ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

12.10.2017р. Справа № 905/221/16

Господарський суд Донецької області у складі судді Сковородіної О.М.,

при секретарі судового засідання Сапожніковій Ю.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні господарського суду матеріали скарги:Товариства з обмеженою відповідальністю Кант м.Харків (61024, АДРЕСА_1; ) на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (01001,м.Київ, вул.Городецького,13) про визнання дій незаконними щодо винесення постанови про повернення виконавчого документу стягувачу; визнання недійсною та скасування постанови про повернення виконавчого документу

у справі за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Кант м.Харків

до: Державного підприємства Донецька вугільна енергетична компанія м.Вугледар (85670, Донецька область, м.Вугледар; )

про: стягнення заборгованості в сумі 45072040,00грн., інфляційних витрат у розмірі 732732,24грн., 3% річних у розмірі 2988727,15грн.

за участю представників сторін:

від скаржника (позивач): не зявився;

від Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України: ОСОБА_1, який діє на підставі довіреності № 120/20.3 03 від 22.02.2017;

від боржника (відповідача): не зявився,

У січні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кант» м. Харків звернулося до господарського суду Донецької області з позовом до Державного підприємства «Донецька вугільна енергетична компанія» м.Вугледар Донецька область про стягнення заборгованості в сумі 45072040,00грн., інфляційних витрат у розмірі 732732,24грн., 3% річних у розмірі 2988727,15грн.

Рішенням господарського суду Донецької області від 14.03.2016 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю Кант м.Харків до Державного підприємства Донецька вугільна енергетична компанія м.Вугледар Донецька область про стягнення заборгованості в сумі 45072040,00грн., інфляційних витрат у розмірі 732732,24грн., 3% річних у розмірі 2988727,15грн задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства «Донецька вугільна енергетична компанія» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кант» заборгованість у розмірі 34001622 (тридцять чотири мільйона одна тисяча шістсот двадцять дві ) грн.00коп., 3% річні у розмірі 2605522 (два мільйона шістсот пять тисяч пятсот двадцять дві) грн.82коп., інфляційні витрати у розмірі 26117428 (двадцять шість мільйонів сто сімнадцять тисяч чотириста двадцять вісім) грн.92коп., судовий збір у розмірі 68820 (шістдесят вісім тисяч вісімсот двадцять)грн.00коп. У задоволенні позовних вимог в частині стягнення 3% річних у розмірі 2616731,44грн., інфляційних витрат у розмірі 312318,08грн. відмовлено.

У відповідності з вимогами ст.116 Господарського процесуального кодексу України, 01 квітня 2016 року по справі №905/221/16 видано наказ щодо примусового виконання рішення суду від 14.03.2016.

На адресу господарського суду Донецької області 22.07.2017 від позивача (далі - заявник) по справі № 905/221/16, Товариства з обмеженою відповідальністю Кант, надійшла скарга на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, відповідно до якої заявник просить суд:

- визнати незаконними дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо винесення постанови від 06.06.2017 про повернення стягувачу виконавчого документа наказу №905/221/16, виданого 01.04.2016 (ВП №51241720);

- визнати недійсною та скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 06.06.2017 про повернення стягувачу виконавчого документа наказу №905/221/16, виданого 01.04.2016 (ВП №51241720).

В обґрунтування вказаної скарги, заявник посилається на :

ст.1 Закону України «Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств», відповідно до якої до 1 січня 2019 року підлягають зупиненню виконавчі провадження та заходи примусового виконання рішень щодо державних вугледобувних підприємств, які підлягають виконанню в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», знімаються арешти та заборони відчуження майна у таких виконавчих провадженнях, крім певних випадків, перелік яких встановлено цією ж статтею;

положення Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до яких виконання судових рішень є обов'язковим та державний виконавець повинен провести усі можливі дії з встановлення майна та коштів боржника, на яких може бути звернено стягнення.

Крім того, вважає, що державний виконавець безпідставно посилається на п.2,9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», мотивуючи винесену ним постанову від 06.06.2017 про повернення виконавчого документу, оскільки дані пункти Закону застосовуються лише у разі відсутності у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення чи, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

У звязку із закінченням терміну повноважень судді Філімонової О.Ю., відповідно до вимог пункту 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено повторний автоматичний розподіл справи №905/221/16, згідно з яким головуючим суддею визначено ОСОБА_2

Ухвалою господарського суду Донецької області від 31.07.2017 розгляд скарги призначено на 22.08.2017.

Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України через канцелярію суду 21.08.2017 подано заяву про долучення до матеріалів справи завірених копій матеріалів виконавчого провадження ВП №51241720.

Розгляд скарги відкладався за правилами статті 77 Господарського процесуального кодексу України.

У судове засідання призначене на 22.08.2017 з'явився представник Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та надав заперечення на скаргу. Представник заявника у судове засідання не прибув, про дату час та місце судового засідання повідомлявся відповідно до норм процесуального законодавства. Таким чином, у звязку із неприбуттям представника заявника, ухвалою суду від 22.08.2017 відкладено розгляд справи на 14.09.2017.

Через канцелярію суду 14.09.2017 від Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України надійшло клопотання щодо продовження строку розгляду спору на 15 днів.

Так, ухвалою суду від 14.09.2017 задоволено вказане клопотання, термін розгляду спору продовжено на 15 днів та, через неявку у судове засідання представника заявника, слухання справи відкладено на 12.10.2017.

Представник позивача (заявника) у судовому засіданні 12.10.2017 підтримав вимоги скарги у повному обсязі.

Представник відповідача (боржника) у судове засідання не з'явився, правом надання письмових заперечень по суті заявленої скарги не скористався.

Представник Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у судове засідання прибув, заперечував проти задоволення скарги у повному обсязі. У наданих до суду письмових запереченнях наполягав на тому, що заявлені у скарзі доводи є необґрунтованими та безпідставними, посилаючись на Закон України «Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств», Закон України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» та п.п.2, 9 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».

Розглянувши матеріали скарги, заслухавши пояснення представника заявника - Товариства з обмеженою відповідальністю Кант та представника Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, господарським судом встановлено наступне.

Згідно із ст.4-5 Господарського процесуального кодексу України господарські суди здійснюють правосуддя шляхом прийняття обовязкових до виконання на усій території України рішень, ухвал, постанов.

Відповідно до ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України.

За приписами ст.115 Господарського процесуального кодексу України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обовязковими на всій території України і виконуються в порядку, встановленому цим кодексом та Законом України «Про виконавче провадження».

При цьому, за змістом ст.116 Господарського процесуального кодексу України виконання рішення суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом.

Закон України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016 набрав чинності 05.10.2016.

Відповідно до частини 2 Прикінцевих та перехідних положень до Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016 визнано такими, що втратили чинність з дня набрання чинності цим Законом, зокрема, Закон України «Про виконавче провадження» №606-ХІV від 21.04.1999, крім статті 4, яка втрачає чинність через три місяці з дня набрання чинності цим Законом.

У відповідності до частин 6,7 Прикінцевих та перехідних положень до Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016 рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження. Виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Згідно ст.ст.1, 2 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на момент відкриття виконавчого провадження) та ст.115 Господарського процесуального кодексу України виконавчим провадженням як завершальною стадією судового провадження та примусового виконання рішень інших органів є сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів, які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження» №606-ХІV від 21.04.1999 та №1404-VIII від 02.06.2016 основними стадіями виконавчого провадження є: 1) відкриття виконавчого провадження; 2) підготовка до примусового виконання; 3) вжиття заходів примусового виконання рішення; 4) закінчення виконавчого провадження.

Відкриття виконавчого провадження це стадія, яка полягає у діях державного виконавця, що спрямовані на визначення підстав для відкриття виконавчого провадження.

Підготовка до примусового виконання - це дії державного виконавця, спрямовані на встановлення місця знаходження (проживання) боржника, наявності рухомого або нерухомого майна, грошових коштів в установах банків, пропозиції виконати рішення добровільно, створення умов для подальшого виконання виконавчого документу. Мета цієї стадії - створити належні умови для своєчасного й ефективного виконання документів, що надійшли до державного виконавця, а також забезпечити умови для добровільного виконання рішення боржником.

Примусове виконання (застосування заходів примусового виконання рішення) - це вжиття державним виконавцем заходів щодо реалізації припису юрисдикційного акта способами, які визначено законом, із покладанням на боржника виконавчого збору та інших витрат, пов'язаних із виконанням.

Закінчення виконавчого провадження - це дія державного виконавця, що полягає у завершенні проведення виконавчих дій у певному виконавчому провадженні, за певним виконавчим документом.

Отже, здійснення державним виконавцем комплексу дій, які визначені законом, будуть вважатися належними у разі вжиття останнім усіх необхідних (можливих) заходів у їх передбаченій чинним законодавством певній послідовності для повного виконання виконавчого документу у встановлені законом строки, з дотриманням прав учасників виконавчого провадження - стягувача та боржника.

На виконання рішення суду по справі №905/221/16, керуючись ст. 116 Господарського процесуального кодексу України, 01.04.2016 видано відповідний судовий наказ щодо примусового виконання рішення.

Державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, ОСОБА_3 на підставі заяви Товариства з обмеженою відповідальністю Кант від 04.05.2016 та судового наказу господарського суду донецької області від 01.04.2016 року у справі №905/221/16; постановою від 27.05.2017 відкрито виконавче провадження ВП №5124170, в якому боржником зазначено - Державне підприємство Донецька вугільна енергетична компанія м.Вугледар; стягувачем - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кант» м.Харків.

Боржнику - Державному підприємству Донецька вугільна енергетична компанія м.Вугледар, надано строк на самостійне виконання, а саме 7 днів з дня винесення (отримання) постанови. Проте боржником не виконано приписи постанови державного виконавця у рамках ВП №5124170.

Державним виконавцем, на підставі п. 2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», 27.05.2016 накладено арешт на все майно боржника, в межах суми звернення стягнення 62 793 393,74 грн.

Згідно ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» №606-ХІV від 21.04.1999 державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець, зокрема, здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Аналогічні вимоги містить Закон України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» №606-ХІV від 21.04.1999 та статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016 вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Державному виконавцю повинні бути безоплатно надані у встановлений ним строк інформація, документи або їх копії, необхідні для здійснення його повноважень. Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.

Заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням (ст.32 Закону України №606-ХІV від 21.04.1999, що знайшла своє відображення у ст.10 редакції Закону №1404-VІІІ від 02.06.2016).

Відповідно до ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» №606-ХІV від 21.04.1999 під час виконання рішень державний виконавець має право на безпосередній доступ до баз даних і реєстрів, у тому числі електронних, що містять інформацію про боржників, їхнє майно та кошти. Порядок доступу до таких реєстрів встановлюється Міністерством юстиції України спільно з відповідними центральними органами виконавчої влади, які забезпечують їх ведення.

У відповідності до ч.2 ст.36 Закону України «Про виконавче провадження» №606-ХІV від 21.04.1999 розшук боржника - юридичної особи, майна боржника організовує виконавець шляхом подання запитів до відповідних органів, установ або проведення перевірки інформації про майно чи доходи боржника, що міститься в базах даних і реєстрах, та перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) або його місцезнаходженням. Порядок організації розшуку боржника встановлено у пункті 3.12. Інструкції з організації примусового виконання рішень (затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 за №512/5 в редакції, що діяла до 05.10.2016)

Так, матеріали справи містять відповідь № від 14.02.2017 на запит №25227800 від 13.02.2017 до Державної фіскальної служби України про номери рахунків, відкритих у банках та інших фінансових установах боржниками - юридичними особами та/або фізичними особами-підприємцями.

Як вже зазначалося судом вище, державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, ОСОБА_3, на підставі Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на момент відкриття виконавчого провадження № 5124172), винесено постанову від 27.05.2016, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження. Зазначена постанова є чинною та не оскаржувалася у судовому порядку. Доказів протилежного до суду не надано.

Окрім того, 06.03.2017 державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, ОСОБА_4 в рамках ВП №5124170 винесено постанову про арешт коштів боржника, якою накладено арешт на кошти, що містяться на всіх відкритих рахунках у: Маріупольської філії ПАТ КБ «ПриватБанк», ПАТ «Промінвестбанк», ПАТ « Креді ОСОБА_5», АТ «ОСОБА_6 Аваль», ПАТ «Державний ощадний банк України», ПАТ «Пумб», ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 62 793 393, 74 грн.

Також в рамках ВП №5124170 вчинено дії стосовно направлення до банківських установ повідомлення щодо арешту коштів боржника, про що свідчать наявні у матеріалах справи відповіді останніх, а саме: лист ПАТ КБ «ПриватБанк» 27.03.2017 №20.10.0.0/7-20170316/1419; лист ПАТ «Державний ощадний банк України» від 27.03.2017 №25-9/384/353БТ; лист АТ «ОСОБА_6 Аваль » від 13.03.2017 №81-15-8/5674; лист ПАТ « Креді ОСОБА_5» від 13.03.2017 № 12200/4-212; лист ПАТ «Пумб» від 14.03.2017 №116/919/07; лист ПАТ «Промінвестбанк» від 13.03.2017 №20-2-20/218; лист ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» від 13.03.207 №068-05/968; лист МВС України Регіонального сервісного центру в Донецькій області від 09.06.2017 №31/5-2020.

Проте, з огляду на встановлене вище, в рамках виконавчого провадження ВП №5124170 державним виконавцем не направлялись запити до відповідних органів щодо наявності зареєстрованих цінних паперів, катерів, яхт, повітряних суден, сільськогосподарської техніки та технологічного обладнання, іншого рухомого майна, корпоративних прав, майнових прав інтелектуальної власності, об'єктів інтелектуальної, творчої діяльності, іншого майна (майнових прав) належних на праві власності відповідачу.

Державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, ОСОБА_4, 06.06.2017 винесено постанову у ВП №5124170, якою повернуто виконавчий документ стягувачу на підставі п.2,9 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження». Вказаною постановою, знято арешт з усього майна боржника, накладеного постановою про арешт майна боржника від 27.05.2016 ВП№51241720; знято арешт з коштів боржника, накладеного постановою про арешт боржника від 06.03.2017 ВП №51241720 та зазначено, що виконавчий документ може бути повторно предявлено до виконання в строк до 06.06.2020.

В мотивувальній частині зазначеної постанови, державний виконавець посилається на положення статті 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств», ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження» та доходить до висновку, що Законом України «Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств» від 13 квітня 2017 року №2021 VIII зупиняються виконавчі провадження та заходи примусового виконання рішень щодо державних вугледобувних підприємств (тобто зупинення), Законом України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» від 29.11.2001 встановлено мораторій на застосування примусової реалізації майна державних підприємств та господарських товариств, у статутних капіталах яких частка держави становить не менше 25 відсотків (далі підприємство) до вдосконалення визначеного законами України механізму примусової реалізації майна (заборона), а статтею 34 Закону України «Про виконавче провадження» не передбачено підстав для зупинення виконавчих проваджень та заходів примусового виконання рішень щодо державних вугледобувних підприємств. Однак п.9 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено повернення виконавчого документу стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення виконавчий документ повертається стягувачу на підставі пунктів 2,9 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження»

Не погодившись з вказаною постановою державного виконавця, стягувач звернувся до суду з відповідною скаргою, що є предметом розгляду у цій справі.

За висновками суду, оспорюванні у даному випадку дії відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, що полягали у винесенні постанови від 06.06.2017 ВП №51241720 про повернення виконавчого документа стягувачу, є неправомірними, з огляду на наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України.

Статтею 34 Закону України «Про виконавче провадження» регламентовано вичерпний перелік підстав, при наявності яких виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій.

Положеннями статті 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств», встановлено,що тимчасово, до 1 січня 2019 року, підлягають зупиненню виконавчі провадження та заходи примусового виконання рішень щодо державних вугледобувних підприємств, які підлягають виконанню в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», знімаються арешти та заборони відчуження майна у таких виконавчих провадженнях, крім рішень про виплату заробітної плати, вихідної допомоги, інших виплат (компенсацій), що належать працівнику у зв'язку з трудовими відносинами, відшкодування матеріальної (майнової) шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, стягнення аліментів та рішень про стягнення заборгованості із сплати внесків до фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, заборгованості із сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Статтями 1 та 2 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404 VIII встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обовязковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та обєктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Отже чинним законодавством покладено на державного виконавця вчинення дій в порядку та у спосіб визначені Конституцією України, Законом України «Про виконавче провадження», а також іншими законами та нормативно-правовими актами, з урахуванням певних засад, передбачених ст.2 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема і принципу справедливості. Закріплення загальних засад у Законі України «Про виконавче провадження» свідчить про підтвердження законодавцем права як «першоджерела», що випливає із раціональності та розумності. Ці принципи використовують за відсутності конкретних правових норм, що регулюють відповідні відносини, або в разі нечіткості, суперечності таких спеціальних норм, чи явної несправедливості формально правильної норми.

Таким чином, державний виконавець при винесенні оскаржуваної постанови повинен був керуватися не тільки нормами Закону України «Про виконавче провадження»,але і іншими нормативно правовими актами, зокрема Законом України «Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств», що є безумовною підставою в даному випадку для зупинення виконавчого провадження.

Відповідно до частини 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про виконавче провадження" №1404-VIII від 02.06.2016 визнано такими, що втратили чинність з дня набрання чинності цим Законом, зокрема, Закон України «Про виконавче провадження» №606-ХІV від 21.04.1999, крім статті 4, яка втрачає чинність через три місяці з дня набрання чинності цим Законом.

У відповідності до частин 6, 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016 рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження. Виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Згідно зі ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець, зокрема, здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

За висновками суду, представлені до справи матеріали виконавчого провадження ВП № 51241720 не містять доказів реалізації державним виконавцем всіх наданих йому законом повноважень під час виконання судового рішення по справі №905/221/16 у повному обсязі. Зокрема, в матеріалах виконавчого провадження відсутні витяги з Єдиного державного реєстру нерухомого майна та відсутні відомості щодо наявності на праві власності боржника транспортних засобів, належного боржнику майна за даними бухгалтерського обліку, відсутні запити до органів статистики тощо, відповідних органів щодо наявності зареєстрованих цінних паперів, катерів, яхт, повітряних суден, сільськогосподарської техніки та технологічного обладнання, іншого рухомого майна, корпоративних прав, майнових прав інтелектуальної власності, об'єктів інтелектуальної, творчої діяльності, іншого майна (майнових прав), належних на праві власності відповідачу, тощо.

Частиною 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено вичерпний перелік підстав для повернення виконавчого документу.

Позаяк, підставою для повернення виконавчого документу з виконання рішення суду по справі №905/221/16 державним виконавцем вказано п.п. 2, 9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», тобто, відсутність у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; встановлення законом заборони щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Проте, враховуючи висновки суду щодо невжиття державним виконавцем всіх передбачених Законом України «Про виконавче провадження» належних заходів, направлених на виконання судового рішення, відповідно, недоведеною є й відсутність у відповідача майна, на яке може бути звернуто стягнення.

При цьому, Закон України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна», на який посилається державний виконавець, лише передбачає мораторій на застосування примусової реалізації певного майна державних підприємств та господарських товариств, у статутних капіталах яких частка держави становить не менше 25 відсотків.

Суд звертає увагу, що Законом України «Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств», що набрав чинності 24.05.2017, передбачено не заборону реалізації майна боржника, а встановлено тимчасове, до 01.01.2019, зупинення виконавчих проваджень та заходів примусового виконання рішень щодо державних вугледобувних підприємств, які підлягають виконанню в порядку, встановленому, Законом України "Про виконавче провадження", зняття арештів та заборон відчуження майна у таких виконавчих провадженнях.

Наявності інших, передбачених частиною 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», підстав для повернення виконавчого документа стягувачу державним виконавцем не вказано, а судом не встановлено.

Окрім того, п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції Закону України №1404-VІІІ від 02.06.2016) визначено, що виконавчий документ повертається стягувачу у разі, якщо, у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені протягом року виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Частиною 2 цієї норми передбачено, що про наявність обставин, зазначених у п.п.2-6 ч.1 цієї статті, державний виконавець складає акт.

Як вже зазначалось вище, постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України повернуто виконавчий документ стягувачу у зв'язку з тим, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення.

Проте, дослідивши фактичні обставини, судом не встановлено вжиття виконавчим органом усіх необхідних та можливих заходів для належного примусового виконання рішення господарського суду Донецької області, а тому оскаржувана заявником постанова державного виконавця від 06.06.2017 про повернення виконавчого документу стягувачеві ВП№51241720 є передчасною.

Слід зауважити,що в матеріалах виконавчого провадження відсутній акт на виконання ч.2 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції Закону України №1404-VІІІ від 02.06.2016).

Відповідно до ч.2 ст.8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Держава, за змістом ч.4 ст.13 Конституції України, прийняла на себе зобов'язання, через свої органи, забезпечити захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, встановивши рівність всіх суб'єктів власності перед законом.

Згідно ст.129 Конституції України одним із засад судочинства є обов'язковість рішень суду. Статтею 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» визначено поняття «обов'язковість судових рішень», яке полягає в тому, що судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19.03.1997 у справі «Горнсбі проти Греції», згідно якого Європейський суд наголосив, що, «відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду». Європейський суд також зазначив, що «адміністративні органи є складовою держави, яка керується принципом верховенства права, а відтак інтереси цих органів збігаються з необхідністю належного здійснення правосуддя. Якщо адміністративні органи відмовляються або неспроможні виконати рішення суду, чи навіть зволікають з його виконанням, то гарантії, надані статтею 6 стороні на судовому етапі, втрачають свою мету».

Аналогічні за змістом висновки містяться в інших рішеннях Європейського суду з прав людини, а саме у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (від 21 лютого 1975 року), «Шмалько проти України».

Також слід зауважити, що загальновідомий факт проведення антитерористичної операції на території Луганської та Донецької області, підтверджує наявність обставин, які перешкоджають провадженню виконавчих дій та дії виконавчого органу, у цьому випадку, означені у ст.32 Закону України «Про виконавче провадження».

За таких обставин, та враховуючи конституційний принцип доступності до правосуддя всіх осіб, незалежно від міста їх реєстрації (знаходження), застосовану у цій справі практику Європейського суду з прав людини щодо недопустимості ухилення адміністративних органів від виконання судових рішень, яка є обов'язковою для національних судів згідно Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», враховуючи також справедливий баланс інтересів стягувача та боржника, суд приходить до висновку, що дії органу Державної виконавчої служби України щодо винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 06.06.2017 у ВП№51241720 є протиправними та такими, що порушують права заявника.

При цьому висновок щодо «безрезультатності» та/або «неможливості» розшуку майна чи встановлення/з'ясування певних обставин буде обґрунтованим лише тоді, коли державний виконавець, повністю реалізувавши надані йому права, застосував усі можливі (передбачені законом) заходи для досягнення необхідного позитивного результату.

Аналогічної правової позиції дотримується й Вищий господарський суд України у постанові у справі №14/492 від 04.02.2015 та у постанові у справі №9/38-10 від 21.10.2014.

Окрім того, законодавчо не визначено, що знаходження боржника на території проведення антитерористичної операції є обставиною, яка виключає здійснення виконавчого провадження органами державної виконавчої служби та є підставою для повернення виконавчого документа стягувачеві.

А отже, жодний законодавчий акт, яким регулюються правовідносини та особливості застосування законодавства в зоні проведення антитерористичної операції не містять заборони, щодо виконання рішень судів по відношенню до боржників, які мають реєстрацію на території, яка наразі знаходиться в зоні проведення антитерористичної операції. Законодавець запровадив мораторій на примусову реалізацію предметів іпотеки, розташованих на території проведення антитерористичної операції (ст.9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції»), проте інших заборон, пов'язаних із виконанням зобов'язань та проведенням дій направлених на виконання рішення суду не встановлено.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 12.01.2016 №20/278.

В оскаржуваній постанові державного виконавця не вказано, а судом в результаті аналізу приписів Законів України «Про виконавче провадження», «Про державну виконавчу службу в Україні», «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», «Про боротьбу з тероризмом» не встановлено передбаченої законом такої підстави для повернення виконавчого документа стягувачеві, як тимчасове нездійснення органами державної влади або здійснення не в повному обсязі своїх повноважень в межах території України.

Суд, погоджується з позицією державного виконавця про те, що територія міста Донецька входить до зони проведення антитерористичної операції, застосовуючи до спірних відносин розпорядження Кабінету Міністрів України №1275-р від 02.12.2015 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України», проте при вирішенні питання про законність дій державного виконавця суд виходить з наступного.

У відповідності до Указу Президента України від 14.04.2014 №405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» запроваджено антитерористичну операцію на території України. На виконання рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України», приписів Закону України «Про боротьбу з тероризмом», керівником Антитерористичного центру при Службі Безпеки України виданий наказ від 07.10.2014 №33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення», відповідно до якого районами проведення антитерористичної операції визначені Донецька та Луганська області з терміном дії з 07.04.2014. Але, всі без виключення населені пункти, які увійшли в зону проведення антитерористичної операції, є територією України.

Разом з тим, заявник просить визнати недійсною та скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 06.06.2017 про повернення виконавчого документа наказу №905/221/16, виданого 01.04.2016 стягувачу (ВП №51241720). З цього приводу суд зазначає наступне.

Статтею 121-2 Господарського кодексу України передбачений порядок розгляду господарськими судами скарг на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів, а також порядок такого оскарження у процедурі виконання судових рішень.

Пунктом 7 постанови Пленуму Верхового Суду України №14 від 26.12.2003 «Про практику розгляду судами скарги на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» передбачено, що у разі визнання неправомірними рішення, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, суд зобов'язує їх усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює порушені права чи свободи заявника.

У п.9.13 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» №9 від 17.10.2012 зазначено, що при вирішенні питань, пов'язаних із застосуванням ст.121-2 Господарського процесуального кодексу України, господарським судам слід мати на увазі таке.

За результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

При цьому господарський суд не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов'язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця (наприклад, відкривати або закінчувати виконавче провадження), але може зобов'язати державного виконавця здійснити передбачені законом дії, від вчинення яких той безпідставно ухиляється.

Якщо під час розгляду скарги господарським судом буде виявлено порушення законності або недоліки в діяльності органу Державної виконавчої служби, учасників виконавчого провадження, суд має вжити заходів, передбачених частинами першою і другою статті 90 ГПК.

Тобто, ані Господарський процесуальний кодекс України, ані Закон України «Про виконавче провадження» не надає повноважень відповідному суду скасувати акти державної виконавчої служби. З метою поновлення порушеного права, господарський суд вправі постанову державної виконавчої служби або наслідки виконавчих дій визнати недійсними. До того ж, суд не вправі зобов'язати державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби до вчинення тих дій, які згідно із наведеним Законом можуть здійснюватись тільки державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.

Але, як зазначено в інформаційному листі Вищого господарського суду України №01-08/369 від 29.06.2010 Про деякі питання, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів України у 2009 році щодо застосування норм Господарського процесуального кодексу України, вимога скаржника щодо скасування постанови чи іншого акта органу Державної виконавчої служби за своєю правовою природою тотожна вимозі про визнання їх недійсними.

Приписами статей 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом та на засадах змагальності.

Відповідно до вимог статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Судовими доказами за визначенням статей 32-38 Господарського процесуального кодексу України слід вважати документи, які можуть підтвердити або спростувати обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

У силу ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи встановлені обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов висновку щодо правомірності доводів заявника та наявність підстав для задоволення скарги Товариства з обмеженою відповідальністю Кант на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, шляхом визнання постанови Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 06.06.2017 про повернення виконавчого документа наказу №905/221/16, виданий 01.04.2016 стягувачу (ВП №51241720) недійсною.

Відповідно до вимог ст.41 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

Таким чином, суд приходить до висновку, що встановлено обов'язок саме державного виконавця здійснити дії направлені на відновлення становища стягувача у разі визнання недійсною відповідної постанови судом у певний строк.

Керуючись ст.ст.4-2, 4-3, 86, 121-2 Господарського процесуального кодексу України, приписами постанови Пленуму Вищого господарського суду України №9 від 17.10.2012 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України», суд, -

УХВАЛИВ

Скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю КАНТ на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення по справі №905/221/16 - задовольнити.

Визнати незаконними дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої Міністерства юстиції України щодо винесення постанови від 06.06.2017 про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні №51241720.

Визнати недійсною постанову Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої Міністерства юстиції України від 06.06.2017 ВП №51241720 про повернення виконавчого документа стягувачу.

Суддя О.М. Сковородіна