що вартість предмету застави стала меншою, суди також вважали безпідставним, оскільки позивачем не надано звіту про оцінку майна.

Суди вказали, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що оскаржуваний договір укладено внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів, а спірний договір не підпадає під ознаки публічного договору, тому посилання позивача на ст. 228 ЦК України є безпідставними.

3. Підстави, з яких оскаржено судові рішення господарських судів

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями, ПАТ "Брокбізнесбанк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Брокбізнесбанк" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення місцевого суду та постанову апеляційної інстанції скасувати і прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Вимоги та доводи касаційної скарги мотивовані тим, що суди попередніх інстанцій неповно з`ясували обставини, які мають значення для справи, а також порушили норми матеріального та процесуального права, зокрема ст. ст. 203, 215 ЦК України, ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", ст. ст. 4, 22, 34, 43, 82, 101 ГПК України.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку, що спірний договір не підпадає під ознаки нікчемності, визначені ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", та не є договором факторингу.

Також скаржник зазначає, що недійсність правочинів неплатоспроможного банку, за якими банк відмовився від власних майнових вимог, встановлена законом. Такі правочини є недійсними (нікчемними) незалежно від часу їх виявлення уповноваженою особою Фонду, за умови якщо вони вчинені банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації.

4. Доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу

У поясненні на касаційну скаргу Фонд гарантування вкладів фізичних осіб просить її задовольнити та вказує, зокрема, що ТОВ "Сильмариил" на час укладення договору з позивачем не мало необхідного обсягу цивільної дієздатності для вчинення цього правочину, чого не було враховано господарськими судами попередніх інстанцій.

Третя особа ОСОБА_4 у поясненнях на касаційну скаргу зазначає, що господарські суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків, зокрема, про те, що позивач порушив процедуру проведення перевірки договорів, а договір відступлення права вимоги не є договором факторингу. Тому просить залишити оскаржувані рішення без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

5. Обставини справи, встановлені господарськими судами попередніх інстанцій

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 06.10.2008 позивач уклав низку кредитних договорів, а саме:

- договір № 08Ф-192 з третьою особою-1, за п. 1.1 якого позивач як банк надає третій особі-1 як позичальнику грошові кошти у розмірі 13.600.000,00 дол. США на строк до 07.10.2019 зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11% річних для споживчих цілей;

- договір № 08Ф-191 з третьою особою-2, за п. 1.1 якого позивач як банк надає третій особі-2 як позичальнику грошові кошти у розмірі 12.935.969,84 дол. США на строк до 07.10.2019 зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11 % річних для споживчих цілей;

- договір № 08Ф-190 з третьою особою-3, за п. 1.1 якого позивач як банк надає третій особі-3 як позичальнику грошові кошти у розмірі 14.000.000,00 дол. США на строк до 07.10.2019 зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11 % річних для споживчих цілей.

24.10.2013 позивач як цедент та відповідач як цесіонарій уклали договір відступлення права вимоги № 5-2013.

За умовами п. 1.1 договору відступлення права вимоги у випадку настання відкладальної обставини, визначеної у п. 1.3 договору, в день, наступний за днем настання відкладальної обставини, цедент передає, а цесіонарій приймає всі права вимоги за наступними кредитними договорами: № 08Ф-190 від 06.10.2008, № 08Ф-191 від 06.10.2008, № 08Ф-192 від 06.10.2008.

Згідно з п. 1.3 договору відкладальною обставиною є несплата позичальником заборгованості за кредитом та або нарахованими процентами за кредитними договорами до 16.01.2014 (включно).

За п. 2.1 договору право вимоги за кредитним договором вважається переданим в день, наступний за днем настання відкладальної обставини, визначеної в п. 1.3 цього договору.

Відповідно до п. 2.2 договору загальна вартість права вимоги за кредитним договором на момент відступлення кредитної заборгованості буде дорівнювати сумі заборгованості за кредитним договором, а саме заборгованості позичальника з повернення основного боргу (кредиту) та нарахованих і не сплачених процентів за кредитом, станом на 17.01.2014. У випадку якщо позичальником з моменту укладення цього договору не буде проведено частково погашення кредиту у будь-якій сумі або не будуть сплачені проценти у будь-якій сумі, загальна вартість права вимоги за кредитними договорами станом на 17.01.2014 становитиме 58 095 691,23 доларів США .

Загальна заборгованість за кредитним договором-1 складає 20 064 640,91 доларів США, з них заборгованість за кредитом-1 складає 14 000 000,00 доларів США, нараховані проценти за користування кредитом-1 складають 6 064 640,91 доларів США.

Загальна заборгованість за кредитним договором-2 складає 18 539 685,02 доларів США, з них заборгованість за кредитом-2 складає 12 935 969,84 доларів США, за нарахованими процентами за користування кредитом-2 складає 5 603 715,18 доларів США.

Загальна заборгованість за кредитним договором-3 складає 19 491 365,30 доларів США, з них заборгованість за кредитом-3 складає 13 600 000,00 доларів США, за нарахованими процентами за користування кредитом-3 складає 5 891 365,30 доларів США.

Загальна вартість права вимоги при перерахунку в національну валюту за курсом 1 долар США = 7,993 грн. складає 464 358 859, 96 грн.

Згідно з п. 3.1 цього договору за відступлення права вимоги за кредитним договором цесіонарій сплачує цеденту грошову суму у випадку оплати вартості відступлення права вимоги за кредитним договором в день переходу права вимоги до цесіонарія до 16 год. 00 хв. - у розмірі 464 125 859, 96 грн.; у випадку оплати вартості відступлення права вимоги за кредитним договором після цього терміну - у розмірі 464 358 859, 96 грн.

Відповідно до п. 3.2 договору відступлення права вимоги цесіонарій зобов`язаний у строк до 17.01.2024 сплатити цеденту грошову суму, визначену у п. 3.1 цього договору, шляхом безготівкового перерахування на рахунок цедента.

В п. 5.1 договору про відступлення права вимоги передбачено, що останній набуває чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін і діє до повного його виконання сторонами.

На виконання умов договору про відступлення права вимоги сторони склали та підписали акт приймання-передачі оригіналів документів від 24.10.2013.

Постановою Правління Національного банку України від 25.02.2014 №107 віднесено АТ "Брокбізнесбанк" до категорії неплатоспроможних.

03.03.2014 розпочато процедуру виведення ПАТ "Брокбізнесбанк" з ринку та здійснення по ньому тимчасової адміністрації.

Постановою Правління Національного банку України від 10.06.2014 №339 " відкликано банківську ліцензію та прийнято рішення про ліквідацію АТ "Брокбізнесбанк".

6. Норми права, які беруться до уваги при вирішенні спору

Відповідно до ч. 1, п. п. 1-3 ч. 2, ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в редакції, чинній на дату укладення спірного договору) уповноважена особа Фонду зобов`язана забезпечити збереження активів та документації банку. Протягом 30 днів з дня початку тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов`язана забезпечити перевірку договорів (інших правочинів), укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення договорів (правочинів), виконання яких спричинило або може спричинити погіршення фінансового стану банку та які відповідають одному з таких критеріїв:

- договори, за якими було або має бути здійснено відчуження (або передача в користування) майна банку на умовах, значно гірших за звичайні ринкові умови здійснення відповідних операцій;

- договори про здійснення кредитних операцій, які передбачають надання клієнту пільг і які банк не уклав би за звичайних ринкових умов;

- договори про здійснення кредитних операцій та інші господарські договори, що мають на меті штучне виведення активів банку внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів.

Згідно зі ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.

Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно з ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

7. Норми права та мотиви, з яких виходить касаційна інстанція при прийнятті постанови

Відповідно до вимог статті 1117 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, господарські суди попередніх інстанцій дійшли висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору відступлення права вимоги №5-2013 від 24.10.2013 та для застосування наслідків нікчемності вказаного договору.

Касаційна інстанція вважає зазначені висновки судів передчасними та такими, що зроблені за неповного з`ясування обставини, які мають значення для справи, а також за невірного застосування норм процесуального та матеріального права, з огляду на таке.

Колегія суддів звертає увагу, що за ст. 11112 ГПК України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Вищий господарський суд України, направляючи справу №911/954/16 на новий розгляд до Господарського суду Київської області, у постанові від 06.02.2017 вказав, що суди належним чином не дослідили обставин справи та не надали їм належної правової оцінки, зокрема, предмету спірного договору, чітко не визначили та не розмежували, що є предметом відступлення (в т.ч. з урахуванням розміру цього предмету в грошовому вимірі) і чи наявна плата (у вигляді неустойки) за договором. Суди не надали правової оцінки оплатності спірного договору, а також обумовленості здійснювати відступлення як наявної, так і майбутньої грошових вимог, в той час як інші договори, в т.ч. загальний договір відступлення права вимоги (цесії), розраховані на відступлення лише наявних вимог. Не надали оцінки висновкам Державної фінансової інспекції, викладеним в акті перевірки №05-21/136 від 16.10.2014.

Як вбачається з оскаржуваних рішення та постанови, господарські суди попередніх інстанцій при повторному розгляді справи не дотрималися положень ст. 11112 ГПК України та не врахували вказівок ВГСУ.

В п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" зазначено, що рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з`ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Вказавши, що спірний договір відступлення права вимоги №5-2013 від 24.10.2013 за своєю правовою природою є договором цесії, а не договором факторингу, суди не врахували такого.

За своєю природою договір факторингу є оплатним, тобто договором, в якому обов`язку однієї сторони вчинити певну дію з надання певного блага кореспондує такий самий зустрічний обов`язок іншої сторони.

Оплатність договору факторингу має імперативний характер, що зумовлюється змістом гл. 73 ЦК України. Тобто фактор за надання фінансової послуги завжди має отримувати від клієнта плату.

Договір факторингу передбачає, передусім, обов`язковість платнос ті за відступлення права грошової вимоги та мету отримання додатко вого доходу.

Відплатність договору факторингу має вирішальне значення як ознака визначення виду договірного правовідношення, який відповідає договірній конструкції до говору факторингу. При цьому договір факторингу фактично передбачає купівлю-продаж грошових зобов`язань.

Суди попередніх інстанцій встановили, що спірний договір є відплатним, при цьому дійшли помилкового висновку, що відплатний характер оспорюваного договору жодним чином не надає йому правового змісту фінансової послуги.

З умов договору про відступлення права вимоги випливає, що первісний кредитор ПАТ "Брокбізнесбанк" уступив грошову вимогу до боржників в обмін на грошові кошти, які новий кредитор ТОВ "Сильмариил" зобов`язався сплатити останньому.

Тобто за умовами договору про відступлення права вимоги фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останній грошової вимоги до третіх осіб (боржників).

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитодавцем за кредитним договором може бути банк або інша фінансова установа.

У ч. 3 ст. 1079 ЦК зазначено, що фактором (як і кредитодавцем у кредитному договорі згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК) може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові операції.

За п. п. 1, 5 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну або декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку.

Фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів.

Статтею 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" до фінансових послуг віднесено, зокрема, факторинг.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 9 Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності" надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню.

Згідно з ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Вказуючи, що спірний договір відступлення права вимоги не є договором факторингу, суди не врахували наведених вище норм права, що призвело до неправильної оцінки правової природи договору та передчасне відхилення доводів позивача.

Крім того суди вказали на недоведеність позивачем того, що в даному випадку право вимоги до боржника відчужене відповідачу за ціною, яка є нижчою від звичайних цін на аналогічне майно, оскільки з наданих позивачем доказів неможливо зробити висновок щодо рівня звичайних цін на подібне майно, що діяли протягом жовтня 2013 року, а відтак, неможливо встановити факт відповідності чи невідповідності звичайним цінам вартість права вимоги, визначену сторонами у договорі відступлення права вимоги.

Як зазначалось вище, ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" на час укладення правочину передбачала нікчемність договорів, за якими було або має бути здійснено відчуження (або передача в користування) майна банку на умовах, значно гірших за звичайні ринкові умови здійснення відповідних операцій.

Отже, в даному випадку, досліджуватись повинно питання не відповідності вартості права вимоги звичайним цінам, а відповідності умов відчуження цього права вимоги звичайним ринковим умовам здійснення відповідних операцій, що значно ширше за поняття звичайних ринкових цін.

Для встановлення вказаних обставин суду слід в комплексі оцінити умови укладення спірного договору відступлення права вимоги та наслідки, які настали за результатом відчуження цього права вимоги на відповідних умовах.

Зокрема, суду слід врахувати інформацію, яка зазначена в постанові Правління НБУ від 28.02.2014 №107 про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Виключно на підставі комплексного дослідження, аналізу суті та наслідків вчинення спірного правочину можна дійти обгрунтованого висновку про наявність чи відсутність підстав для задоволення позову в даній справі, в т. ч. з урахуванням обставин вчинення спірного правочину напередодні віднесення банку до категорії неплатоспроможного та такого наслідку правочину як передача відповідачеві права вимоги високоліквідних активів.

На вказане звертав увагу Вищий господарський суд України в постанові від 06.02.2017, проте суди залишили вказівки суду поза увагою.

Крім того, колегія суддів повторно відзначає, що позивач на підтвердження нанесення йому збитків внаслідок укладення спірного правочину послався на висновки Державної фінансової інспекції, викладені в акті перевірки № 05-21/136 від 16.10.2014.

Суди в порушення ст. 42 ГПК України при повторному розгляді справи також не надали належної оцінки вказаним доводам позивача, обмежившись лише зазначенням того, що вказаний акт не підтверджує зазначених обставин.

При цьому суди не надали оцінки твердженням позивача про те, що серед іншого, в акті перевірки № 05-21/136 від 16.10.2014 зазначено, що відступлення права вимоги за вищевказаним договорами та визначення терміну погашення зобов`язань до 2024 року в умовах процедури ліквідації банку призвело до зменшення балансової вартості активів банку, негативних фінансових наслідків та, фактично, до неповернення банку вищевказаних коштів.

Судами не досліджено цього доказу та спростовано посилання позивача на вказаний акт висновками, викладеними в іншому акті №09-30/14 від 12.01.2016, який міститься в матеріалах справи в незавіреній ксерокопії.

Також суд звертає увагу, що за умовами п. п. 1.2, 2.3.1, 2.3.4 кредитних договорів кредити надаються у готівковій формі через касу банку; проценти нараховуються в межах терміну користування кредитом і сплачуються позичальниками починаючи з 01.10.2013.

Вказаного не досліджено судами попередніх інстанцій.

Суди також відхилили посилання позивача на те, що договір відступлення права вимоги від 24.10.2013 мав на меті штучне виведення активів банку.

Проте без належного комплексного дослідження наведених вище обставин відповідні висновки судів є передчасними.

Колегія суддів зазначає, що нікчемність правочинів неплатоспроможного банку встановлена ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" і такі правочини є недійсними (нікчемними) незалежно від часу їх виявлення уповноваженою особою Фонду, за умови якщо вони вчинені банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку. (Див. постанову ВСУ від 09.08.2017 у справі № 914/1315/16)

Відповідно до ст. 43 ГПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що позовні вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом, обґрунтовується певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом в сукупності.

У п. 4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" також зазначено, що відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарські суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог статті 42 ГПК щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

За ч. 2 ст. 1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Таким чином, суди в порушення ч. 1 ст. 43 ГПК України не встановили в судовому процесі всіх обставин справи всебічно, повно і об`єктивно в їх сукупності з урахуванням об`єкта і предмета спору, а отже дійшли передчасних висновків.

Як встановлено ст. 1115 ГПК України, у касаційній інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи у суді першої інстанції за винятком процесуальних дій, пов'язаних із встановленням обставин справи та їх доказуванням.

Згідно зі ст. 1117 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

8. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

З дотриманням передбачених законодавством меж перегляду справи в касаційній інстанції, заслухавши суддю-доповідача, представників позивача, третьої особи 1 та 4, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права господарськими судами попередніх інстанцій, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Неповне встановлення судами попередніх інстанцій відповідних фактичних обставин, які мають суттєве значення для правильного вирішення спору у справі, входять до предмету доказування, а отже підлягають обов`язковому дослідженню, і ненадання їм належної правової оцінки в сукупності є порушенням вимог ст. 43 ГПК України, що виключає можливість висновку суду касаційної інстанції про правильність застосування судами норм матеріального права при вирішенні спору.

Оскільки передбачені процесуальним законодавством межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними фактичні обставини, що не були встановлені попередніми судовими інстанціями, а також з урахуванням наведених вище процесуальних порушень, рішення та постанова у справі підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до господарського суду першої інстанції для встановлення зазначених обставин і надання їм належної правової оцінки з урахуванням вищевикладених вказівок цієї постанови.

Керуючись ст. ст. 85, 1115, 1117, 1119, 11111 ГПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Брокбізнесбанк" задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Київської області від 18.04.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.06.2017 у справі № 911/954/16 скасувати, а справу направити на новий розгляд до Господарського суду Київської області.

Головуючий суддяО.О. Євсіков
суддіО.А. Кролевець
І.А. Плюшко