ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" листопада 2017 р. Справа № 920/388/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Медуниця О.Є., суддя Білецька А.М., суддя Гребенюк Н.В.

при секретарі Бєлкіній О.М.

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1 (дов. б/н від 31.10.17 р.);

відповідача ОСОБА_2 (дов. б/н від 07.02.17 р.),

розглянувши апеляційну скаргу позивача (вх3100С/3-38) на рішення господарського суду Сумської області від 12.09.2017 року

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Сумирайтепломережа,

с. Косівщина Сумського району Сумської області

до відповідача ОСОБА_3 підприємства Сумської обласної ради

Паливкомуненерго, м. Суми,

про стягнення 14 131 грн. 28 коп.,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просив стягнути з відповідача 6120,96 грн. заборгованості за надані послуги з обслуговування обладнання котелень, 5225,79 грн. пені, 387,92 грн. 3 % річних, 2396,61 грн. інфляційних збитків за неналежне виконання умов договору № 149 від 01.11.2014, укладеного між сторонами даного спору.

Рішенням господарського суду Сумської області від 12.09.2017 року у справі № 920/388/17 (головуючий суддя Котельницька В.Л., суддя Яковенко В.В., суддя Соп'яненко О.Ю.) в позові відмовлено.

Позивач із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить вказане рішення скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що відповідач, підписавши акт звірки взаєморозрахунків, визнав наявність у нього заборгованості за послуги, надані позивачем у березні 2015 року. Як зазначає позивач, договір оренди транспортного засобу, наказ на відрядження, подорожній лист, відомість про нарахування коштів, платіжне доручення про виплату авансу є належними доказами у даній справі, однак судом першої інстанції не обгрунтовано в оскаржуваному рішенні, з яких підстав вказані докази не прийнято судом.

Представник позивача в судовому засіданні 01.11.2017 року підтримав вказані доводи апеляційної скарги, просив суд скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 01.11.2017 року проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив суд залишити оскаржуване рішення суду без змін, апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

01.11.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Сумирайтепломережа (виконавець) та ОСОБА_3 підприємством Сумської обласної ради Паливкомуненерго (замовник) укладено договір № 149 (далі-договір) (а.с.8).

Відповідно до п.1.1 договору, замовник доручив, а виконавець зобовязався надати послуги з технічного обслуговування обладнання котельні ОСОБА_3 закладу Сумської обласної ради - Улянівська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат Білопільського району.

Пунктом 1.1 договору визначено обовязки виконавця: оформлення та підтримання у належному стані технічної документації котельні, проведення інструктажу машиністів кочегарів, технічне обслуговування електроводонагрівачів котельні, технічне обслуговування газопроводів, водопроводів та теплових мереж, технічне обслуговування автоматики безпеки та контрольно-вимірювальних приладів, надання технічної інформації щодо роботи котельні, проведення аналізу води та внесення пропозицій щодо очищення води, технічне обслуговування димоходів та димових труб, обслуговування котлоагрегатів, обслуговування насосів, технічне обслуговування запірної арматури, призначення відповідального за справний стан та безпечну експлуатацію електрогосподарства.

Згідно п.3.1 договору, за проведення обслуговування обладнання котельні замовник перераховує виконавцю щомісяця, але не пізніше 25 числа плату згідно акту наданих послуг. Сума договору становить 36725,76 грн. Сума платежів за місяць становить 6120,96 грн.

Роботи, які не вказані у пункті 2.1, замовник оплачує окремо згідно акту виконаних робіт (п.3.2 договору).

В п.4.4 договору сторони узгодили, що за невиконання взятих на себе зобовязань, згідно чинного договору, замовник сплачує виконавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діє у період, за який нараховується пеня, від договірної вартості за кожен день прострочки платежу.

Договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до 30.04.2016 року. Якщо за місяць до закінчення строку дії договору жодна із сторін не попередить іншу сторону про відмову від договору, цей договір вважається продовженим на рік (п.п.62, 6.4 договору).

Позивач в позові зазначає, що на виконання умов вказаного договору, ним у березні 2015 року надано відповідачу послуги з технічного обслуговування котельні.

Як вказує далі позивач, надані ним у березні 2015 року послуги відповідач не оплатив, у звязку з чим за останнім виникла заборгованість в розмірі 6120,96 грн., що підтверджується актом звірки взаєморозрахунків від 04.07.2016 року (а.с.10).

Позивач направляв відповідачу претензії №37 від 18.07.2016 року та №73 від 04.10.2016 року з вимогою сплатити заборгованість в розмірі 6120,96 грн. (а.с.11-14).

Позивач зазначає, що у звязку із несплатою відповідачем заборгованості в добровільному порядку, він звернувся до суду із позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача основний борг в розмірі 6120,96 грн., 3% річних в сумі 387,92 грн., інфляційні втрати в розмірі 2396,61 грн. та пеню в розмірі 5225,79 грн.

Відповідач проти позову заперечував з тих підстав, що у березні 2015 року обумовлені договором роботи позивачем не проводились, акт наданих послуг, передбачений п.3.1 договору сторонами не складався, а отже, відсутні підстави для стягнення з відповідача заборгованості. Крім того, відповідач просив застосувати строк позовної давності до вимог позивача про стягнення 5225,79 грн. неустойки.

Аналогічні доводи викладені у відзиві на апеляційну скаргу позивача.

Колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння заміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Укладений сторонами договір №149 від 01.11.2014 року за своєю правовою природою є змішаним договором, що містить елементи як договору підряду, так і договору про надання послуг ( про що вірно зазначив позивач).

Частиною 1 ст. 837 ЦК України визначено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Відповідно до частини першої статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч.1 ст.903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

В п.3.1 договору сторони узгодили, що за проведення обслуговування обладнання котельні замовник перераховує виконавцю щомісяця, але не пізніше 25 числа плату згідно акту наданих послуг. Сума договору становить 36725,76 грн. Сума платежів за місяць становить 6120,96 грн.

Таким чином, акт наданих послуг є підставою для проведення розрахунків між сторонами.

Позивачем не надано суду акт наданих послуг за березень 2015 року.

Як зазначає він в письмових поясненнях (а.с.45), в березні 2015 року, після виконання робіт, ним було складено та передано на підписання відповідачу акт наданих послуг, однак відповідачем акт повернуто не було.

В судовому засіданні 01.11.2017 року представник позивача пояснив, що акт наданих послуг за березень 2017 року передався відповідачу нарочно, без будь-якої реєстрації документу, у звязку з чим відсутні докази його отримання відповідачем.

Відповідач заперечує факт надання позивачу послуг у березні 2015 року та зазначає, що не отримував акт наданих послуг за березень 2015 року.

В судовому засіданні 01.11.2017 року представник відповідача пояснив, що послуги за договором надавались позивачем лише в опалювальний сезон, у звязку з чим в березні 2015 року вже не було необхідності в проведення обумовлених договором робіт.

Відповідно до статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Позивачем, в порушення вимог статті 33 ГПК України, не представлено суду доказів виконання ним у березні 2015 року робіт за договором №149 від 01.11.2014 року.

Акт наданих послуг, передбачений п.3.1 договору, за березень 2015 року сторонами не підписувався.

Позивач не надав суду доказів складання такого акту, направлення його для підписання відповідачу, відмови відповідача від підписання акту.

Інших доказів виконання позивачем робіт у березні 2015 року за договором 3149 від 01.11.2014 року матеріали справи не містять.

Позивач вважає, що факт виконання ним робіт підтверджується штатним розписом ТОВ «Сумирайтепломережа», договором оренди транспортного засобу від 05.01.2015 року, наказом №34/2 від 23.03.2015 року про відрядження працівників, подорожнім листом службового легкового автомобіля, відомістю про перерахування коштів, платіжним дорученням про сплату авансу (а.с.146-151).

Однак, вказані докази засвідчують лише факт відрядження працівників позивача на обєкт в с.Ульянівка та не є належними доказами виконання ними робіт.

Із наданих позивачем доказів неможливо встановити чи виконувались взагалі роботи працівниками, які саме роботи ними виконані, їх види, перелік, обєм.

Таким чином, вказані докази не є належними та допустимими в підтвердження факту виконання позивачем робіт у березні 2015 року.

Також позивач вважає, що акт звірки взаємних розрахунків від 04.07.2016 року, підписаний сторонами (а.с.10), підтверджує наявність у відповідача заборгованості в розмірі 6120,96 грн. Дані, вказані в акті звірки, на думку позивача, підтверджуються відомостями аналітичного обліку розрахунків з покупцями та замовниками (а.с.52-57).

В статті 1 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні визначено, що первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частин першої, другої статті 9 цього Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Отже, акт звірки взаєморозрахунків як зведений обліковий документ, не належить до первинних документів бухгалтерської звітності. Такий акт є, по суті, документом, що містить зведені відомості про бухгалтерський облік здійснених операцій на підприємствах, однак не може вважатися належним доказом проведення цих операцій та існування господарських зобовязань у сторін.

У даному випадку, належним доказом виконання позивачем робіт є передбачений п.3.1 договору акт наданих послуг, на підставі якого у відповідача виникає обовязок здійснити розрахунки з позивачем.

Таким чином, саме акт наданих послуг є первинним документом, що фіксує факт проведення господарської операції.

В матеріалах справи відсутній підписаний сторонами акт наданих послуг за березень 2015 року, а також відсутні докази відмови відповідача від підписання акту та докази його надсилання (предявлення відповідачу).

Відомості аналітичного обліку розрахунків, на які посилається позивач, також не є первинними бухгалтерськими документами, а отже, не є належними доказами здійснення господарської операції.

Крім того, із вказаного акту та відомостей неможливо встановити, за який період виникла вказана заборгованість.

З огляду на наведене, акт звірки взаємних розрахунків не приймається судом як належний доказ виконання позивачем у березні 2015 року робіт за договором №149 від 01.11.2014 року.

Враховуючи, що позивачем не доведено факт надання ним послуг з технічного обслуговування котельні ОСОБА_3 закладу Сумської обласної ради Улянівська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат Білопільського району у березні 2015 року, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову про стягнення з відповідача 6120,96 грн. основного боргу.

Оскільки відсутні підстави для стягнення з відповідача основного боргу, позовні вимоги про стягнення з відповідача 5225,79 грн. пені, 387,92 грн. 3 % річних, 2396,61 грн. інфляційних збитків, які є похідними від первісної позовної вимоги, також не підлягають задоволенню.

Відповідач у відзиві на позов та відзиві на апеляційну скаргу, заявив про необхідність застосування строків позовної давності до вимог позивача про стягнення 5225,79 грн. штрафних санкцій.

Згідно ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу; загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Як розяснено в п. 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду № 10 від 29.05.2013 року «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів»: «За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення».

Враховуючи, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, відсутні підстави застосування наслідків спливу строку позовної давності, а отже, заява відповідача не підлягає задоволенню.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на ст.853, ст.882 ЦК України, зазначає, що відповідач не заявив своєчасно про недоліки роботи, а отже, зобовязаний прийняти роботи та сплатити за них .

Згідно ч. 1 ст. 853 ЦК України, замовник зобов'язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.

Відповідно до ч. 4 ст. 882 ЦК України, передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною. Акт, підписаний однією стороною, може бути визнаний судом недійсним лише у разі, якщо мотиви відмови другої сторони від підписання акта визнані судом обґрунтованими.

Як зазначено в п 6 Оглядового листа Вищого господарського суду України від 18.02.2013р. № 01-06/374/2013 "Про практику вирішення спорів, пов'язаних із виконанням договорів підряду (за матеріалами справ, розглянутих у касаційному порядку Вищим господарським судом України)", відповідно до норм чинного законодавства підрядник не повинен вчиняти жодних дій щодо спонукання замовника до підписання акта виконаних робіт, а має лише констатувати факт відмови від підписання акта. У свою чергу, обов'язок прийняти виконані роботи, а у випадку виявлення недоліків робіт негайно про них заявити (у тому числі шляхом мотивованої відмови від підписання акта виконаних робіт) законом покладений саме на замовника. Отже, якщо замовник на порушення вимог статей 853, 882 ЦК України безпідставно відмовився від прийняття робіт, своєчасно не заявивши про їх недоліки (за наявності таких), він не звільняється від обов'язку оплатити роботи, виконані за договором підряду.

Позивачем не надано суду доказів складання та направлення відповідачу акту наданих послуг за березень 2015 року.

Факт відмови відповідача від підписання акту наданих послуг чи відмови від прийняття робіт позивачем не доведено.

Докази фактичного виконання позивачем робіт в матеріалах справи також відсутні.

За таких обставин, посилання позивача на ст.853, ст.882 ЦК України є безпідставними.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків господарського суду Сумської області.

Приймаючи до уваги всі наведені обставини в їх сукупності, судова колегія дійшла висновку, що під час розгляду справи господарським судом першої інстанції фактичні обставини справи встановлені на основі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів, висновки суду відповідають обставинам справи та їм надана правильна юридична оцінка, прийняте рішення відповідає нормам чинного законодавства та підстав для його скасування не вбачається.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 99, 101, п.1 ст.103, 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської області від 12.09.2017 року у справі №920/388/17 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її підписання і може бути оскаржена протягом 20 днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови підписано 06.11.2017 року.

Головуючий суддя Медуниця О.Є.

Суддя Білецька А.М.

Суддя Гребенюк Н.В.