ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

01.11.2017 Справа № 904/8435/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ФОРМАЛІТ", м. Кривий Ріг

до Відповідача-1: Публічного акціонерного товариства "БМ БАНК", м. Київ

Відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство ДОК", м. Кривий Ріг

про визнання договору поруки припиненим та недійсними договору іпотеки нерухомого майна та договору застави

Суддя Ніколенко М.О.

Представники:

від позивача: не з'явився;

від відповідача-1: Александров О.О. - представник за дов. від 15.06.2017 № 05-5/25;

від відповідача-2: не з'явились.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ФОРМАЛІТ" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача-1: Публічного акціонерного товариства "БМ БАНК" та відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство ДОК" про визнання договору поруки припиненим та визнання недійсними договорів іпотеки та застави недійсними.

В обґрунтування позовних вимог щодо визнання договору поруки припиненим та договорів іпотеки та застави недійсними позивач посилається на збільшення розміру відповідальності за основним зобов'язанням, згідно додаткового договору № 1 від 03.12.2013 до кредитного договору, без згоди поручителя (іпотекодавця, заставодавця), а саме Також, позивач зазначає, що відповідно до положень Статуту ТОВ «Формаліт», рішення про підписання спірного договору поруки з його боку повинно було прийматись на загальних зборах товариства. Однак, загальними зборами учасників товариства рішень з цього приводу не приймалось.

Ухвалою суду від 18.09.2017 порушено провадження у справі та її розгляд призначено у засіданні на 11.10.2017.

Через канцелярію суду, 28.09.2017 від відповідача-1 надійшов відзив на позов, в якому він заперечив проти задоволення позову, вказавши на те, що договори поруки, іпотеки та застави є дійсними та відсутні підстави вважати їх недійсними або припиненими.

У судовому засіданні 11.10.2017 позивач подав заяву про забезпечення позову, в якій просив суд вжити заходи до забезпечення позову шляхом заборони відповідачу-1 - Публічному акціонерному товариству «БМ Банк» вчиняти будь-які дії щодо відчуження всього рухомого та нерухомого майна, що належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Формаліт».

Ухвалою суду від 11.10.2017 розгляд справи відкладено на 01.11.2017.

Представники позивача у судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив.

Представник відповідача-1 з'явився у судове засідання, заперечив проти задоволення позову, надав пояснення у справі.

Представник відповідача-2 у судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Про дату, місце та час проведення судового засідання повідомлений належним чином.

В порядку статті 85 ГПК України, у судовому засіданні 01.11.2017 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника сторони, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Між Публічним акціонерним товариством "БМ БАНК" (далі - відповідач-1, банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство ДОК" (далі відповідач-2, позичальник) 22.08.2013 було укладено договір №16/96/220813-ЮР відновлюваної кредитної лінії (далі - кредитний договір), відповідно до умов якого банк зобов'язався надавати на умовах цього договору, а позичальник - отримувати, належним чином використовувати та повернути в передбачені цим договором строки кредит у розмірі 1000000,00грн. та сплатити проценти за користування кредитом в порядку і на умовах, визначених договором (п. 1.1 кредитного договору). Кредит надається у вигляді відновлюваної кредитної лінії з остаточним терміном повернення не пізніше 21.08.2015р. Кредит надається траншами з позичкового рахунку на поточний рахунок позичальника у банку в безготівковому порядку на ведення поточної діяльності в період 22.08.2013 до 21.08.2015 (п.1.2 кредитного договору). Пунктом 1.3. кредитного договору передбачено, що кредит повертається позичальником на позичковий рахунок банку не пізніше 21.08.2015 відповідно до графіку. Відповідно до п.1.6. кредитного договору, за користування кредитом позичальник зобов'язаний сплачувати банку відповідну плату (проценти) в порядку та розмірах, визначених договором. За п.п.1.6.1 кредитного договору, при нарахуванні та сплаті процентів за користування кредитом сторони повинні керуватись, зокрема, таким: проценти за користування кредитом розраховуються банком на основі процентної ставки в розмірі 21,0% річних, яка може бути змінена в порядку, визначеному договором (п.п.1.6.1.1 кредитного договору). Договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками і діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань за договором (п.10.1. кредитного договору).

Згідно п. 3.1 кредитного договору, виконання позичальником зобов'язань за цим договором (в тому числі додатковими договорами до нього) забезпечується:

- іпотекою нерухомого майна згідно з договором № 16/96/220813/І від 22.08.2013;

- заставою обладнання згідно з договором № 16/96/220813/О від 22.08.2013;

- фінансовою порукою ОСОБА_3 згідно з договором поруки № 16/96/220813/П1 від 22.08.2013;

- фінансовою порукою ТОВ «Формаліт» згідно з договором поруки № 16/96/220813/13/П від 22.08.2013.

Так, 22.08.2013 між Публічним акціонерним товариством «БМ Банк» (кредитор), Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство ДОК" (боржник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Формаліт» (далі - позивач, поручитель) було укладено договір поруки № 16/96/220813/П (далі договір поруки, а.с. 30-32), відповідно до умов якого поручитель поручився перед кредитором за своєчасне та повне виконання боржником зобов'язання за кредитним договором № 16/96/220813-ЮР від 22.08.2013, а також додатковими договорами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому (п. 1.1 договору поруки).

Також, 22.08.2013 між Публічним акціонерним товариством «БМ Банк» (іпотекодержатель) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Формаліт» (іпотекодавець) було укладено договір № 16/96/220813/І іпотеки нерухомого майна (далі - договір іпотеки), посвідчений 22.08.2013 приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Черник О.П., зареєстрований в реєстрі за № 957 (а.с. 35-41). Відповідно до п. 1.1, 1.2 договору іпотеки, іпотекодавець, як майновий поручитель боржника, з метою забезпечення належного виконання зобов'язання боржника, що випливає з кредитного договору, передає в іпотеку, а іпотеко держатель приймає в іпотеку в порядку і на умовах, визначених цьому договорі, предмет іпотеки, а саме: комплекс будівель та споруд, загальною площею 2943,9 кв. м, що складається: з літера "А-1" - будівля управління, площею 296,0 кв.м; літера "Б-1" - гараж, площею 408,2 кв.м; літера "В-2" - їдальня, площею 274,6 кв.м; літера "Г-1" - цех механічної обробки, площею 232,9 кв.м; літера "О" - цех розкрою ЦСП, площею 989,9 кв.м; ітера "С" - прохідна, площею 32,4 кв.м; літера "Т" - будівля клубу, площею 432,3 кв.м; літера "У" - матеріальний склад, площею 277,6 кв.м, що розташований за адресою: Дніпропетровська обл., місто Кривий Ріг, вулиця Домобудівна, будинок 21 (двадцять один), що належить іпотекодавцю на праві власності. Вартість предмета іпотеки визначена на рівні 2033043,00 грн.

Між Публічним акціонерним товариством «БМ Банк» (заставодержатель) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Формаліт» (заставодавець) 22.08.2013 було укладено договір № 16/96/220813/О застави обладнання (далі - договір застави), посвідчений 22.08.2013 приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Черник О.П., зареєстрований в реєстрі за № 956 (а.с. 100-103). Відповідно до п. 1.1 договору застави, заставодавець, як майновий поручитель боржника, з метою забезпечення належного виконання зобов'язання боржника, що випливає з кредитного договору, укладеного між боржником заставодержателем, передає в заставу, а заставодержатель цим приймає в заставу в порядку і на умовах, визначених у цьому договорі, предмет застави, що належить заставодавцю на праві власності.

Додатковим договором № 1 від 27.08.2013 до договору застави сторони погодили викласти п. 1.2 договору застави в наступній редакції: «Предметом застави за цим договором є рухоме, а саме: трансформатори ТМЗу кількості 3 одиниці, згідно додатку № 1 до цього договору, загальною балансовою вартістю 158650,00 грн., що підтверджується балансовою довідкою № 2 від 01.07.2013 року за № 02/07» (а.с. 104).

Також, у додатковому договорі № 1 від 27.03.2013 до договору застави сторони виклали п. 1.3 договору застави в такій редакції: «За домовленістю сторін, вартість предмету застави, зазначеного в п. 1.2 цього договору, становить 158650,00 грн. та є вартістю предмету застави на момент передачі його у заставу».

Додатковим договором № 1 від 03.12.2013 до кредитного договору сторони погодили викласти п/п 4.3.13 п. 4.3 кредитного договору в такій редакції:

«Позичальник зобов'язується надати в строк до 31.01.2014 актуальний технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна комплекс будівель та споруд, розташованого за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Домобудівна, 21, що належить ТОВ «Формаліт». В разі порушення цієї умови, банк має право збільшити розмір процентної ставки за користування кредитом на 5,0 процентних пунктів за повний календарний місяць, в якому сталося порушення та/або вимагати від позичальника дострокового погашення кредитної заборгованості. Збільшений розмір процентної ставки за користування кредитом діє до першого виконання позичальником зазначеної умови»

Також, сторони погодили доповнити п. 4.3 кредитного договору п/п 4.3.14 в такій редакції: «Позичальник зобов'язується забезпечити в строк до 02.02.2014 отримання банком від іпотекодавця (Майнового поручителя - ТОВ «Формаліт», реєстраційний номер облікової картки платки податків 34544563) оригіналів правовстановлюючих документів на предмет іпотеки на відповідальне зберігання банку, та вдень передачі цим іпотекодавцем (майновим поручителем) документів банку внести відповідні зміни до договору № 19/96/220313-ЮР відновлювальної кредитної лінії від 22.08.2013. У випадку порушення даної умови, Банк має право підвищити позичальнику діючу процентну ставку за користування кредитними коштами на 2% річних за повний календарний місяць, в якому сталося порушення. Підвищена процентна ставка діє до виконання позичальником відповідної умови» (а.с. 26).

Додатковим договором № 3 від 23.03.2014 до кредитного договору сторони погодили, що на період з 24 березня 2014 року по 01 червня 2014 року проценти за користування кредитом нараховуються банком з розрахунку 27,0 процентів річних (а.с. 29).

Також, у п. 1 додаткового договору № 1 від 24.03.2014 до договору поруки, підписаного ПАТ «БМ Банк», ТОВ «НВП ДОК» та ТОВ «Формаліт», сторони встановили, що у зв'язку із укладанням додаткового договору № 3 від 24.03.2014 до договору № 16/96/220813-ЮР відновлювальної кредитної лінії від 22.08.2013 про встановлення на період з 24.03.2014 по 01.06.2014 ставки кредитування в розмірі 27,0 процентів річних, поручитель поручається за виконання боржником такого його обов'язку перед банком. Поручитель свідчить, що з умовами договору № 16/96/220813-ЮР від 22.08.2013 та додаткового договору № 3 від 24.03.2014 ознайомлений (п. 2 додаткового договору № 1 від 24.03.2014 до договору поруки, а.с. 33).

Дослідивши наявні в матеріалах справи документи, заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог з огляду на таке.

Щодо вимоги позивача про визнання договору поруки № 16/96/220813/П1 від 22.08.2013 припиненим, на підставі п. 1 ст. 559 ЦК України.

Відповідно до ст.ст. 546, 547 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема порукою. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Положеннями статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст.627 Цивільного кодексу України, встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.4 ст.179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

За приписами ст.628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст.6 Цивільного кодексу України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Статтею 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ч. 1 ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Відповідно до ч.1 ст. 559 Цивільного кодексу України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

За таких обставин, підставою для припинення поруки зі зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну є не будь-яка зміна умов основного зобов'язання, а лише така, внаслідок якої обсяг відповідальності поручителя збільшується.

На зміну умов основного договору, унаслідок якої обсяг відповідальності не збільшується, згода поручителя не вимагається, і такі зміни не є підставою для застосування наслідків, передбачених ч.1 ст.559 Цивільного кодексу України.

Разом з тим, збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає у разі підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки тощо.

За таких обставин, змінами основного зобов'язання, в результаті яких збільшується відповідальність поручителя, вважаються такі умови та обставини, що тягнуть або можуть потягти негативні наслідки для поручителя, поява для нього інших нових ризиків, відмінних від тих, з якими він попередньо погодився при укладенні договору поруки, погіршення його майнового становища.

Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 передбачено, що відповідно до частини першої статті 559 ЦК України, припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання.

Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим.

Як встановлено судом вище, укладаючи 22.08.2013 договір поруки № 16/96/220813/П, позивач поручився перед кредитором за своєчасне та повне виконання боржником зобов'язання за кредитним договором, а також додатковими договорами до нього, що укладі та можуть бути укладені в майбутньому (п. 1.1 договору поруки). Пунктом 7.5 договору поруки позивач підтвердив, що на момент укладання цього договору він ознайомлений зі всіма умовами кредитного договору.

Отже, будучи ознайомленим зі змістом кредитного договору (зокрема, пунктами 8.1, 8.4 кредитного договору), позивач знав про можливе укладення в майбутньому будь-яких додаткових угод до кредитного договору, та знав про те, що такі додаткові угоди будуть невід'ємною частиною кредитного договору.

Відтак, поручитель, при підписанні договору поруки свідомо надав згоду на забезпечення порукою зобов'язань боржника за існуючим кредитним договором та зобов'язань, які можуть виникнути в майбутньому, при укладенні додаткових договорів до основного кредитного договору.

За таких обставин, положення п. 1.1 договору поруки є результатом домовленості між сторонами, які вільні у визначенні зобов'язань за договором та будь-яких інших умов своїх взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Підписуючи редакцію договору поруки позивач фактично погодився з передбаченими ним умовами, в тому числі і з п. 1.1 договору поруки. Позивач на момент укладення договору не скористався наданим йому законом правом, за наявності заперечень щодо окремих умов договору поруки, скласти протокол розбіжностей (ч.4 ст.181 Господарського кодексу України).

Нормами статті 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до вимог статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Крім того, в подальшому між ПАТ «БМ Банк», ТОВ «НВП ДОК» та ТОВ «Формаліт», було укладено додатковий договір № 1 від 24.03.2014 до договору поруки, яким вони встановили, що у зв'язку із укладанням додаткового договору № 3 від 24.03.2014 до договору № 16/96/220813-ЮР відновлювальної кредитної лінії від 22.08.2013 про встановлення на період з 24.03.2014 по 01.06.2014 ставки кредитування в розмірі 27,0 процентів річних, поручитель поручається за виконання боржником такого його обов'язку перед банком. Також, у цьому додатковому договорі позивач ще раз засвідчив, що з умовами договору № 16/96/220813-ЮР від 22.08.2013 він ознайомлений (п. 2 додаткового договору № 1 від 24.03.2014 до договору поруки, а.с. 33).

Отже, аналіз всіх вищевказаних дій в сукупності свідчить про інформованість поручителя (позивача) щодо внесених у кредитний договір змін і його згоду на внесення таких змін.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що порука за договором поруки № 16/96/220813/П від 22.08.2013 станом на 03.12.2013 (момент укладання між відповідачами-1,2 додаткового договору № 1 від 03.12.2013 до кредитного договору), на підставі частини 1 статті 559 ЦК України, не припинилась. А тому, у задоволенні позовної вимоги про визнання договору поруки № 16/96/220813/П1 від 22.08.2013 припиненим, на підставі п. 1 ст. 559 ЦК України, слід відмовити.

Також, позивач просить суд визнати недійсними договір іпотеки нерухомого майна № 16/96/220813/І від 22.08.2013 та договору застави № 16/96/220813/П від 22.08.2013, на підставі не здійснення державної реєстрації відомостей про зміну умов обтяження, які були обумовлені внесенням змін до кредитного договору додатковим договором № 3 від 24.03.2014.

При цьому, у тексті позовної заяви позивач вказує на недійсність договір іпотеки нерухомого майна № 16/96/220813/І від 22.08.2013 та договору застави № 16/96/220813/П від 22.08.2013 з 24.03.2014 - дати укладання додаткового договору № 3 до договору № 16/220813-ЮР відновлювальної кредитної лінії від 22.08.2013.

Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

У відповідності до норм статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу України, визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

У пункті 2.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 № 11, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України).

За змістом частини третьої статті 207 ГК України, господарське зобов'язання, визнане судом недійсним, також вважається недійсним з моменту його виникнення.

У силу припису частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою,п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу, саме на момент вчинення правочину.

За змістом позовної заяви в частині визнання недійсним договорів іпотеки та застави вбачається, що підставою таких позовних вимог є обставини, які виникли після укладення оспорюваних договорів іпотеки та застави. Фактично, ці обставини винили під час виконання спірних договорів чи внесення (та/або невнесення) змін до них.

У пункті 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 № 11 зазначено, що за загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним. Водночас частиною п'ятою статті 27 Закону України "Про приватизацію державного майна" передбачено, що на вимогу однієї із сторін договір купівлі-продажу може бути розірвано або визнано недійсним за рішенням суду в разі невиконання іншою стороною зобов'язань, передбаченим договором купівлі-продажу, у визначені строки.

Так само за загальним правилом не є підставою для визнання недійсним відсутність у договорі істотних умов. На виняток з цього правила відсутність у договорі оренди землі хоча б однієї з істотних умов є підставою для визнання його недійсним (частина друга статті 15 Закону України "Про оренду землі" ). При цьому вирішуючи спір про визнання договору оренди землі недійсним у зв'язку з відсутністю в ньому передбаченої частиною першою статті 15 названого Закону істотної умови суд має застосовувати цю ж норму у редакції, що була чинною на момент укладення договору, а не на момент його державної реєстрації.

Отже, для визнання договорів недійсними мають значення лише ті обставини, які існували на момент укладання таких договорів.

Обставини, які виникли під час виконання сторонами умов спірних договорів іпотеки та застави, а саме невнесення до них відповідних змін, не тягнуть за собою правових наслідків у вигляді визнання правочинів недійсними.

Під час розгляду даної справи, судом не встановлено, а позивачами не доведено наявності на момент укладання спірних договорів обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів.

З урахуванням вищевикладеного, слід дійти висновку, що нездійснення державної реєстрації відомостей про зміну умов обтяження за спірними договорами (які були обумовлені внесенням змін до кредитного договору додатковим договором № 3 від 24.03.2014), згідно чинного законодавства, не встановлює недійсність таких правочинів та не свідчить про їх суперечність нормам чинного законодавства на момент їх укладання в розумінні ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Твердження позивача про те, що відповідно до положень Статуту ТОВ «Формаліт», рішення про підписання спірних договорів поруки, іпотеки та застави з його боку загальними зборами учасників товариства не приймались, спростовуються матеріалами справи.

До матеріалів справи залучено протокол № 3 зборів учасників ТОВ «Формаліт» від 05.07.2013, яким було прийнято рішення про укладання з АТ «БМ БАНК» договорів поруки, іпотеки та застави. Право підпису договорів та інших пов'язаних документів було делеговано директору ТОВ»Формаліт» Рожкову А.В. (а.с. 105-106). Також, у матеріалах справи наявний протокол №5 зборів учасників ТОВ «Формаліт» від 22.08.2013, яким було прийнято рішення про затвердження договору поруки №16/96/220813/П від 22.08.2013, договору № 16/96/220813/І іпотеки нерухомого майна від 22.08.2013, договору №16/96/220813/0 застави обладнання від 22.08.2013, укладених з АТ «БМ БАНК» (а.с. 107-108).

Згідно зі ст.33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Також, позивач звернувся до із заявою про забезпечення позову, в якій просив суд вжити заходи до забезпечення позову шляхом заборони відповідачу-1 - Публічному акціонерному товариству «БМ Банк» вчиняти будь-які дії щодо відчуження всього рухомого та нерухомого майна, що належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Формаліт».

Відповідно до статті 66 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову; забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду. Забезпечення позову за правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову (постанова пленуму ВГС України від 26.12.11 за № 16). Позивачем не наведено обґрунтованих причин та доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування заходу до забезпечення позову. А тому, у задоволенні клопотання позивача про забезпечення позову слід відмовити.

Відповідно до пп. 3 п. 2 ч. 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до господарського суду, зокрема, заяви про забезпечення позову на рівні 0,5 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" установлено прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2017 року у розмірі 1600 гривень.

Тобто, за розгляд заяви про забезпечення позову позивач мав сплатити судовий збір у розмірі 800 грн. Однак, доказів сплати судового збору у встановленому вище порядку та розмірі позивач до суду не надав.

У пункті 2.22 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» від 21.02.2013 № 7 зазначено, що на виняток з наведених правил у разі коли ГПК не передбачено можливості повернення господарським судом заяви у зв'язку з неподанням доказів сплати суми судового збору (наприклад, заяви про забезпечення позову), то суд повинен розглянути зазначену заяву й за відсутності таких доказів, а розподіл відповідних сум судового збору здійснити між сторонами згідно із статтею 49 названого Кодексу у залежності від результатів розгляду відповідної заяви; про такий розподіл може бути зазначено і в рішенні (постанові) господарського суду, прийнятому(-ій) за результатами розгляду справи, або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи.

З урахуванням вищенаведеного, з відповідача в дохід Державного бюджету України слід стягнути судовий збір у розмірі 800 грн. за розгляд заяви про забезпечення позову.

За таких обставин, у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

Відповідно статті 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на позивача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 22, 33-34, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Формаліт» (50005, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Домобудівна, 21; ідентифікаційний код 34544563) в дохід Державного бюджету України (одержувач - Управління Державної казначейської служби України у Соборному районі м. Дніпра, , банк одержувача - відділення банку ГУДКУ у Дніпропетровській області, МФО 805012, р/р 3005, КБКД 22030001) судовий збір за розгляд заяви про забезпечення позову у розмірі 800 грн.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом. Рішення може бути оскаржено до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області протягом 10 днів з дня підписання повного рішення.

Повне рішення складено 06.11.2017

Суддя М.О. Ніколенко