КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" жовтня 2017 р. Справа№ 911/1474/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Яковлєва М.Л.

Гончарова С.А.

при секретарі судового засідання - Куценко К.Л.;

за участю представників сторін:

від позивача: Капля А.С. - представник за договором про надання правової допомоги від 11.07.2017;

від відповідача: не з'явились ;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Страхове товариство "Домінанта"

на рішення Господарського суду Київської області від 26.07.2017

у справі № 911/1474/17 (суддя - Христенко О.О.)

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю "Страхове товариство "Домінанта"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Чисте місто ЛТД"

про визнання недійсним полісу обов`язкового страхування,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з додатковою відповідальністю «Страхове товариство «Домінанта» (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Чисте місто ЛТД» (надалі - відповідач) про визнання недійсним полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/2545610.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуваний договір (поліс) складений з порушенням норм Цивільного кодексу України, Законів України «Про страхування» та «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а тому підлягає визнанню недійсними на підставі ст. 230 ЦК України.

Рішенням Господарського суду Київської області від 26.07.2017 в задоволені позовних вимог відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з додатковою відповідальністю "Страхове товариство "Домінанта" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 26.07.2017 та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що спірний договір був складений страховим агентом позивача після настання дорожньо-транспортної події та з порушенням норм Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України, у зв'язку з чим просив суд визнати його недійсним на підставі ст.ст. 203, 215, 230 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.09.2017 апеляційну скаргу у даній справі було прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Коротун О.М., судді: Гончаров С.А., Яковлєв М.Л. та призначено до розгляду на 27.09.2017.

Розгляд справи відкладався, зокрема ухвалою суду від 27.09.2017 на 25.10.2017.

В судовому засіданні 25.10.2017 представники позивача апеляційну скаргу у даній справі підтримав, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати з прийняттям нового про задоволення позову повністю. Окрім цього подала клопотання про долучення додаткових доказів у даній справі, зокрема, адвокатський запит від 17.09.2017 та від 13.10.2017. А також подала письмові пояснення у даній справі на виконання вимог п. 3 ухвали суду від 27.09.2017 (а не в порядку ст. 101 ГПК України) з долученням банківських виписок за період з 27.01.2017 по 02.02.2017, що на думку апелянта, підтверджують відсутність сплати відповідачем страхового платежу у розмірі 706,32 грн. Суд апеляційної інстанції відхилив клопотання апелянта про виклик працівників Обухівського ВП ГУНП в Київській області, як таке, що не грунтується на нормах процесуального права.

Представник відповідача в судове засідання 25.10.2017 не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи поштове повернення ухвали суду від 27.09.2017 з відміткою : «за закінченням встановленого строку зберігання».

Відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалася, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість здійснення перевірки рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за відсутності представників відповідача, який був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання за наявними матеріалами справи.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника апелянта, оглянувши надані позивачем оригінали, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно з'ясовано місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 01.02.2017 о 13 год. 20 хв. у місті Обухів по вул. Чумацький шлях, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Renault Premium 260», державний номерний знак НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_3, який на момент ДТП, перебував у трудових відносинах із відповідачем, транспортного засобу «Chevrolet», державний номер НОМЕР_2 та транспортного засобу «Opel Vectra», держаний номер НОМЕР_3. Вказана обставина підтверджується довідкою про дорожньо-транспортну пригоду № 680358, виданою Обухівським відділом поліції ГУНП в Київській області.

Постановою Обухівського районного суду Київської області від 06.03.2017 у справі № 372/367/17 ОСОБА_3, водія транспортного засобу «Renault Premium 260» державний номерний знак НОМЕР_1, визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340,00 грн.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, звертаючись з даним позовом, позивач зазначив, що до нього звернулась потерпіла в ДТП особа - ОСОБА_4, який надав копію договору страхування, оформленого полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобі № АК/2545610, за яким страхувальником виступає товариство з обмеженою відповідальністю «Чисте місто ЛТД», забезпечений транспортний засіб - «Renault Premium 260», державний номерний знак НОМЕР_1, строк дії з 00:00 31.01.2017 до 30.01.2018 включно.

Розглядаючи спір по суті у даній справі, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність та безпідставність позовних вимог, в зв'язку з чим відмовив в їх задоволенні.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком місцевого господарського суду з урахуванням наступного.

У відповідності до ч. 1 ст. 981 ЦК України, договір страхування укладається в письмовій формі. Договір страхування може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката).

Відповідно до положень п. 1.8 ст. 1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховий поліс - єдина форма внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору.

Згідно з ч. 3 ст. 18 Закону України «Про страхування», факт укладання договору страхування може посвідчуватися страховим свідоцтвом (полісом, сертифікатом), що є формою договору страхування.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про страхування» страховий платіж (страховий внесок, страхова премія) - плата за страхування, яку страхувальник зобов'язаний внести страховику згідно з договором страхування.

Згідно ст. 983 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з ч. 3 ст. 18 Закону України «Про страхування», договір страхування набирає чинності з моменту внесення страхувальником першого страхового платежу, якщо інше не встановлено договором.

Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів (абз. 2, 3 підпункту 2.1 пункту 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29 травня 2013 року № 11).

Відповідно до (абз. 4 підпункту 2.1 пункту 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29 травня 2013 року № 11), вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 998 ЦК України, договір страхування визнається судом недійсним, якщо, зокрема, його укладено після настання страхового випадку. Аналогічне положення містить ч. 2 ст. 29 ЗУ «Про страхування».

З наявної в матеріалах справи копії договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оформленого полісом № АК/2545610, вбачається що оскаржуваний договір підписаний в двосторонньому порядку повноваженими представниками сторін у справі та їх підписи скріплені печатками позивача та відповідача.

Позивач посилається на те, що в спірному полісі в розділі «Документ, що посвідчує особу - назва документа, серія, номер, дата видачі, ким виданий» відсутні відомості особи страхувальника, яка мала право від імені юридичної особи (відповідача) вчиняти правочин та не перевірено її необхідний обсяг цивільної дієздатності для укладення даного договору.

Більше того апелянт зазначає, що оскаржуваний поліс було підписано після настання страхового випадку, що прямо суперечить положенням чинного законодавства.

Суд апеляційної інстанції не приймає такі доводи апелянта з урахуванням наступного.

Як вбачається з полісу № АК/2545610 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а.с. 7) датою укладення договору є - 30.01.2017.

Відповідно до п. 10 полісу, страховий платіж у розмірі 706,32 грн було сплачено страхувальником 30.01.2017.

З урахуванням наявності заперечень позивача стосовно дати сплати страхового внеску в розмірі 706,32 грн, суд апеляційної інстанції ухвалою від 27.09.2017 зобов'язав позивача надати докази сплати страхового внеску відповідачем після настання страхового випадку.

На виконання вимог ухвали суду від 27.09.2017 позивачем було надано звіт про дебетові і кредитові операції по рахунку № 0720 за період з 31.01.2017 по 02.02.2017.

Так, з наданої апелянтом виписки вбачається, що остання охоплює період з 01.02.2017 по 02.02.2017, без зазначення платежів, які були здійснені 31.01.2017. При цьому суд апеляційної інстанції зазначає, що із наданої виписки за період з 01.02.2017 по 02.02.2017 не вбачається сплата відповідачем страхового внеску в розмірі 706,32 грн.

В день судового засідання 25.10.2017 апелянтом було також подано пояснення у даній справі, до яких останнім на виконання п. 3 ухвали суду 27.09.2017 було надано звіт про дебетові і кредитові операції по рахунку № 0720 за період з 27.01.2017 по 02.02.2017. Однак, із вказаного звіту вбачається, що апелянтом було надано виписку по рахунку лише за 27.01.2017, 01.02.2017 та 02.02.2017.

При цьому суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до п. 10 полісу, страховий платіж у розмірі 706,32 грн було сплачено страхувальником 30.01.2017.

Однак за вказану дату виписку апелянтом надано не було, що свідчить про відсутність доказів в розумінні ст.ст. 33, 34, 43, 99, 101 ГПК України сплати страхового платежу в розмірі 706,32 грн, а тому доводи апелянта в цій частині є необґрунтовані та такі, що не підтверджуються матеріалами справи, а тому не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

При цьому суд апеляційної інстанції також зазначає, що позивач, звертаючись апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції, ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції не зазначав, чи було взагалі сплачено страховий платіж за його інформацією, або ж його було сплачено після настання страхового випадку.

Однак, інформація про «Документ, що посвідчує особу - назва документа, серія, номер, дата видачі, ким виданий» знаходиться у розділі «Виключно для страхувальника-фізичної особи». Щодо юридичної особи-страхувальника передбачені графи: «назва організації», «адреса», «код ЄДРПОУ», які в оскаржуваному полісі заповнені.

Щодо доводів позивача, що сплата страхового платежу мада відбуватись лише в безготівковій формі, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку в цій частині, що відповідно до ст. 1087 ЦК України, розрахунки між особами можуть провадитися також готівкою, якщо інше не встановлено законом. Граничні суми розрахунків готівкою для фізичних та юридичних осіб, а також для фізичних осіб - підприємців відповідно до цієї статті встановлюються Національним банком України.

Пунктом 1 постанови Правління Національного банку України "Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою" від 06.06.2013 № 210 (зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02.07.2013 за № 1109/23641) установлено граничну суму розрахунків готівкою: підприємств (підприємців) між собою протягом одного дня в розмірі 10 000 (десяти тисяч) гривень; між фізичною особою та підприємством (підприємцем) протягом одного дня в розмірі 50 000 (п'ятдесяти тисяч) гривень; фізичних осіб між собою за договорами купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, у розмірі 50 000 (п'ятдесяти тисяч) гривень.

Щодо доводів позивача про наявність доказів оформлення страхового полісу після настання страхового випадку з посиланням на пояснення страхового агента позивача, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Так, в письмових поясненнях страхового агента позивача ОСОБА_5 від 07.02.2017 (а.с. 8), яка підписувала від іменні позивача спірний поліс та підпис якої засвідчений печаткою позивача, жодним чином не зазначено, що від відповідача не було отримано страховий платіж.

У зазначених вище поясненнях страховий агент зазначила, що оскаржуваний поліс було виписано нею 01.02.2017 біля 14 год. 00 хв., строк дії полісу з 31.01.2017 був зазначений помилково.

Однак, як вірно зазначив суд першої інстанції, не зазначено, в чому полягала помилка працівника позивача та чому вказану помилку було виявлено лише після звернення потерпілої в ДТП сторони до позивача з повідомленням потерпілої особи про дорожньо-транспортну пригоду вх. № позивача 35823 від 02.02.2017.

Крім того, жодних доказів на підтвердження притягнення до відповідальності ОСОБА_5 до суду не надано.

А тому суд апеляційної інстанції не враховує надані страховим агентом письмові пояснення як доказ в розуміння ст.ст. 33, 34, 36, 43, 101 ГПК України укладення договору страхування (оформленого оскаржуваним полісом) після настання страхового випадку.

Окрім цього, суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідач на вимогу суду оригінал полісу АК/2545610 від 31.01.2017 не надав, разом з тим, з наявної в матеріалах справи довідки про дорожньо-транспортну пригоду № 680358, виданою Обухівським відділом поліції ГУНП в Київській області та матеріалів по ДТП - інформації про учасників пригоди, складених працівниками поліції під час оформлення ДТП (копії в матеріалах справи), вбачається, що транспортний засіб - «Renault Premium 260», державний номерний знак НОМЕР_1, на час ДТП був застрахований позивачем на підставі полісу АК 2545610. При цьому невиконання відповідачем вимог ухвали суду не є підставою для відкладення розгляду апеляційної скарги в розумінні п. 1 ч. 1 ст. 77 ГПК України, з урахуванням наявних в матеріалах справи інших доказів, а також враховуючи закінчення строку на розгляд апеляційної скарги у даній справі.

При цьому в цій частині суд апеляційної інстанції не приймає доводи апелянта про порушення законодавства працівниками відділу поліції ГУНП в Київській області в частині прибуття через декілька годин після настання ДТП, оскільки, по-перше, вказана обставина не впливає на предмет доказування у даній справі, по-друге, доказів результатів розгляду скарг на дій вказаних працівників суду не надано, а тому доводи апелянта в цій частині є необґрунтованими.

Зокрема, через необґрунтованість вказаних доводів, суд апеляційної інстанції відхилив клопотання апелянта від 27.09.2017 про витребування доказів, зокрема, інформацію щодо діяльності працівників Обухівського ВП ГУНП в Київській області. Згідно чинного законодавства передбачено порядок, який регулює діяльність працівників та процедура оскарження їх дій.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що доказів наявності фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним на момент його вчинення позивач не надав.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Щодо інших доводів апелянта, зокрема, щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права з посиланням на ст.ст. 213, 214 ЦПК України, суду апеляційної інстанції, що такі доводи є необґрунтованими. З огляду на ту обставину, що при вирішенні спору у даній справі як суд першої, так і суд апеляційної інстанції повинен дотримуватись норм процесуального права, визначеними Господарським процесуальним кодексом України, і представнику апелянта (яка є адвокатом і за підписом якої подана апеляційна скаргу) мала б бути відома вказана обставина. А тому в цій частині суд відхиляє доводи апелянта.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли би бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43, 101 ГПК України.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта в порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись статтями 32-36, 36, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Страхове товариство "Домінанта" на рішення Господарського суду Київської області від 26.07.2017 у справі № 911/1474/17 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 26.07.2017 у справі № 911/1474/17 - без змін.

3. Матеріали справи № 911/1474/17 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у встановленому законом порядку.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді М.Л. Яковлєв

С.А. Гончаров