ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" жовтня 2017 р. Справа № 921/149/16-г/17

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії

головуючого-судді Костів Т.С.

суддів Марко Р.І.

Желік М.Б.

при секретарі Кобзар О.

розглянувши апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.Теребовля, вх. № 01-05/3434/16 від 12.07.2016р.

на рішення господарського суду Тернопільської області від 26.05.2016р.

у справі № 921/149/16-г/17

за позовом Теребовлянського районного споживчого товариства, м.Теребовля

до відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.Теребовля

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Теребовлянської міської ради, м.Теребовля

про усунення перешкод в користуванні майном,

з участю представників:

від скаржника - не з»явився

від позивача - Помазанська С.І.

від третьої особи - не з»явився

В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Тернопільської області від 26.05.2016р. у справі № 921/149/16-г/17 (суддя Андрусик Н.О.) задоволено позов Теребовлянського споживчого товариства, м.Теребовля до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.Теребовля та усунуто перешкоди Теребовлянському районному споживчому товариству (провулок Князя Василька, 6, м.Теребовля, Тернопільська область, ідентифікаційний код 01767330) в користуванні земельною ділянкою розташованою за адресою: АДРЕСА_1, шляхом звільнення торгівельного місця НОМЕР_2, площею 8м2 фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) із знесенням (демонтажем) самочинно встановленого нею торговельного кіоску.

Не погоджуючись з даним рішенням відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_2 подала до Львівського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати згадане рішення та в задоволенні позову відмовити повністю посилаючись, зокрема, на те, що воно є незаконне, винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи.

Підставами для скасування оскаржуваного рішення скаржник вважає те, що не відповідає дійсності та матеріалам справи висновок суду першої інстанції про те, що в період з 01.10.2015р. фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 здійснюється підприємницька діяльність у металевому павільйоні, розміщеному на торговому місці НОМЕР_3 розміром 2х4 на земельній ділянці, яка належить позивачу на праві користування, оскільки, в даному випадку, підприємницька діяльність здійснюється із 2011 року на АДРЕСА_1 на підставі дозволу на здійснення підприємницької діяльності від 24.01.2011р., який видано Теребовлянською міською радою та на підставі договору з КП «Теребовля» від 04.01.2011р. В акті обстеження від 21.03.2016р., який складено самим позивачем, зазначено, що фізична особа-підприємець ОСОБА_2 чинить перешкоди в користуванні земельною ділянкою, якій присвоєно кадастровий номер НОМЕР_4. Однак, як зазначено позивачем у позовній заяві та було встановлено під час розгляду справи, товариство здійснює користування земельною ділянкою на підставі акта про право постійного користування, а державна реєстрація земельної ділянки як об»єкта цивільного права відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» позивачем не проводилась. Відтак, на думку скаржника, позивачем по справі не надано належних доказів законності користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 та доказів на підтвердження розміщення фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 саме на його земельній ділянці кіоску, а відповідно і жодним чином не доведено порушення прав позивача на користування земельною ділянкою.

Наводить скаржник і інші доводи, що є, на його думку, підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.07.2016р. справу № 921/149/16-г/17 призначено судді-доповідачу Костів Т.С. та іншим суддям, які входять до складу колегії, а саме суддям: Желіку М.Б. та Кузю В.Л.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 15.07.2016р., подані скаржником матеріали визнано достатніми для прийняття їх до провадження в апеляційній інстанції, розгляд справи призначено на 16.08.2016р.

Представник позивача в судове засідання 16.08.2016р. з"явився, проти апеляційної скарги заперечив з підстав, наведених у поданому відзиві на апеляційну скаргу.

Представник відповідача (апелянта) та апелянт в судове засідання 16.08.2016р. з"явились, вимоги апеляційної скарги підтримали у повному обсязі з підстав, зазначених у ній, надали усні пояснення по суті спору.

В ході судового засідання представникам сторін права і обов"язки, передбачені ст.22 ГПК України роз"яснені. Відводів складу суду в порядку статті 20 Господарського процесуального кодексу України не заявлялось.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 16.08.2016р. розгляд справи відкладався на 27.09.2016р.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 27.09.2016р. розгляд справи відкладався на 04.10.2016р.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 04.10.2016р. провадження у справі № 921/149/16-г/17 зупинено та призначено судову експертизу.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 12.01.2017р. провадження у справі поновлено на призначено до розгляду на 07.02.2017р.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 07.02.2017р. розгляд апеляційної скарги відкладено на 21.02.2017р.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 21.02.2017р. провадження у справі повторно зупинено та призначено судову експертизу.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 05.09.2017р. провадження у справі поновлено та призначено до розгляду у судовому засіданні на 19.09.2017р.

Ухвалами Львівського апеляційного господарського суду від 19.09.2017р., 03.10.2017р. та 24.10.2017р. розгляд апеляційної скарги відкладався з підстав викладених у них.

Представник позивача в судове засідання 31.10.2017р. з"явився, проти апеляційної скарги заперечив, просив рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судове засідання 31.10.2017р. представник скаржника не з"явився, причин неявки суду не довів, хоча належним чином був повідомлений про дату та час слухання справи.

Згідно із п.3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року ,,Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції'', у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Окрім того, враховуючи, що явка представників сторін у судове засідання не була визнана судом обов'язковою, а також достатність матеріалів справи для розгляду апеляційної скарги по суті, справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.

За приписами ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 ст.16 ЦК України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

В свою чергу, охоронюваний законом інтерес - це прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам (Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №1-10/2004).

Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст.3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Частиною 3 статті 152 Земельного кодексу України визначено перелік способів захисту прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки (визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів).

Як встановлено колегією суддів, на підставі рішення Теребовлянської міської Ради народних депутатів від 08 грудня 2000 року №224, Теребовлянському районному споживчому товариству видано Державний акт на право постійного користування землею серії НОМЕР_5 від 12.02.2001р., який зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №65 та, відповідно до якого позивачу надано у постійне користування земельну ділянку, площею 0,6956га в межах згідно з планом землекористування для обслуговування приміщень ринку та його функціонування. При цьому, в Плані зовнішніх меж землекористування даного Акту зазначено - АДРЕСА_1.

Як свідчать матеріали справи, зокрема, Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта за №59188023, сформованої станом на 17.05.2016р., Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за індексним №34812292 від 12.03.2015р. за адресою: АДРЕСА_1, знаходиться цілісний майновий комплекс (реєстраційний номер об'єкта 0), загальною площею 1305,6м2 (адмінбудинок з допоміжними приміщеннями, павільйон по торгівлі продовольчими та непродовольчими товарами, павільйон по торгівлі м'ясопродуктами з добудовою готелю та лабораторії), право власності на який зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 03.06.2013р. за позивачем у справі.

08.12.2015р. відповідно до розпорядженням правління Теребовлянського РайСТ №44 від 07.12.2015р. створено комісію за участю представників РайСТ, інспектора сектору доходів і зборів з фізичних осіб Теребовлянського відділення Гусятинської ОДПІ, інспектора Теребовлянського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області, якою проведено перевірку роботи окремих підприємців на ринку Теребовлянського РайСТ по АДРЕСА_1, про що складено відповідний Акт від 08.12.2015р.

З Акту перевірки вбачається, що в період з 01.10.2015р. суб'єктами підприємницької діяльності-фізичними особами (згідно переліку, в тому числі ОСОБА_2.) здійснюється підприємницька діяльність без укладеного із Теребовлянським РайСТ договору оренди торгового місця. Торгові кіоски підприємців на дату проведення перевірки були відкриті та з них проводилася торгівля.

23.11.2015р. Теребовлянським РайСТ на адресу відповідача направлено лист-вимогу №303 про звільнення в 10-денний термін земельної ділянки по АДРЕСА_1, яка знаходиться у постійному користуванні споживчого товариства, шляхом демонтажу торговельного павільйону (кіоску).

Однак, дана вимога залишена відповідачем без відповіді та виконання.

21.03.2016р. комісією у складі начальника відділу будівництва Тернопільської облспоживспілки та працівників Теребовлянського РайСТ проведено повторне обстеження земельної ділянки ринку Теребовлянського РайСТ, площею 0,6956га за кадастровим НОМЕР_6, за результатами якої складено Акт та, серед іншого, зафіксовано, що на спірній земельній ділянці підприємцем ОСОБА_2 встановлено металевий павільйон розміром 2х4, який розміщений на торговому місці НОМЕР_2 та, з якого відповідачем здійснюється підприємницька діяльність.

Відтак, предметом позовних вимог у даній справі позивачем визначено зобов'язання фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, по АДРЕСА_1, яка перебуває у постійному користуванні Теребовлянського районного споживчого товариства, шляхом звільнення торговельного місця НОМЕР_2 із знесенням (демонтажем) самовільно встановленого підприємцем кіоску, загальною площею 8м2.

Тобто, землекористувач звернувся з даними позовними вимогами на захист свого права користування земельною ділянкою, наданою йому у постійне користування у 2001 році, частина якої, на переконання Теребовлянського РайСТ, зайнята відповідачем під розміщення торговельного кіоску без жодних правовстановлюючих документів.

Частиною 1 статті 92 Земельного кодексу України визначено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Право постійного землекористування може бути припинено лише з підстав, передбачених статтею 141 Земельного кодексу, перелік яких є вичерпним:

а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою (така в матеріалах справи відсутня);

б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом (позивач згоди на вилучення земельної ділянки не давав і така не вилучалася в порядку, передбаченому чинним законодавством);

в) припинення діяльності підприємства (товариство є господарюючим суб"єктом, жодних дій щодо його ліквідації (припинення) матеріали справи не містять);

г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам (відсутні факти);

ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням (не доведено і сторони на дану підставу не вказують);

д) систематична несплата земельного податку або орендної плати (на дану обставину сторони не вказують і такі відомості не містяться в матеріалах справи);

е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці (відомості відсутні);

є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини (не доведено).

Разом з тим, норма статті 92 ЗК України не обмежує і не скасовує право постійного користування земельними ділянками, набуте іншими способами у встановлених законодавством випадках станом на 01.01.2002р. (Рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп/2005 у справі № 1-17/2005, п.2.7 постанови Пленуму Вищого Господарського Гуду України №6 від 17.05.2011 р. "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин").

Згідно з приписами ст.125 Земельного кодексу України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації, якими, відповідно до ст. 126 ЗК України, є державні акти, форми яких затверджуються Кабінетом Міністрів України

Отже, якщо право постійного користування виникло у суб'єкта господарювання до 01.01.2002р. (дня набрання чинності діючим ЗК України), то після цієї дати таке право продовжує зберігатися.

Також, про відсутність обов'язкових вимог приписів щодо переоформлення права постійного користування землею зазначалося й у п.2 Постанови Кабінету Міністрів України від 02.04.2002р. №449 "Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою", відповідно до якого раніше видані державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю, державні акти на право власності на земельну ділянку та державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб (постанова втратила чинність 03.06.2013р.).

Крім того, Законом України "Про Державний земельний кадастр" (чинний з 01.01.2013р.) встановлено, що документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, і котрі видані до набрання чинності цим Законом, є дійсними (п.10 Прикінцевих та перехідних положень Закону).

Як встановлено судом, на підставі Державного акта на право постійного користування землею серії НОМЕР_5 від 12.02.2001р., зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №65, у позивача у встановленому законом порядку виникло право постійного користування земельною ділянкою, площею 0,6956га для обслуговування приміщень ринку та його функціонування (АДРЕСА_1).

На момент розгляду справи в суді першої інстанції Державний акт на право постійного користування був чинним, ніким не скасованим, відповідно, Теребовлянське районне споживче товариство є належним землекористувачем даної земельної ділянки, виділеної для обслуговування приміщень ринку та його функціонування.

Більше того, під час розгляду справи в апеляційній інстанції колегією суддів з»ясовано, що рішенням господарського суду Тернопільської області від 01.11.2016р. у справі № 921/377/16-г/17 за позовом Теребовлянської міської ради до Теребовлянського районного споживчого товариства відмовлено позивачу у визнанні недійсним державного акта від 12.02.2001р. серії НОМЕР_7 на право постійного користування земельною ділянкою. Вказане рішення залишено без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 11.01.2017р. та постановою Вищого господарського суду України від 26.04.2017р.

Право користування земельною ділянкою виникає з моменту державної реєстрації цих прав (ст.ст.125, 126 Земельного кодексу України, Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

З наявних у справі документів вбачається, що відповідачем та Теребовлянською міською радою належними та допустимими доказами не спростовано факту надання у 2001 році позивачу земельної ділянки, площею 0,6956га (АДРЕСА_1) у постійне користування для обслуговування приміщень ринку та його функціонування.

В даному випадку, доказів припинення у відповідності до чинного законодавства (ст.ст.141, 142 ЗК України) права користування зазначеною земельною ділянкою чи її частиною, або її вилучення в судовому порядку у Теребовлянського РайСТ матеріали справи не містять, а сторонами суду не надано. Тому, посилання представника відповідача та Теребовлянської міської ради на відсутність встановлених меж земельної ділянки в натурі, відсутність волевиявлення власника земельної ділянки тощо, до уваги судом обгрунтовано не взято, оскільки є необґрунтованими.

Також, з огляду на положення ст.ст.92, 141, 143 Земельного кодексу України суд першої інстанції відповідно до ч.2 статті 4 ГПК України, підставно не взяв до уваги, приймаючи рішення у даному спорі, наявність рішення Теребовлянської міської ради від 31.03.2016р. №230 "Про припинення права користування частиною земельної ділянки по АДРЕСА_1 за Теребовлянським районним споживчим товариством", відповідно до якого припинено право користування за Теребовлянським РайСТ частиною земельної ділянки по АДРЕСА_1, яка не використовується товариством для обслуговування належних йому приміщень та на яких розміщені об'єкти, що є власністю інших суб'єктів господарювання, оскільки вищенаведеними нормами Земельного кодексу України такого способу припинення права постійного користування землею не передбачено.

Разом з тим, позивачем надано колегії суддів апеляційної інстанції рішення господарського суду Тернопільської області від 07.06.2016р. по справі № 921/237/16-г/16 за позовом Теребовлянського районного споживчого товариства до Теребовлянської міської ради, яким рішення Теребовлянської міської ради № 230 від 31.03.2016р. визнано недійсним. Вказане рішення набрало законної сили.

Посилання відповідача про те, що нею здійснюються заходи по виготовленню та затвердженню схеми розміщення тимчасової споруди, виготовленню паспорту прив'язки тимчасової споруди по АДРЕСА_1, а також наявність дозволу на здійснення підприємницької діяльності на площі Ринок у м.Теребовля (довідка Теребовлянської міської ради №49/219 від 24.01.2011р.) та факт укладення 04.01.2011р. з КП "Теребовля" договору про надання послуг з прибирання території, вивезення ТПВ, проведення благоустрою території не свідчать про використання земельної ділянки під торговим кіоском на законних підставах.

Згідно ст.116 Земельного кодексу України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Обов'язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність таких документів може свідчити про самовільне зайняття земельної ділянки (п. 3.1 Постанови пленуму Вищого Господарського Суду України від 17.05.2011 №6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин").

Порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності затверджено наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011р. за №244, згідно пунктів 2.1 - 2.3 якого підставою для розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності є паспорт прив'язки тимчасової споруди.

Як вбачається з довідки Сектору містобудування та архітектури Теребовлянської районної державної адміністрації Тернопільської області №38 від 24.03.2016р., паспорт прив'язки тимчасової споруди для підприємницької діяльності за адресою: АДРЕСА_1, фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 сектором не видавався; наявність будь-яких інших дозвільних документів на право торгівлі свідчать про можливість підприємця здійснювати торгівлю на відповідній території, земельній ділянці або у приміщенні. Однак, такий документ жодним чином не регулює правовідносин щодо використання земельної ділянки як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташуванням та з визначеними щодо неї правами в розумінні ч. 1 ст. 79 Земельного кодексу України (п.3.3 постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17.05.2011р. №6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин"). Отже, розміщення малої архітектурної форми для здійснення підприємницької діяльності за відсутності правовстановлюючих документів на земельну ділянку, на якій вона розміщена, може свідчити про самовільне зайняттям земельної ділянки і тягнути за собою наслідки, визначені ст. 212 Земельного кодексу України.

Статтею 212 Земельного кодексу України передбачено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Крім того, особа, якій надано дозвільні документи на розміщення об'єкту торгової точки (тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності) у будь-якому випадку повинна узгодити розміщення тимчасової споруди з власником земельної ділянки, а тому наявність рішення органу місцевого самоврядування про розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності або паспорта прив'язки тимчасової споруд не надає відповідачу право використовувати спірну земельну ділянку без відповідних правовстановлюючих документів (аналогічний висновок викладено Вищим Господарським Судом України у постанові від 03.02.2016р. у справі №925/1234/15).

Положеннями статті 413 Цивільного кодексу України визначено, що власник земельної ділянки має право надати її в користування іншій особі для будівництва промислових, побутових, соціально-культурних, житлових та інших споруд і будівель (суперфіцій). Таке право виникає на підставі договору або заповіту (ч.1).

Відповідачем не доведено, а судом не встановлено, що між Теребовлянською міською радою та ФОП ОСОБА_2 укладено договір користування спірною земельною ділянкою з метою встановлення торговельного кіоску, як і доказів укладення договору із землекористувачем земельної ділянки чи отримання згоди відповідного органу (особи) на встановлення торговельного кіоску.

Відповідачем не підтверджено, що право користування спірною земельною ділянкою у нього виникло в силу положень ст.402 ЦК України.

Згідно ст.1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" самовільне зайняття земельної ділянки - це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Як зазначалося вище та встановлено судом, будь-яких договірних відносини між сторонами по справі щодо користування земельною ділянкою, площею 8м2, на якій розташовано підприємцем металевий торговельний павільйон не існує. Також, відсутнє рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу у власність або надання у користування (оренду) відповідачу земельної ділянки.

Навпаки, з долучених до матеріалів справи документів вбачається, що в період з 01.10.2015р. суб'єкт підприємницької діяльності-фізична особа ОСОБА_2 здійснює підприємницьку діяльність у металевому павільйоні, розміщеному на торговому місці НОМЕР_2, розміром 2мх4м, тобто на земельній ділянці (8м2), котра надана у постійне користування Теребовлянському РайСТ по АДРЕСА_1 для обслуговування ринку (Акт перевірки роботи окремих підприємців на ринку Теребовлянського РайСТ від 08.12.2015р. та Акт обстеження земельної ділянки ринку Теребовлянського РайСТ від 21.03.2016р.).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач використовує земельну ділянку без відповідних правових підстав, визначених статтями 116, 125, 126 Земельного кодексу України.

Відповідач не довів суду належними та допустимими доказами правомірність встановлення ним торговельного кіоску на земельній ділянці, що перебуває у постійному користуванні Теребовлянського РайСТ.

В свою чергу, позивач, як належний землекористувач земельної ділянки, площею 0,6956га, переданої йому в постійне користування відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії НОМЕР_5 від 12.02.2001р. для обслуговування приміщень ринку в АДРЕСА_1, вправі вимагати усунення перешкод в користуванні даною земельною ділянкою, які чинить відповідач самовільно встановивши торговельний металевий павільйон на спірній земельній ділянці, зайнявши торговельне місце НОМЕР_2, площею 8м2, шляхом демонтажу самочинно встановленого торговельного кіоску.

Здійснивши системний аналіз норм матеріального права, які регулюють земельні правовідносини у розрізі із встановленими обставинами справи та діями сторін, суд дійшов правомірного висновку, що право Теребовлянського РайСТ щодо користування спірною земельною ділянкою відповідно до вимог чинного законодавства підлягає судовому захисту, а заявлені позовні вимоги як обґрунтовані та правомірно заявлені підлягають до задоволення.

Інші доводи та заперечення відповідача та Теребовлянської міської ради, в тому числі щодо організації торгівлі на ринку по АДРЕСА_1, ліквідації Теребовлянського ринку Теребовлянського РайСТ як юридичної особи внаслідок банкрутства, видачі позивачу лише бланку Державного акту на право постійного користування землею тощо, не заслуговують на увагу суду, оскільки не стосуються предмету даного спору та спростовуються наявними у справі доказами, оскільки спір виник з приводу порушення права позивача на землекористування і такі доводи не встановлюють правомірності чи підставності розміщення відповідачем торговельного кіоску на спірній земельній ділянці, що належить позивачу на праві постійного землекористування.

Відповідно до ст.43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст.34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

У відповідності до ч. 1 ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Згідно пункту 1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Колегія суддів також зазначає, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального закону, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми; а обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню.

Зважаючи на викладене, рішення господарського суду відповідає вимогам закону до судового рішення, в якому необхідно повно відобразити обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і їх правові наслідки повинні бути вичерпними, відповідати дійсності та підтверджуватися достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Скаржник не надав належних та допустимих доказів на спростування висновків місцевого господарського суду, викладених в рішенні господарського суду Тернопільської області від 26.05.2016р. у даній справі.

З огляду на все викладене вище, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Тернопільської області від 26.05.2016 року у даній справі відповідає матеріалам справи, ґрунтується на вимогах чинного законодавства і підстав для його скасування немає, а зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не відповідають матеріалам справи, документально не обґрунтовані, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 104 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судовий збір за перегляд рішення господарського суду Тернопільської області від 26.05.2016 року у даній справі в апеляційному порядку слід покласти на скаржника в порядку, передбаченому ст. 49 ГПК України.

На підставі наведеного та відповідно до вимог ст.ст.1,21,22,33,34,43,49,91,99,101-105 ГПК України,-

Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.Теребовля, вх. № 01-05/3434/16 від 12.07.2016р. - залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Тернопільської області від 26.05.2016р. у справі № 921/149/16-г/17 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за перегляд рішення в апеляційному порядку покласти на скаржника.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

5. Матеріали справи повернути господарському суду Тернопільської області.

Повний текст постанови оформлено і підписано відповідно до вимог ст.105 ГПК України 06 листопада 2017р.

Головуючий суддя Костів Т.С.

суддя Марко Р.І.

суддя Желік М.Б.