РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.10.2017Справа №910/14280/17
За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про стягнення 53 081,42 грн.

Суддя Турчин С.О.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1

від відповідача: не з'явився

вільний слухач: ОСОБА_3

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (відповідач) 53 081,42 грн. заборгованості за договором № 3 від 01.03.2015.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором № 3 від 01.03.2015 в частині повної та своєчасної оплати за надані позивачем транспортно-експедиційні послуги, у зв'язку з чим у відповідача утворилась заборгованість у розмірі 22200,00 грн., а також у зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання позивачем заявлено до стягнення з відповідача 1367,63 грн. 3% річних, 7326,66 грн. - інфляційних втрат та 22187,13 грн. пені.

Ухвалою Господарського суду міст Києва від 28.08.2017 порушено провадження у справі № 910/14280/17 та призначено її до розгляду на 21.09.2017.

05.09.2017 через відділ діловодства суду від позивача надійшла довідка про відсутність аналогічного спору.

В судове засідання 21.09.2017 з'явився представник позивача та надав суду пояснення щодо обставин справи.

Представник відповідача в судове засідання 21.09.2017 не з'явився, витребуваних судом відзиву на позовну заяву і документів не подав, про причини неявки суд не повідомив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.09.2017 розгляд справи відкладено на 12.10.2017 на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача в судовому засіданні 12.10.2017 надав пояснення по суті позовних вимог, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання 12.10.2017 не з'явився, відзиву на позов та витребуваних судом документів не надав.

У відповідності до п. п. 3.9.1. п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої ст. 64 та ст. 87 ГПК України.

За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Ухвала суду про порушення провадження у справі та відкладення розгляду справи була надіслана на юридичну адресу відповідача (вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань) та повернута на адресу суду поштовим відділенням зв'язку.

Отже, відповідач був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Оскільки, відповідач не скористався належним йому процесуальними правами, зокрема на подання відзиву на позовну заяву та будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, відповідачем суду не надано, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, суд здійснює розгляд справи за відсутності уповноваженого представника відповідача, за наявними у справі матеріалами.

Водночас, судом враховано, що у відповідності до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Враховуючи вищенаведене та те, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, з метою запобігання безпідставному затягуванню розгляду справи, в судовому засіданні 12.10.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст. 85 ГПК України.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

01.03.2015 між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (далі - експедитор) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (далі - субекспедитор) укладено договір № 3 (далі - договір), відповідно до п. 1.1 якого експедитор, діючи за дорученням і за рахунок коштів замовника, в межах даного договору зобов'язується пред'являти до перевезення вантажі, а субекспедитор приймає на себе обов'язок організувати перевезення вантажів в обсягах, погоджених сторонами.

Субекспедитор здійснює організацію перевезення вантажів за допомогою транспортних послуг перевізника, тобто шляхом укладення договорів про перевезення вантажів з транспортними підприємствами та іншими виконавцями за винагороду і за рахунок коштів, отриманих експедитором від замовника (платника) для розрахунків зі всіма учасника транспортного процесу.

Відповідно до п. 1.2 договору, експедитор зобов'язується пред'явити, а субеспедитор зобов'язується забезпечити виконання перевезень по маршруту згідно фактичних заявок і додаткових угод на період з 01.03.2015 по 31.12.2015.

Згідно з п. 2.1 договору, платежі за надані послуги з доставки вантажів здійснюються платіжними дорученнями експедитора протягом 5 банківських днів після отримання від субекспедитора рахунку за виконані перевезення, акта виконаних робіт, CMR.

Заявкою № 4 від 16.04.2015 сторони погодили перевезення за маршрутом: Іспанія, м. Ельче - Україна, м. Київ.

Відповідно до заявки № 4 від 16.04.2015, вартість перевезення становить 1225,00 Євро (в гривні по курсу НБУ).

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем були надані відповідачу транспортно-експедиційні послуги з обслуговування перевезення вантажу, що підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною (СМR) № 069039.

Крім того, на підтвердження факту надання послуг за заявкою № 3 від 16.04.2015, позивачем надано Акт приймання-передачі виконаних робіт (послуг) від 29.04.2015, відповідно до якого позивач виконав, а відповідач прийняв послуги з перевезення вантажу за маршрутом м. Ельче (Іспанія) - м. Київ (Україна) на суму 29800,00 грн.

29.04.2015 позивачем виставлено відповідачу рахунок-фактуру № 7 від 29.04.2015 на суму 29800,00 грн.

Відповідачем 30.11.2015, 14.03.2016, 24.03.2016, 19.05.2017 здійснено часткову сплату наданих позивачем послуг на суму 7600,00 грн., що підтверджується банківськими виписками з рахунку позивача.

Оскільки, відповідачем не здійснено відшкодування витрат за транспортно-експедиційні послуги на суму 22200,00 грн. позивач звернувся до суду за даним позовом.

У зв'язку із простроченням грошового зобов'язання, позивачем нараховані 3% річних у розмірі 1367,63 грн., інфляційні втрати у розмірі 7326,66 грн., та пеня у розмірі 22 187,13 грн.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до. 929 Цивільного кодексу України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням. Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо). Положення цієї глави поширюються також на випадки, коли обов'язки експедитора виконуються перевізником. Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше на встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Як встановлено судом, позивач надав відповідачу послуги, обумовлені договором та заявкою № 4 від 16.04.2015 на загальну суму 29800,00 грн., що підтверджується Актом приймання-передачі виконаних робіт (послуг) від 29.04.2015, який підписаний представниками обох сторін без зауважень та заперечень та скріплений печатками підприємств.

Частиною 2 статті 530 Цивільного кодексу України, визначено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як встановлено судом вище, відповідно до п. 2.1 договору, платежі за надані послуги з доставки вантажів здійснюються платіжними дорученнями експедитора протягом 5 банківських днів після отримання від субекспедитора рахунку за виконані перевезення, акта виконаних робіт, CMR.

Враховуючи положення вказаного пункту договору, а також те, що акт приймання-передачі підписаний сторонами 29.04.2015 та містить посилання на рахунок-фактуру, суд дійшов висновку, що кінцевий строк виконання відповідачем грошового зобов'язання з оплати отриманих послуг 06.05.2015, а з 07.05.2015 відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання.

Згідно із ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частинами 1 і 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що:

- суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться;

- кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно із ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідач 30.11.2015, 14.03.2016, 24.03.2016, 19.05.2017 здійснив часткову сплату наданих позивачем послуг на суму 7600,00 грн.

Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем становить 22200,00 грн. (29800,00 грн. - 7600,00 грн. = 22200,00 грн.). Відповідачем доказів оплати заборгованості у розмірі 39050,00 грн. на час вирішення спору не надано.

Враховуючи те, що відповідачем порушено зобов'язання в частині оплати послуг, наданих позивачем, заборгованість у розмірі 22200,00 грн. грн. підтверджується матеріалами справи та відповідачем належними доказами не спростована, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення 22200,00 грн. грн. заборгованості.

Позивачем, також заявлено до стягнення 3% річних у розмірі 1367,63 грн. та інфляційні втрати у розмірі 7326,66 грн.

В пункті 1.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Оскільки, матеріалами справи підтверджено факт наявності прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання, то позивачем правомірно здійснено нарахування позивачем 3% річних та інфляційних втрат.

Частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України передбачено, що за прострочення виконання грошового зобов'язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов'язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, наданий позивачем, суд встановив, що він є невірним, оскільки позивачем невірно визначено початок прострочення виконання грошового зобов'язання.

За розрахунком суду, здійсненим за період з 07.05.2015 по 18.07.2017, розмір 3% річних становить 1367,63 грн., розмір інфляційних втрат - 6186,00 грн., а тому вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Також позивачем заявлено до стягнення пеню в розмірі 22 187,13 грн.

За приписами ч.1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Згідно із ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідальність у вигляді пені передбачена сторонами у п. 2.2 договору, відповідно до якого при порушенні порядку і строків оплати, експедитор зобов'язаний виплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення.

Нарахування пені за несвоєчасність розрахунків за договором здійснено позивачем за загальний період з 05.05.2015 по 18.07.2017.

Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до. 2.5. постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Отже, початком для нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано. Нарахування санкцій триває протягом шести місяців.

Позивачем, в порушення приписів ч. 6 ст. 232 ГПК України, нараховано пеню за порушення строків оплати за надані послуги за період, який перевищує шість місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане, а зі змісту договору вбачається, що сторони не передбачили іншого періоду нарахування пені, аніж шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Таким чином, нарахування пені має здійснюватись за період з 07.05.2015 по 04.11.2015.

За розрахунком суду сума пені, нарахування якої здійснюється за період з 07.05.2015 по 04.11.2015 становить 8242,76 грн., а тому вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, суд задовольняє позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 частково.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 49 ГПК України покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (04201, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (03035, АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_2) 22200,00 грн. основного боргу, 8242,76 грн. пені, 1367,63 грн. 3% річних, 6186,00 грн. інфляційних втрат та 1145,30 грн. витрат зі сплати судового збору.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 18.10.2017.

Суддя С.О. Турчин