ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2017 року Справа № 922/2981/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючогоГубенко Н.М.
суддівБарицької Т.Л. Картере В.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Харківський коксовий завод"
на постанову відХарківського апеляційного господарського суду 19.06.2017
у справі Господарського суду№ 922/2981/16 Харківської області
за позовомПриватного акціонерного товариства "Харківський коксовий завод"
доПублічного акціонерного товариства "Сбербанк" в особі Відділення "Харківське відділення № 5 "АТ "Сбербанк Росії"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Чуєва Олена Дмитрівна
провизнання недійсним договору застави
у судовому засіданні взяли участь представники:

- позивача Вавдійчик Б.П.;
- відповідача - третьої особи Гей В.Г.; Кучеренко О.О.; повідомлений, але не з'явився;
ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Харківський коксовий завод" звернулося до Господарського суду Харківської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Сбербанк" в особі Відділення "Харківське відділення № 5 "АТ "Сбербанк Росії" про визнання недійсним договору застави від 13.09.2012 в частині забезпечення виконання недійсних зобов'язань за: - договором про відкриття кредитної лінії № 26-В/12/66/ЮО від 04.09.2012, укладеним між Приватним акціонерним товариством "Харківський коксовий завод" та Публічним акціонерним товариством "Дочірній банк Сбербанку Росії"; - договором про відкриття кредитної лінії № 28-В/12/66/ЮО від 04.09.2012, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю "Коксотрейд" та Публічним акціонерним товариством "Дочірній банк Сбербанку Росії".

Рішенням Господарського суду Харківської області від 28.02.2017 у справі № 922/2981/16 (суддя Хотенець П.В.) визнано недійсним договір застави, укладений між Приватним акціонерним товариством "Харківський коксовий завод" та Публічним акціонерним товариством "Дочірній банк Сбербанку Росії" (нове найменування Публічне акціонерне товариство "Сбербанк"), посвідчений 13.09.2012 Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Чуєвою Оленою Дмитрівною за реєстраційним № 5138.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 19.06.2017 (колегія суддів у складі: Гребенюк Н.В. - головуючий суддя, судді Білецька А.М., Істоміна О.А.) рішення Господарського суду Харківської області від 28.02.2017 у справі № 922/2981/16 скасовано, та прийнято нове, яким у позові відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції, Приватне акціонерне товариство "Харківський коксовий завод" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Харківського апеляційного господарського суду від 19.06.2017 у справі № 922/2981/16, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи підстави звернення з касаційною скаргою, скаржник посилається на порушення судом апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Публічне акціонерне товариство "Сбербанк" надало відзив на касаційну скаргу, в якому з нею не погоджується та просить касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Харківський коксовий завод" залишити без задоволення, постанову Харківського апеляційного господарського суду від 19.06.2017 у справі № 922/2981/16 залишити без змін.

Усіх учасників судового процесу відповідно до статті 1114 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Ознайомившись з матеріалами та обставинами справи на предмет надання їм господарськими судами попередніх судових інстанцій належної юридичної оцінки та повноти встановлення обставин справи, дотримання норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Предметом даного позову є вимога позивача визнати недійсним договір застави від 13.09.2012 в частині забезпечення виконання недійсних зобов'язань за: - договором про відкриття кредитної лінії № 26-В/12/66/ЮО від 04.09.2012, укладеним між Приватним акціонерним товариством "Харківський коксовий завод" та Публічним акціонерним товариством "Дочірній банк Сбербанку Росії"; - договором про відкриття кредитної лінії № 28-В/12/66/ЮО від 04.09.2012, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю "Коксотрейд" та Публічним акціонерним товариством "Дочірній банк Сбербанку Росії".

Обґрунтовуючи підстави звернення із позовом до суду, Приватне акціонерне товариство "Харківський коксовий завод" посилається на те, що рішеннями Господарського суду Харківської області від 25.04.2016 у справі № 922/6554/15 та Господарського суду Дніпропетровської області від 15.03.2016 у справі № 904/11194/15 визнано недійсними основні зобов'язання - договори про відкриття кредитної лінії № 26-В/12/66/ЮО від 04.09.2012 та № 28-В/12/66/ЮО від 04.09.2012, при цьому відповідно до ст. 548 ЦК України недійсність основного зобов'язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що договір застави, посвідчений 13.09.2012 Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Чуєвою ОД. за реєстраційним № 5138, разом з додатком 1, який є його невід'ємною частиною і містить відомості про предмет застави відповідно до пункту 3.1. договору застави, викладений на восьми аркушах у формі єдиного документу, який прошито, пронумеровано та скріплено печаткою нотаріуса. При цьому, посвідчувальний напис нотаріуса вчинено на лицьовій стороні сьомого аркушу, а додаток 1 викладений на восьмому звичайному аркуші на його лицьовій та зворотній сторонах, тобто не на спеціальному бланку і не містить посвідчувального напису нотаріуса. Водночас, на думку місцевого господарського суду, додаток 1 до договору, який є невід'ємною його частиною, відповідно до вимог ст. 654 ЦК України, підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню. В свою чергу, як зазначено судом першої інстанції, недотримання нотаріальної форми щодо невід'ємної частини договору застави транспортних засобів, яка містить відомості про предмет застави, свідчить про недотримання нотаріальної форми такого договору застави транспортних засобів в цілому.

Апеляційний господарський суд, скасовуючи рішення місцевого господарського суду, дійшов протилежного висновку - про відсутність підстав для задоволення позову, з яким погоджується колегія суддів суду касаційної інстанції, з огляду на таке.

Визнання договору недійсним є одним із способів захисту, який застосовується судом у випадках та порядку, визначеному цивільним законодавством.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення його сторонами вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України (ст. 215 ЦК України).

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про заставу" (в редакції чинній на момент укладення спірного договору) договір застави повинен бути укладений у письмовій формі. У випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об'єкти, транспортні засоби, що підлягають державній реєстрації, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Нотаріальне посвідчення договору застави нерухомого майна, транспортних засобів провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін договору, договору застави космічних об'єктів - за місцем реєстрації цих об'єктів.

Статтею 14 Закону України "Про заставу" (в редакції чинній на момент укладення спірного договору) передбачено, що недотримання вимог щодо форми договору застави та його нотаріального посвідчення тягне за собою недійсність договору з наслідками, передбаченими законодавством України.

Згідно із ст. 34 Закону України "Про нотаріат" (в редакції чинній на момент укладення спірного договору) тексти договорів, заповітів, довіреностей, свідоцтв, актів про морські протести та протести векселів, перекладів у разі засвідчення нотаріусом вірності перекладу документа з однієї мови на іншу, заяв, на яких нотаріусом засвідчується справжність підпису, за винятком тих примірників, що залишаються у справах нотаріуса, а також дублікатів нотаріальних документів, викладаються на спеціальних бланках нотаріальних документів. Зразок, опис, порядок витрачання, зберігання, обігу та звітності спеціальних бланків нотаріальних документів установлюються Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 глави 10 розділу 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 (в редакції чинній на момент укладення спірного договору), при посвідченні правочинів, засвідченні вірності копій (фотокопій) документів і виписок з них, справжності підпису на документах, вірності перекладу документів з однієї мови на іншу, при посвідченні часу пред'явлення документа, при видачі дублікатів тощо на відповідних документах вчиняються посвідчувальні написи.

Відповідно до ст. 52 Закону України "Про нотаріат" (в редакції чинній на момент укладення спірного договору) запис у реєстрі є доказом вчинення нотаріальної дії.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що договір застави, укладений між Приватним акціонерним товариством "Харківський коксовий завод" та Публічним акціонерним товариством "Дочірній банк Сбербанку Росії", посвідчений 13.09.2012 Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Чуєвою Оленою Дмитрівною, є зареєстрованим в реєстрі за № 5138 та містить посвідчувальний напис.

При цьому, апеляційним господарським судом встановлено, що договір застави від 13.09.2012 разом з додатком № 1 викладений на восьми аркушах у формі єдиного документу, який прошито, пронумеровано та скріплено печаткою нотаріуса.

Крім того, судом апеляційної інстанції правомірно зазначено, що як чинним законодавством України так і Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України не передбачено вимоги щодо оформлення додатків, які містять перелік майна до договорів застави, на спеціальному бланку.

В той же час, відповідно до ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що апеляційний господарський суд дійшов правомірного висновку про те, що місцевий господарський суд, визнаючи недійсним спірний договір застави з наведених вище мотивів, помилково застосував положення ст. 654 ЦК України щодо оформлення додатку до договору, оскільки в даній статті йдеться про форму зміни або розірвання договору, та вона не стосується форми додатків, які є невід'ємною частиною договору під час його укладання.

Таким чином, апеляційний господарський суд, на відміну від суду першої інстанції, встановивши, що спірний договір укладений сторонами відповідно до вимог законодавства, чинного на момент його укладення; беручи до уваги те, що оформлення додатку № 1 до спірного договору застави не на нотаріальному бланку та без посвідчувального напису нотаріусу не є підставою для недійсності або нікчемності договору застави від 13.09.2012 згідно із ст. ст. 203, 215 ЦК України; дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає висновки суду апеляційної інстанції такими, що відповідають фактичним обставинам та наявним матеріалам справи, нормам матеріального і процесуального права, оскільки суд апеляційний господарський суд в порядку ст. ст. 4-3, 4-7, 33, 43 ГПК України всебічно, повно і об'єктивно розглянув в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності; дослідив та належним чином оцінив докази подані сторонами в обґрунтування своїх вимог і заперечень.

Водночас доводи касаційної скарги стосуються оцінки доказів, які вже були предметом дослідження судом апеляційної інстанції, та правильності встановлення ним фактичних обставин справи. Проте, згідно з частиною другою статті 1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази. Відтак, відповідні доводи, перевірка яких перебуває поза межами перегляду справи в касаційній інстанції, не можуть бути підставою для задоволення касаційної скарги.

Відповідно до п. 1 ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга залишається без задоволення, коли суд визнає, що рішення місцевого або постанова апеляційного господарських судів прийняті з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Такі рішення можуть бути скасовані лише у виняткових обставинах, а не тільки з метою одержання іншого рішення у справі (вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13.04.2016 у справі № 908/4804/14).

Беручи до уваги межі перегляду справи в суді касаційної інстанції та повноваження останнього, колегія суддів приходить до висновку, що постанова апеляційного господарського суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права і підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Харківський коксовий завод" залишити без задоволення, постанову Харківського апеляційного господарського суду від 19.06.2017 у справі № 922/2981/16 залишити без змін.

Головуючий суддя Н.М. ГУБЕНКО

Судді Т.Л. БАРИЦЬКА

В.І. КАРТЕРЕ