РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.10.2017Справа №910/14059/17

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській О.С.

розглянувши справу № 910/14059/17

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Брайтон ЛТД"

до 1) публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПРИВАТБАНК"

2) товариства з обмеженою відповідальністю "ПАВЛІС"

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 1: 1) Національного Банку України;

2) Міністерства фінансів України

про визнання права та визнання відсутності права.

Представники сторін:

від позивача: Лаврик С.В., довіреність б/н від 03.03.2017р.;

від відповідача 1: Чорна Т.О., довіреність № 8222-К-Н-О від 23.08.2017р.;

Діденко І.В., довіреність № 7590-К-О від 27.12.2016р.;

від відповідача 2: не з'явився;

від третьої особи 1: Кузьменко Ю.С., довіреність № 18-0009/60158 від 19.07.2016р.;

від третьої особи 2: не з'явився.

обставини справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Брайтон ЛТД" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (далі - відповідач 1) та товариства з обмеженою відповідальністю "ПАВЛІС" (далі - відповідач 2) про визнання права та визнання відсутності права.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16.12.2015р. між ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк» та ТОВ «Павліс» укладений кредитний договір № 4П15117И. В забезпечення виконання даного кредитного договору 26.10.2016р. між ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк» та ТОВ «Брайтон ЛТД» було укладено договір поруки № 4П15117И/П. 31.10.2016р. позивачем на вимогу відповідача 1 було виконано свої зобов'язання за договором поруки № 4П15117И/П від 26.10.2016р. загалом на суму 597 703 192,78 грн. Таким чином, позивач вважає себе кредитором відповідача 2 за кредитним договором № 4П15117И від 16.12.2015р., проте відповідачі заперечують таке право позивача на стягнення з відповідача 2 боргу за вказаним кредитним договором та перешкоджають цьому.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.08.2017р. порушено провадження у справі № 910/14059/17 та розгляд справи призначений на 28.09.2017р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.09.2017р. залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 1 - Національний Банк України та Міністерство фінансів України, розгляд справи відкладено на 19.10.2017р.

19.10.2017р. через відділ діловодства суду від представника Національного банку України отримано пояснення.

Присутній у судовому засіданні 19.10.2017р. представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача 1 заперечив проти заявлених позовних вимог з підстав, наведених у відзиві, поданому в судовому засіданні 19.10.2017р.

Представник відповідача 2 в судове засідання не з'явися, про причини неявки суд не повідомив, витребуваних документів не надав.

Представник третьої особи 1 в своїх поясненнях заперечила проти позовних вимог.

Представник третьої особи 2 в судове засідання не з'явися, про причини неявки суд не повідомив, письмові пояснення не подав.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

16.12.2015р. між публічним акціонерним товариства «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - відповідач 1) та товариством з обмеженою відповідальністю «ПАВЛІС» (далі - відповідач 2) укладено кредитний договір № 4П15117И.

26.10.2016р. між товариством з обмеженою відповідальністю «Брайтон ЛТД» (далі - позивач, за договором - поручитель) та публічним акціонерним товариства «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - відповідач 1, за договором - кредитор) укладено договір поруки № 4П15117И/П (далі - договір поруки), відповідно до п. 1 якого предметом є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання товариством з обмеженою відповідальністю «ПАВЛІС» (далі - боржник) своїх зобов'язань за кредитним договором № 4П15117И від 16.12.2015р. (далі - кредитний договір), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору.

Як зазначає позивач, він як поручитель виконав обов'язок боржника за кредитним договором на загальну суму 597 703 192,78 грн.

01.11.2016р. між позивачем, як новим кредитором, та відповідачем 2 (з угодою - боржник) було укладено Угоду № 4П15117И/ІІ/Ц, відповідно до якої боржник визнав, підтвердив та зобов'язався виконати перед новим кредитором свої зобов'язання за кредитним договором від 16.12.2015р. № 4П15117И, а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на загальну суму 597 703 192,78 грн. Відповідно до п.2 даної Угоди, боржник виконує свої обов'язки по кредитним договорам перед новим кредитором у зв'язку з виконанням останнім зобов'язань боржника перед первісним кредитором (Банком) по поверненню кредитних коштів та сплаті відсотків за користування кредитом по Договору поруки № 4П15117И/П від 26.10.2016р. згідно ст. 556 Цивільного кодексу України.

17.03.2017р. позивач звернувся до відповідача 2 з вимогою сплатити в повному обсязі борг за кредитним договором від 16.12.2015р. № 4П15117И протягом 3 днів з дня отримання вказаної вимоги, яка 24.03.2017р. була отримана відповідачем 2. Проте вказану вимогу позивача відповідач 2 залишив без відповіді та задоволення.

Спір виник внаслідок того, що позивач вважає себе кредитором відповідача 2 за кредитним договором № 4П15117И від 16.12.2015р., проте відповідачі заперечують таке право позивача на стягнення з відповідача 2 боргу за вказаним кредитним договором та перешкоджають цьому.

З огляду на викладені обставини, позивач просить суд визнати відсутність у відповідача 1 права на стягнення з відповідача 2 боргу по кредитному договору від 16.12.2015р. № 4П15117И та визнати право позивач на стягнення з відповідача 2 боргу по кредитному договору від 16.12.2015р. № 4П15117И.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Згідно з ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, Підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 Цивільного кодексу України, статтею 20 Господарського кодексу України визначено спосіб захисту порушеного права; викладені у вказаних статтях способи захисту порушеного права не є вичерпними, зі змісту вище зазначених статей вбачається, що порушене право та законний інтерес можуть бути захищені також іншими способами, встановленими договором або законом.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України Держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів.

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Також, відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Аналогічний припис містить ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України про те, що права суб'єктів господарювання захищаються, зокрема, іншими способами, передбаченими законом.

Таким чином, законодавець визначив, що цивільне право або охоронюваний законом інтерес можуть бути захищені судом не будь-яким способом, а тільки тим, що передбачений договором чи законом, натомість, предмет позову про визнання права та визнання відсутності права - не передбачений як спосіб захисту чинним законодавством, що позбавляє суд можливості захистити права позивача.

Крім того, суд зазначає, що в даному випадку, вимоги позивача про визнання права та визнання відсутності права є вимогою про встановлення юридичних фактів, що може бути предметом розгляду справи судом в порядку цивільного судочинства.

Позивачем не подано жодних доказів в підтвердження того, що відповідачі заперечують чи оспорюють факт сплати позивачем коштів на підставі договору поруки.

Водночас, суд звертає увагу, що перехід до поручителя прав кредитора у зобов'язанні після виконання ним обов'язку боржника відбувається в силу прямої вказівки ч. 2 ст. 556 Цивільного кодексу України.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Позивач мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до суду з позовними вимогами, обґрунтовуючи, що відповідачі не визнають факт виконання позивачем зобов'язання за кредитним договором, та, відповідно, ф акт переходу прав кредитора до позивача.

Проте, позивач в порушення вимог ст. 33 ГПК України, не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що відповідач 2 не визнає факту сплати позивачем коштів в рахунок виконання зобов'язань за кредитним договором № 4П15117И від 16.12.2015р., а також доказів в обґрунтування обставин, з якими чинне законодавство пов'язує момент переходу прав та обов'язків кредитора до поручителя за зобов'язаннями, забезпеченими порукою.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Всі інші підстави, якими позивач обґрунтовує свої вимоги у позовній заяві, не приймаються судом до уваги як такі, що не спростовують викладених вище судом висновків.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 24.10.2017р.

Суддя А.І. Привалов