КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" жовтня 2017 р. Справа№ 927/667/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Алданової С.О.

секретар: Іванов О.О.

за участю представників

позивача: Степаненко Л.М.;

відповідача: Богдан С.В.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" в особі

структурного підрозділу НГВУ "Чернігівнафтогаз"

на рішення Господарського суду Чернігівської області

від 21.08.2017

у справі №927/667/17 (суддя Лавриненко Л.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" в особі

структурного підрозділу НГВУ "Чернігівнафтогаз"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Чернігівгаз Збут"

про спонукання укласти договір

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Укрнафта" в особі Структурного підрозділу НГВУ "Чернігівнафтогаз" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Чернігівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЧЕРНІГІВГАЗ ЗБУТ" (далі - відповідач) про визнання укладеним з 01.05.2016 між сторонами договору про переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами для потреб споживачів категорії установ і організацій, які фінансуються з державного і місцевих бюджетів, горіння вічного вогню на 2016-2017 роки в запропонованій позивачем редакції, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідач зобов'язаний укласти договір з позивачем, але ухиляється від виконання свого обов'язку.

В процесі судового розгляду позивач уточнив свої вимоги та просив суд визнати укладеним договір між позивачем та відповідачем про надання послуг з переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами на 2016-2017 роки, в редакції позивача з 01.05.2016 (том справи - 2, аркуші справи - 1-5).

Відповідач проти позову заперечував, зазначаючи про необґрунтованість та непідтвердженість вимог позивача належними та допустимими доказами. Зокрема, відповідач зазначав наступне:

- укладення спірного договору не засновано на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом. В даному випадку не існує прямої вказівки закону щодо обов'язковості укладення даного договору між позивачем та відповідачем;

- не існує угоди сторін про передачу спору про укладення спірного договору на вирішення суду, відсутній відповідний попередній договір, що передбачено ст. 187 Господарського кодексу України;

- наявність укладеної технічної угоди про умови приймання-передачі природного газу від 04.11.2014 №19-Г не являється правовим обґрунтуванням обов'язковості укладення договору;

- діючими на даний час ліцензійними умовами не передбачено обов'язку щодо провадження господарської діяльності з постачання природного газу при укладенні договорів на транспортування природного газу магістральними трубопроводами;

- 16.05.2017 постановою НКРЕКП №648 "Про анулювання ліцензії на постачання природного газу, (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом, виданої відповідачу, зазначену ліцензію було анульовано, а постановою НКРЕКП №653 від 16.05.2017 прийнято рішення про видачу відповідачу ліцензії на право провадження господарської діяльності з постачання природного газу на території України;

- з 26.03.2017 постанова НКРЕКП від 12.01.2015 №9, на яку посилається позивач, не діє, а в Україні діють нові затверджені п.1 постанови НКРЕКП від 16.02.2017 №201 ліцензійні умови провадження господарської діяльності з постачання природного газу, якими обов'язку щодо провадження господарської діяльності з постачання природного газу при укладенні договорів на транспортування природного газу магістральними трубопроводами не передбачено. Скасованою постановою НКРЕКП від 13.01.2010 №9, яка була чинною до 25.03.2017, також не передбачено такого обов'язку;

- посилання позивача на Алгоритм розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання постачальників природного газу, на які покладені спеціальні обов'язки, затверджений постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 №2516, є безпідставним, оскільки вказаною постановою передбачено порядок розподілу уповноваженим банком коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання постачальників природного газу, а також механізм розрахунку зазначеними постачальниками нормативів перерахування коштів на поточні рахунки операторів газотранспортної та газорозподільної систем, газопостачальних підприємств та на поточні рахунки зі спеціальним режимом використання оптових продавців. Зазначений Алгоритм не є нормативно-правовим актом, який регулює питання обов'язковості укладення будь-яких договорів і не містить таких положень;

- позивач всупереч вимог чинного законодавства просив суд визнати договір укладеним з 01.04.2016, а не з дня набрання чинності рішенням суду.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 21.08.2017 у справі №927/667/17 у задоволенні позову було відмовлено повністю.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду, позивач звернувся до Київського апеляційного Господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Чернігівської області від 21.08.2017 у справі №927/667/17 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття невірного по суті заявлених вимог рішення. Загалом, доводи апеляційної скарги позивача, ідентичні тим, які наводилися позивачем під час розгляду справи місцевим господарським судом.

Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.09.2017 апеляційну скаргу позивача було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у наступному складі: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Мартюк А.І., Алданова С.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.10.2017 (головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Мартюк А.І.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 26.10.2017.

23.10.2017 через Відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду надійшли заперечення відповідача на апеляційну скаргу, в яких він зазначав про необґрунтованість доводів апеляційної скарги позивача та просив суд залишити скаргу без задоволення.

26.10.2017 через Відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду надійшло клопотання позивача про залучення до матеріалів справи копії постанови Вищого господарського суду України від 19.04.2017 у справі №922/3337/16, в якій на думку відповідача викладена правова позиція у правовідносинах, подібних тим, які існують між сторонами у справі №927/667/17.

Колегією суддів було задоволено вказане клопотання відповідача.

В судовому засіданні 26.10.2017 представник позивача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, рішення Господарського суду Чернігівської області від 21.08.2017 у справі №927/667/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

В судовому засіданні 26.10.2017 представник відповідача заперечував проти апеляційної скарги, просив суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін як таке, що було ухвалено з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні 26.10.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

04.01.2017 позивач направив відповідачу лист №26-16/11 з пропозицією укласти договір про надання послуг з переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами №2-Г від 29.12.2016 (далі - Договір) та додав два примірники проекту договору (том справи - 1, аркуші справи - 200-207). В наданому проекті договору (п.п.2.1) позивач, як виконавець, зобов'язується надати відповідачу, як замовнику, послуги з переміщення власними внутрішньопромисловими трубопроводами природний газ, який постачається відповідачем для забезпечення потреб споживачів категорії установ і організацій, які фінансуються з державного і місцевих бюджетів, горіння вічного вогню (далі - споживачів), до пунктів призначення - газорозподільних станцій (далі - ГРС), а відповідач, як замовник, зобов'язується внести плату за надані послуги з переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами в розмірі, у строки та порядку, які передбачені умовами даного договору.

Відповідач листом №Crz1.4-ЛВ-364-0117 від 26.01.2017 (том справи - 1, аркуші справи - 18-20) повернув позивачеві не підписаний проект договору про надання послуг з переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами, зазначаючи наступне:

- діяльність пов'язана з експлуатацією трубопроводів здійснюється на підставі ліцензії, якої позивачем не надано;

- переміщення вуглеводнів внутрішньопромисловими трубопроводами та їх підготовка є складовою частиною технологічного видобутку вуглеводної сировини, а не відокремленим видом господарської діяльності; собівартість природного газу формується з урахуванням витрат, пов'язаних з операційною діяльністю по видобутку природного газу, в тому числі витрат на утримання та обслуговування внутрішньопромислових трубопроводів;

- законодавчими актами, регламентуючими засади функціонування ринку природного газу окремого виду діяльності як переміщення природного газу не визначено;

- переміщення природного газу визначається складовою частиною як транспортування, так і розподілу природного газу, що здійснюється оператором газорозподільних систем, яким в Чернігівській області є ПАТ "Чернігівгаз", а ціна зазначена в проекті договору визначена на підставі постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (надалі - НКРЕКП) №3159 від 29.12.2015, якою визначено тарифи на транспортування природного газу магістральними та розподільними трубопроводами.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав про те, що відповідач зобов'язаний укласти договір про надання послуг з переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами в редакції позивача з огляду на положення ч.3 ст. 179, ст. ст. 180, 181 Господарського кодексу України, ч.1 ст. 306, ст. ст. 627, 628, 638 Цивільного кодексу України, Закону України "Про ринок природного газу", положень постанови НКРЕКП №9 від 12.01.2015 "Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом" та постанови НКРЕКП від 16.02.2017 №201 "Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності на ринку природного газу".

На думку позивача, діюче законодавство не виключає можливості здійснення транспортування/переміщення природного газу системою внутрішньопромислових трубопроводів для суб'єктів ринку природного газу, до яких зокрема відносяться газопостачальні підприємства. Відповідно до п.п.13, 19, 20, 29 Алгоритму розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання постачальників природного газу, на яких покладені спеціальні обов'язки (далі - Алгоритм), затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 №2516, при розрахунку нормативів перерахування коштів застосовуються планові обсяги постачання природного газу за кожною категорією споживачів на відповідний розрахунковий період відповідно до умов укладених договорів із оптовим продавцем природного газу, операторами газотранспортної та газорозподільних систем, а у випадку використання газопостачальними підприємствами промислових трубопроводів газодобувних підприємств - згідно з умовами укладених договорів із відповідними газодобувними підприємствами. Газопостачальні підприємства при постачанні природного газу категорії "населення" та "ТКЕ-Населення" у випадку використання газопостачальним підприємством промислових трубопроводів газодобувних підприємств, з якими газопостачальним підприємством укладено відповідний договір, газопостачальне підприємство здійснює відповідний розрахунок нормативу перерахування коштів на поточні рахунки таких газодобувних підприємств з урахуванням визначених у договорах планових обсягів та плати за використання промислових трубопроводів за кожним газодобувним підприємством окремо. Своєчасність укладення відповідних договорів забезпечують керівники операторів газотранспортної та/або газорозподільних систем, газопостачальних підприємств, оптового продавця природного газу, а у випадку використання газопостачальними підприємствами промислових трубопроводів газодобувних підприємств - керівники газодобувних підприємств. Обов'язок для керівників операторів газотранспортної та/або газорозподільних систем, газопостачальних підприємств, оптового продавця природного газу та газодобувних підприємств укладати договори на транспортування (переміщення) природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами випливає з постанови НКРЕКП від 30.09.2015 за №2516.

Позивач зазначав про те, що між відповідачем та Публічним акціонерним товариством "Укртрансгаз" відсутні договірні відносини стосовно отримання послуг транспортування/переміщення природного газу в певних районах Чернігівської області, внаслідок того, що у Публічного акціонерного товариства "Чернігівгаз" відсутнє пряме (безпосереднє) з'єднання з газотранспортною системою Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" в названих районах, і транспортування природного газу, саме у цьому випадку, здійснюється завдяки та через систему внутрішньопромислових трубопроводів позивача.

За твердженням позивача, він надавав та продовжує надавати відповідачу послуги з переміщення природного газу, а останній продовжує приймати (отримувати) ці послуги, але акти виконаних робіт по переміщенню природного газу за період з 01.05.2016 по даний час відповідач повертає на адресу позивача без підписання з посиланням на відсутність правових підстав для їх підписання.

Зважаючи на вищевикладене, позивач просив суд (з урахуванням уточнення позовних вимог) визнати укладеним між позивачем та відповідачем договір про надання послуг з переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами на 2016-2017 роки, в редакції позивача з 01.05.2016.

Місцевий господарський суд в позові відмовив, визнавши вимоги позивача нормативно необґрунтованими та непідтвердженими належними доказами.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду, вважає їх такими, що відповідають фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства України, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. ст. 626, 627 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. ст. 628, 629 Цивільного кодексу України).

В ст. 638 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

В ч.1 ст. 640 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Загальний порядок укладання господарських договорів наведений в ст. 181 Господарського кодексу України, згідно з якою господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору. За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором. Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов'язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони. У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо). У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст. 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб'єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб'єктів, коли ці суб'єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту. Суб'єкти господарювання, які забезпечують споживачів, зазначених у частині першій цієї статті, електроенергією, зв'язком, послугами залізничного та інших видів транспорту, а у випадках, передбачених законом, також інші суб'єкти зобов'язані укладати договори з усіма споживачами їхньої продукції (послуг). Законодавством можуть бути передбачені обов'язкові умови таких договорів.

Згідно зі ст. 187 Господарського кодексу України спори, що виникають при укладанні господарських договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом.

Виходячи з системного аналізу чинного законодавства, договір може бути укладений за рішенням суду, проте, лише у випадку існування норм закону, що передбачають обов'язковість укладення такого договору. При цьому, право сторін вільно визначати умови договору може бути обмежено тільки тими випадками, коли актом цивільного законодавства передбачено обов'язковість положень цього акту для сторін договору і сторони не вправі відступити від їх положень.

Позивач просить суд визнати укладеним з відповідачем договір про переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами для потреб споживачів категорії установ і організацій, які фінансуються з державного і місцевих бюджетів, горіння вічного вогню на 2016-2017 в редакції, запропонованій позивачем.

В п.п.27-28 ст. 1 Закону України "Про ринок природного газу" визначено, що постачальник природного газу суб'єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із постачання природного газу. Постачання природного газу - господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і полягає в реалізації природного газу безпосередньо споживачам на підставі укладених з ними договорів.

В процесі судового розгляду було з'ясовано, що відповідач є суб'єктом господарювання, одним з основних видів діяльності якого є постачання природного газу. З 01.07.2015 до 16.05.2017 відповідач здійснював статутну діяльність з постачання газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом на підставі ліцензії, виданої Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) №1644 від 28.05.2015 з терміном дії до 30.06.2020. Проте, постановою НКРЕКП №648 від 16.05.2017 "Про анулювання ліцензії на постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом, виданої ТОВ "ЧЕРНІГІГАЗ ЗБУТ" вищевказану ліцензію було анульовано.

Натомість 16.05.2017 НКРЕКП було винесено постанову №653 "Про видачу ліцензій з постачання природного газу ДП "ГАЗ МЕЛІТОПОЛЯ" ПАТ "МЕЛІТОПОЛЬГАЗ", ТОВ "ДНІПРОПЕТРОВСЬКГАЗ ЗБУТ", ТОВ "РІВНЕГАЗ ЗБУТ", ТОВ "ЧЕРНІГІВГАЗ ЗБУТ", ТОВ "ЧЕРНІВЦІГАЗ ЗБУТ", ТОВ "ІВАНО-ФРАНКІВСЬКГАЗ ЗБУТ", ТОВ "ЕНЕРГО-АЛЬЯНС-2005", ТЗОВ "УЕК "НАФТОГАЗ КОНТАКТ", ТЗОВ "СТРИЙНАФТОГАЗ", ТОВ "ЕЛІКОР КАПІТАЛ", ТОВ "ГАЗПРОМІНВЕСТ ЛТД", ТОВ "БОГОРОДЧАНИНАФТОГАЗ", ТОВ "ГАЗЕНЕРГОПОСТАЧ", ТОВ "СИНЕРГІЯ ГАЗ ЕНЕРДЖИ", ТОВ "МЕГАГАЗ ПОСТАЧ", ТОВ "ГАЗОВИЙ РЕСУРС", ПРИВАТНОМУ ПІДПРИЄМСТВУ "ЦЕНТР ДОПОМОГИ ТА СПІВРОБІТНИЦТВА "ХОСЕН", ТОВ "ГРУПА "УМВБ", ТОВ "ЗАХІДГРУП", ТОВ "ДЕЙМОСС КОМПАНІ", ТОВ "АЗОВГАЗ", ТОВ "ЛІБЕРТІ ГАЗ", ТОВ "ЗАГРЕЙ ТЕХНОЛОГІЯ", ТОВ "ИНПРОМСЕРВИС", ТОВ "ГАЗКОНТРАКТ", ТОВ "ПАЛИВТОРГ" та ТОВ "УМАНЬГАЗ ЗБУТ" (том справи - 2, аркуші справи - 40-42), якою, зокрема, вирішено видати відповідачу ліцензію на право провадження господарської діяльності з постачання природного газу на території України.

Судом було встановлено, що відповідач звернувся до НКРЕКП із заявою про анулювання ліцензії на постачання газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом та видачу ліцензії на постачання природного газу на виконання п.2 постанови НКРЕКП від 16.02.2017 №201 "Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності на ринку природного газу", яким визначено, що строк, протягом якого ліцензіати, які провадять господарську діяльність на ринку природного газу, мають привести свою господарську діяльність у відповідність до вимог цієї постанови та подати до НКРЕКП документи і відомості, визначені ч.3 ст. 15 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності", становить три місяці з дня опублікування цієї постанови. Опублікування постанови відбулось 25.03.2017 у газеті "Урядовий кур'єр" № 57.

Позивач посилався у позові на постанову НКРЕКП №9 від 12.01.2015 "Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом", згідно з якою ліцензіат був зобов'язаний укладати договори на купівлю-продаж природного газу, постачання природного газу та у передбачених законодавством випадках договори на транспортування та/або розподіл природного газу відповідно до типових договорів, затверджених в установленому законодавством України порядку.

Однак названу постанову було скасовано відповідно до п.3 постанови НКРЕКП №201 від 16.02.2017 і з 26.03.2017 в Україні діють нові, затверджені п.1 постанови НКРЕКП №201 від 16.02.2017, Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з постачання природного газу, які не встановлюють обов'язку щодо провадження господарської діяльності з постачання природного газу при укладенні договорів на транспортування природного газу магістральними трубопроводами.

Відповідно до положень ст. 306 Господарського кодексу України транспортування продукції трубопроводами є окремим видом господарської діяльності, що регулюється зокрема нормами даного Кодексу.

Згідно з визначенням, наведеним в п.45 ч.1 ст. 1 Закону України "Про ринок природного газу", транспортування природного газу - це господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і пов'язана з переміщенням природного газу газотранспортною системою з метою його доставки до іншої газотранспортної системи, газорозподільної системи, газосховища, установки LNG або доставки безпосередньо споживачам, але що не включає переміщення внутрішньопромисловими трубопроводами (приєднаними мережами) та постачання природного газу; газотранспортна система - технологічний комплекс, до якого входить окремий магістральний газопровід з усіма об'єктами і спорудами, пов'язаними з ним єдиним технологічним процесом, або кілька таких газопроводів, якими здійснюється транспортування природного газу від точки (точок) входу до точки (точок) виходу.

Відповідно до ст. ст. 1, 13 Закону України "Про трубопровідний транспорт" магістральним трубопроводом є технологічний комплекс, що функціонує як єдина система і до якого входить окремий трубопровід з усіма об'єктами і спорудами, зв'язаними з ним єдиним технологічним процесом, або кілька трубопроводів, якими здійснюються транзитні, міждержавні, міжрегіональні поставки продуктів транспортування споживачам, або інші трубопроводи, спроектовані та збудовані згідно з державними будівельними вимогами щодо магістральних трубопроводів. Водночас, промисловими трубопроводами (приєднаними мережами) є всі інші немагістральні трубопроводи в межах виробництв, а також нафтобазові, внутрішньопромислові нафто-, газо- і продуктопроводи, міські газорозподільні, водопровідні, теплопровідні, каналізаційні мережі, розподільчі трубопроводи водопостачання, меліоративні системи тощо. Діяльність, пов'язана з проектуванням, будівництвом, ремонтом та експлуатацією об'єктів трубопровідного транспорту, здійснюється на підставі ліцензії. Ліцензії видаються в порядку, встановленому законодавством.

Транспортування природного газу здійснюється на підставі та умовах договору транспортування природного газу в порядку, передбаченому кодексом газотранспортної системи та іншими нормативно-правовими актами. За договором транспортування природного газу оператор газотранспортної системи зобов'язується забезпечити замовнику послуги транспортування природного газу на період та умовах, визначених у договорі транспортування природного газу, а замовник зобов'язується сплатити оператору газотранспортної системи встановлену в договорі вартість послуг транспортування природного газу. Типовий договір транспортування природного газу затверджується Регулятором. Оператор газотранспортної системи має забезпечити додержання принципу недискримінації під час укладення договорів транспортування природного газу із замовниками. Оператор газотранспортної системи зобов'язаний забезпечити надання послуг, що відповідають потребам ринку природного газу, зокрема послуги транспортування природного газу з або без гарантії реалізації права користування потужністю, послуги транспортування природного газу на різні періоди тривалості тощо (ст. 32 Закону України "Про ринок природного газу").

Як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, Регламентом функціонування газотранспортної системи України є Кодекс газотранспортної системи, затверджений постановою НКРЕКП №2493 від 30.09.2015 (далі - Кодекс), який, серед іншого, визначає правові, технічні, організаційні та економічні засади функціонування газотранспортної системи України (п. 2 глави 1 розділу І Кодексу).

Відповідно до п.4 глави 3 розділу І Кодексу, експлуатацію газотранспортної системи здійснює виключно оператор газотранспортної системи.

Замовник послуг транспортування - юридична особа або фізична особа-підприємець, яка на підставі договору транспортування, укладеного з оператором газотранспортної системи, замовляє одну чи декілька складових послуг транспортування природного газу (замовлення розподілу потужності, замовлення транспортування природного газу, послуга балансування). Договір транспортування - договір, укладений між оператором газотранспортної системи та замовником послуг транспортування природного газу на основі типового договору транспортування природного газу, затвердженого Регулятором, згідно з яким оператор газотранспортної системи надає замовнику одну чи декілька складових послуг транспортування природного газу (замовлення розподілу потужності, замовлення транспортування природного газу, послуга балансування) на період та умовах, визначених у такому договорі, а замовник послуг транспортування оплачує оператору газотранспортної системи вартість отриманих послуг (послуги) (п.5 глави 1 розділу І Кодексу).

Відповідно до положень ч.1 ст. 23 Закону України "Про ринок природного газу" оператор газотранспортної системи є юридичною особою, яка не є складовою вертикально інтегрованої організації і здійснює свою господарську діяльність незалежно від діяльності з видобутку, розподілу, постачання природного газу, діяльності оптових продавців. Оператор газотранспортної системи не може провадити діяльність з видобутку, розподілу або постачання природного газу.

Згідно з п.1 глави 1 розділу ІІІ Кодексу оператором газотранспортної системи (далі - Оператор ГТС) є суб'єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із транспортування природного газу газотранспортною системою на користь третіх осіб (замовників) (газорозподільних систем).

З наведених правових норм випливає, що транспортування природного газу може здійснюватися лише в межах газотранспортної системи, на підставі договору, укладеного з оператором газотранспортної системи.

В процесі судового розгляду було встановлено, що відповідно до постанови НКРЕКП №211 від 28.02.2013 "Про видачу ліцензії з транспортування природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ трубопроводами ПАТ "УКРТРАНСГАЗ" оператором газотранспортної системи України, є Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз".

25.12.2015 між Публічним акціонерним товариством "Укртрансгаз", як оператором, та відповідачем, як замовником, було укладено договір на транспортування природного газу № відповідно до типового договору, затвердженого постановою НКРЕКП №2497 від 30.09.2015 (том справи - 1, аркуші справи - 151-161), за умовами якого (п.п.2.1, 2.3, 17.1) Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" надає відповідачу послуги з транспортування природного газу, відповідач сплачує йому встановлену у цьому договорі вартість таких послуг. Послуги, які можуть бути надані замовнику за цим договором: послуга замовленої потужності в точках входу та виходу до/з транспортної системи; послуга фізичного транспортування природного газу газотранспортною системою на підставі підтверджених номінацій; послуга балансування природного газу, які подаються до газотранспортної системи і відбираються з неї. Договір набирає чинності з дня його укладення на строк до 31.12.2016. Цей договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо не менше ніж за місяць до закінчення строку дії цього договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

Доказів, які б свідчили про дострокове розірвання чи припинення вищезгаданого договору або визнання його недійсним ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано.

Згідно з п.1 глави 1 розділу ІІІ Кодексу газорозподільних систем експлуатацію газорозподільних систем здійснюють виключно оператор газорозподільної системи (далі - оператор ГРМ) - суб'єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління.

В матеріалах справи наявний типовий договір на розподіл природного газу №8-Н від 25.06.2015 (том справи - 2, аркуші справи - 15-22), укладений між Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Чернігівгаз", як газорозподільного підприємством, та відповідачем, як замовником, за умовами якого (п.п.2.1, 11.1) Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Чернігівгаз" надає відповідачу послуги з транспортування природного газу газорозподільними мережами до межі балансової належності об'єктів відповідача або його споживачів. Договір набирає чинності з дня його підписання та скріплення підписів уповноважених представників сторін печатками та діє в частині надання послуг до 31.12.2015, а в частині проведення розрахунків за надані газорозподільним підприємством послуги - до їх повного здійснення. Договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення строку дії цього договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

Протягом 2015-2017 років було укладено низку додаткових угод до договору №8-Н від 25.06.2015 (том справи - 2, аркуші справи - 24-30), в яких сторони договору, зокрема, дійшли згоди продовжити строк його дії та обсяги транспортування газу. Зокрема, додатковою угодою №4 від 12.12.2016 строк дії вказаного договору було продовжено до 31.12.2017.

Таким чином, відповідачем вже укладені договори на транспортування природного газу саме з Публічним акціонерним товариством "Укртрансгаз", як оператором газотранспортної системи України, та Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Чернігівгаз", як оператором газорозподільної системи.

Відповідно до п.2.1 Статуту позивача метою його діяльності: є видобуток нафти й газу, забезпечення споживачів продуктами переробки нафти та газу, виготовлення іншої продукції, що забезпечує потреби ринку енергоресурсів, впровадження винаходів та інших новацій в різні сфери господарської діяльності та міжнародного бізнесу; пошук та розвідка нових родовищ нафти та газу; переробка нафти й газу; проведення будь-яких видів виробничо-комерційної діяльності, не забороненої чинним законодавством України, з метою отримання прибутку.

Окрім того, з наявного в матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що видами діяльності позивача є: 06.10 Добування сирої нафти; 6.20 Добування природного газ; 58.59 інші види освіти, н. в. і. у.; 71.12 Діяльність у сфері інжинірингу геології та геодезії, надання послуг технічного консультування в цих сферах; 42.21 Будівництво трубопроводів; 42.22 Будівництво споруд електропостачання та телекомунікацій.

Відповідно до п.1.2 Положення про Нафтогазовидобувне управління "Чернігівнафтогаз" Публічного акціонерного товариства "Укрнафта", затвердженого Наглядовою радою позивача (протокол №12/2011 від 28.12.2011), Нафтогазовидобувне управління "Чернігівнафтогаз" входить до складу Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" (позивача) на правах структурної одиниці (філії) і діє на підставі даного положення. Головною метою Нафтогазовидобувного управління "Чернігівнафтогаз" є, зокрема, видобуток нафти з конденсатом й газу, забезпечення споживачів продуктами переробки нафти й газу, виготовлення іншої продукції, що забезпечує потреби ринку енергоресурсів, впровадження винаходів та інших новацій в різні сфери господарської діяльності та міжнародного бізнесу; пошук та розвідка нових родовищ нафти та газу; підготовка, переробка нафти й газу; проведення будь-яких видів виробничо-комерційної діяльності, не забороненої чинним законодавством України, з метою отримання прибутку.

Отже, наявними у справі доказами, зокрема статутними документами позивача, підтверджується, що позивач (в тому числі і його структурний підрозділ Нафтогазовидобувне управління "Чернігівнафтогаз"), є газовидобувним підприємством, а тому згідно з ч.1 ст. 23 Закону України "Про ринок природного газу" він не може бути оператором газотранспортної системи.

За умовами п.2.6 проекту договору №2-Г від 29.12.2016, надісланого позивачем на адресу відповідача листом №26-16/11 від 04.01.2017, виконавець здійснює переміщення газу замовника внутрішньопромисловими газопроводами до ГРС (том справи - 1, аркуші справи - 201-207).

Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України "Про трубопровідний транспорт" промислові трубопроводи (приєднані мережі) - всі інші немагістральні трубопроводи в межах виробництв, а також нафтобазові, внутрішньопромислові нафто-, газо- і продуктопроводи, міські газорозподільні, водопровідні, теплопровідні, каналізаційні мережі, розподільчі трубопроводи водопостачання, меліоративні.

Колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом в тому, що діяльність з транспортування природного газу є монопольним видом діяльності, яка регулюється НКРЕКП відповідно до вимог Закону України "Про природні монополії".

В ст. ст. 32, 38 Закону України "Про ринок природного газу" визначено, що транспортування та розподіл природного газу здійснюється на підставі та умовах, визначених Законом, кодексом газотранспортної системи, кодексом газорозподільних систем, договором транспортування та договором розподілу природного газу та іншими нормативно-правовими актами.

З наданих суду матеріалів і пояснень вбачається, що внутрішньопромислові газопроводи, якими позивач пропонує відповідачу здійснювати переміщення газу до ГРС, є складовою частиною технологічного процесу видобутку вуглеводної сировини, і не є відокремленим видом господарської діяльності, а тому переміщення внутрішньопромисловими трубопроводами (приєднаними мережами) не відноситься до виду господарської діяльності з транспортування природного газу. При цьому, вартість транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами не входить до вартості послуг, які сплачує споживач за транспортування газу, а відноситься на собівартість видобутку газу і повинна враховуватись у ціні на газ власного видобутку. Наведене підтверджується листами НКРЕКП №5902/16.2.1/716 від 13.06.2016, №4519/16.2.1/7-16 від 10.05.2016, №7384/16.2.1/7-16 від 21.07.2016.

В п. 7 глави 3 розділу І Кодексу вказано про те, що оператор газотранспортної системи здійснює надання послуг транспортування природного газу з моменту отримання природного газу в точці входу та до моменту передачі природного газу в точці виходу (пункт).

Згідно з п.п.42, 43 ст. 1 Закону України "Про ринок природного газу", точка входу - визначена точка у газотранспортній системі, в якій природний газ надходить до газотранспортної системи від об'єктів, пов'язаних із видобутком природного газу, газосховища, установки LNG, а також від інших газотранспортних або газорозподільних систем. Точка виходу - визначена точка у газотранспортній системі, в якій оператор газотранспортної системи доставляє природний газ, що знаходиться у газотранспортній системі, до іншої газотранспортної або газорозподільної системи, газосховища, установки LNG або споживача, приєднаного до газотранспортної системи, або до об'єкта, пов'язаного із видобутком природного газу.

Відповідно до п.5 розділу 1 глави I, п.п.4, 5 п.2 глави 7 розділу III Кодексу віртуальна торгова точка (віртуальна точка, на якій відбувається передача природного газу) - точка входу/виходу в газотранспортній системі з невизначеним фізичним розташуванням, на якій здійснюються торгові та інші комерційні операції на ринку природного газу між оптовими продавцями та оптовими покупцями/постачальниками природного газу та відносно якої оператор газотранспортної системи здійснює адміністрування таких точок. Оформлення актів приймання-передачі природного газу між оператором газотранспортної системи та оператором суміжної системи або прямим споживачем здійснюється відповідно до вимог розділу III, технічної угоди (за наявності) та з урахуванням такого: приймання-передача природного газу між оператором газотранспортної системи та оператором газорозподільної системи відбувається в точках комерційного обліку газу на газорозподільних станціях і оформлюється актами приймання-передачі, що підписуються представниками цих сторін не пізніше 5-го числа місяця, наступного за звітним. Приймання-передача природного газу між оператором газотранспортної системи та прямим споживачем відбувається в точках комерційного обліку газу і оформлюється актами приймання-передачі, що підписуються представниками цих сторін не пізніше 5-го числа місяця, наступного за звітним.

26.12.2016 між відповідачем, як покупцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю "РГК ТРЕЙДІНГ", як продавцем, було укладено договір №ЧНЗ-Б-02-2017-33 купівлі-продажу природного газу (том справи - 1, аркуші справи - 165-167), за умовами якого (розділ 1) продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2017 році природний газ (далі - газ), а покупець зобов'язується прийняти та оплатити газ. Газ, що продається за договором, використовується покупцем виключно для подальшої реалізації установам та організаціям, що фінансуються з держаного та місцевих бюджетів, які є кінцевими споживачами.

Згідно з п.3.1 названого договору продавець передає покупцю природний газ у віртуальній точці в газотранспортній системі, в якій здійснюється передача природного газу. Право власності на природний газ переходить від продавця до покупця у віртуальній точці в газотранспортній системі, в якій здійснюється передача природного газу. Після переходу права власності на природний газ покупець несе всі ризики і бере на себе відповідальність, пов'язану з правом власності на природний газ.

Таким чином, надання послуг з транспортування природного газу з моменту отримання природного газу в точці входу та до моменту передачі природного газу в точці виходу здійснює оператор газотранспортної системи, яким не є позивач. Тобто, в даному випадку у позивача не має жодних правових підстав стверджувати, що він є єдиною газотранспортною організацією, яка надає послуги з переміщення природного газу споживачам на певній території.

Позивач надав суду акт приймання передачі газу від 03.05.2017 (том справи - 2, аркуші справи - 44-45), підписаний між НГВУ "Чернігівнафтогаз" та Мринським ВУ ПГЗ, а також роздруківку з офіційного сайту Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" щодо віртуальних точок входу/виходу до/з газотранспортної системи (том справи - 2, аркуші справи - 49-56). Однак вказані документи свідчать про правовідносини з транспортування природного газу між позивачем та Публічним акціонерним товариством "Укртрансгаз", а не між позивачем та відповідачем.

Позивач, як на підставу укладення договору №2-Г від 29.12.2016 про надання послуг з переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами, посилався на п.п.13, 19, 20, 29 Алгоритму розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання постачальників природного газу, на яких покладені спеціальні функції, затвердженого постановою НКРЕКП №2516 від 30.09.2015.

Однак вказаною постановою передбачено порядок розподілу уповноваженим банком коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання постачальників природного газу, а також механізм розрахунку зазначеними постачальниками нормативів перерахування коштів на поточні рахунки операторів газотранспортної та газорозподільної систем, газопостачальних підприємств та на поточні рахунки зі спеціальним режимом використання оптових продавців. Названою постановою НКРЕКП №2516 від 30.09.2015 не затверджено типовий договір, який є обов'язковим для укладення відповідними суб'єктами господарювання, натомість передбачено можливість, а не обов'язковість, за певних обставин, укладання договорів на переміщення природного газу промисловими трубопроводами з оплатою за використання промислових трубопроводів.

НКРЕКП у листі №13469/16/61-15 від 15.12.2015 (том справи - 1, аркуші справи - 21-22) вказала про порядок здійснення розрахунку нормативу перерахування коштів, у разі використання газопостачальними підприємствами промислових трубопроводів газовидобувних підприємств, з якими газопостачальним підприємством укладено відповідний договір, а не про обов'язковість укладення такого договору.

Окрім того, як вірно зазначив місцевий господарський суд у своєму рішенні, Алгоритм та постанова НКРЕКП №2516 від 30.09.2015 є підзаконними нормативно-правовими актами, тоді як відповідно до ч.3 ст. 179 Господарського кодексу України обов'язковість укладення господарського договору повинна встановлюватися прямою вказівкою закону.

Відносно доводів позивача про те, що передумовою укладення договору №2-Г від 29.12.2016 є технічна угода про умови приймання передачі природного газу №19-Г від 04.11.2014, укладена між позивачем в особі НГВУ "Чернігівнафтогаз" та Публічним акціонерним товариством "Чернігівгаз" (том справи - 1, аркуші справи - 28-33), колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Як було з'ясовано судом, підставою укладення вищезгаданої технічної угоди була постанова НКРЕ №420 від 19.04.2012, яка втратила чинність на підставі постанови НКРЕКП №2494 від 30.09.2015. Предметом технічної угоди є визначення порядку приймання-передачі природного газу структурним підрозділом позивача - НГВУ "Чернігівнафтогаз" до газопроводів Публічного акціонерного товариства "Чернігівгаз".

Наявні у справі підписані акти приймання-передачі природного газу свідчать про те, що через ГРС здійснювалось приймання-передача природного газу. Водночас, в технічній угоді не визначається для кого із суб'єктів ринку природного газу здійснюється приймання-передача газу.

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити про те, що умови запропонованого позивачем проекту договору №2-Г від 29.12.2016 не відповідають вимогам чинного законодавства, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. ст. 180, 189 Господарського кодексу України однією із суттєвих умов договору є ціна. Суб'єкти господарювання застосовують у своїй діяльності вільні та державні регульовані ціни. Державні регульовані ціни запроваджуються Кабінетом Міністрів України, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, відповідно до їх повноважень у встановленому законодавством порядку.

Стаття 4 Закону України "Про ринок природного газу" встановлює, що державне регулювання, формування та реалізацію державної політики на ринку природного газу здійснює Регулятор - Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Указом Президента України №715/2014 від 10.09.2014 було затверджено Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, згідно з яким комісія, серед іншого, встановлює тарифи на транспортування природного газу і газу (метану) вугільних родовищ магістральними та розподільними трубопроводами.

Відповідно до предмету запропонованого позивачем проекту договору №2-Г від 29.12.2016 (п.2.1 Договору) виконавець зобов'язується надати замовнику послуги з переміщення внутрішньопромисловими трубопроводами природного газу, який постачається замовником для забезпечення потреб споживачів категорії промислових споживачів та інших суб'єктів господарювання, а замовник зобов'язується внести плату за надані послуги з переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами в розмірі, у строки та порядку, які передбачені умовами даного договору.

В п.2.4 проекту договору №2-Г від 29.12.2016 зазначено про те, що на час підписання договору тариф на послуги з переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами виконавця, згідно постанови НКРЕКП №3159 від 29.12.2015 встановлюється в розмірі 52,10 грн, крім того ПДВ - 10,42 грн., всього 62,52 грн. за 1000 куб. м. газу.

За умовами п.п.6.1, 6.2 проекту договору №2-Г від 29.12.2016 розрахунки за надані за цим договором послуги здійснюються замовником за тарифами на переміщення природного газу, які визначаються як різниця між загальним тарифом на транспортування природного газу для споживачів України та тарифом ПАТ "Чернігівгаз", що встановлюються Регулятором. У випадку зміни тарифів виконавець повідомляє замовника шляхом надсилання рекомендованого листа з посиланням на відповідний нормативний документ Регулятора. Тарифи, передбачені п.6.1 цього розділу (проекту договору) є обов'язковими для сторін з дати набрання чинності постановою Регулятора щодо їх встановлення. Визначена на їх основі вартість послуг застосовується сторонами при розрахунках за послуги згідно з умовами цього договору.

15.12.2016 НКРЕКП було винесено постанову №2259 від 15.12.2016 "Про внесення змін до додатка до постанови НКРЕКП від 29.12.2015 №3159", з якої вбачається, що викладений у новій редакції додаток містить тарифи на транспортування природного газу магістральними трубопроводами для Публічного акціонерного товариства "Чернігівгаз" відповідно до ліцензованої діяльності газорозподільних підприємств.

Постановою НКРЕКП №3159 від 29.12.2015 зі змінами, внесеними постановою НКРЕКП №1610 від 27.09.2016, встановлено тариф транспортування природного газу для Публічного акціонерного товариства "Чернігівгаз" в розмірі 52,10 грн., крім того, ПДВ - 10,42 грн., всього 62,52 грн. за 1000 куб. м. газу магістральними трубопроводами.

Постановою НКРЕКП №2259 від 15.12.2016 "Про внесення змін до додатка до постанови НКРЕКП від 29.12.2015 року №3159" було змінено тарифи на транспортування природного газу магістральними трубопроводами для Публічного акціонерного товариства "Чернігівгаз" відповідно до ліцензованої діяльності газорозподільних підприємств.

Постанова НКРЕКП №3159 від 29.12.2015 втратила чинність на підставі постанови НКРЕКП №395 від 28.03.2017.

Як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, постановою НКРЕКП №3159 від 29.12.2015 (зі змінами та доповненнями) встановлювався загальний тариф на транспортування природного газу і тариф на транспортування природного газу магістральними та розподільними трубопроводами. Натомість вартість послуг Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" з переміщення/транспортування природного газу внутрішньопромисловими газопроводами вказаною постановою не затверджувалась Регулятором ринку природного газу - НКРЕКП.

За наведених обставин, відповідач не має правових підстав здійснювати постачання природного газу споживачам з урахуванням вартості послуг з транспортування, що надаються позивачем, за тарифом на послуги з транспортування природного газу, установленим НКРЕКП оператору газотранспортної системи. Оскільки позивач не є оператором ГТС, застосування тарифу на транспортування природного газу магістральними трубопроводами, затвердженого для іншої юридичної особи суб'єкта ринку природного газу (Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз") до вартості послуг з внутрішньопромисловими мережами є неправомірним.

Відносно посилання позивача на те, що обов'язковість укладення між сторонами договору на переміщення природного газу внутрішньопромисловими газопроводами встановлена постановами Харківського апеляційного господарського суду від 06.12.2016 та Вищого господарського суду України від 16.03.2017, винесеними у справі №917/1248/16 (том справи - 1, аркуші справи - 103-116), колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

В ч.3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З наведеного випливає, що для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб'єктний склад спору. При цьому преюдиціальне значення мають лише рішення у справі, в якій беруть участь ті самі сторони, що й у справі, яка розглядається, тобто передумовою преюдиціальності щодо сторін є повна тотожність суб'єктного складу спору.

Натомість склад учасників судового процесу у справі №917/1248/16 є іншим ніж у справі №927/667/17. До того ж, у справі №917/1248/16 позовні вимоги ґрунтувалися, зокрема, на укладеному між сторонами раніше договорі про переміщення природного газу. Наразі ж такий договір між сторонами раніше не укладався. Не укладався і попередній договір про обов'язок укласти в майбутньому договір про переміщення природного газу.

За наведених обставин колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом в тому, що застосування наданої позивачем судової практики при розгляді даної справи суперечить положенням ст. 35 Господарського процесуального кодексу України.

За результатами перегляду справи колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем не доведено наявності правового акту органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, передбачених ч.2 ст. 649 Цивільного кодексу України, або наявності державного замовлення, або наявності прямої вказівки закону, які б встановлювали обов'язковість укладення спірного договору, передбачену ст. ст. 179, 187 Господарського кодексу України, або наявності угоди сторін про передачу спору про укладення спірного договору на вирішення суду чи наявності відповідного попереднього договору, передбачених ст. 187 Господарського кодексу України.

Враховуючи, що надання послуг позивачем з транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами безпосередньо покупцям природного газу (замовникам послуг з транспортування), які придбавають природний газ для подальшої реалізації споживачам, є таким, що суперечить чинному законодавству України, тому правові підстави для існування договірних відносин між сторонами у справі щодо переміщення/транспортування природного газу внутрішньопромисловими газопроводами відсутні.

Відповідно до положень ч.2 ст. 187 Господарського кодексу України день набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше (аналогічна правова позиція наведена в п.36 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-8/211 від 07.04.2008 "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України").

Однак позивач звернувся до відповідача з пропозицією щодо укладення спірного договору лише 04.01.2017 (том справи - 1, аркуш справи - 200), у зв'язку з чим відсутні підстави для визнання договору укладеним на минуле з 01.05.2016.

Зважаючи на наявні в матеріалах справи пояснення та докази сторін, колегія суддів дійшла висновку про безпідставність та необґрунтованість заявлених позивачем вимог, у зв'язку з чим позов задоволенню не підлягає.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності заявлених ним вимог та на спростування висновків місцевого господарського суду.

Доводи апеляційної скарги також не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

За результатами перегляду справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було надано належну оцінку поданим доказам, у повному обсязі з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим підстави для зміни чи скасування рішення відсутні і апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" в особі структурного підрозділу НГВУ "Чернігівнафтогаз" на рішення Господарського суду Чернігівської області від 21.08.2017 у справі №927/667/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 21.08.2017 у справі №927/667/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №927/667/17 повернути до Господарського суду Чернігівської області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

С.О. Алданова