РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.10.2017Справа №910/14185/17

За позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Житомира

До Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна»

Про стягнення 193 806,74 грн.

Суддя Ващенко Т.М.

Представники сторін:

Від позивача: Капелюх В.О.

Від відповідача: Журавльов О.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Квартирно-експлуатаційний відділ м. Житомира (позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва щ позовом до Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» (відповідач) про стягнення 193 806,74 грн. фінансових ресурсів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.08.17. порушено провадження у справі № 910/14185/17 та призначено її до розгляду на 20.09.17.

19.09.17. відповідач через відділ діловодства Господарського суду міста Києва подав відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві.

20.09.17. позивачем через відділ діловодства суду подано заяву на підставі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої він просить суд стягнути на користь Квартирно-експлуатаційного відділу м. Житомир з Приватного акціонерного товариства "ВФ Україна" плату за зберігання майна за Договором № 55/2010 від 01.04.10. з розміщення та зберігання обладнання операторів телекомунікацій на об'єктах Міністерства оборони України в розмірі 193 806,74 грн.

Судом розцінено дану заяву як заяву про зміну предмету позову та прийнято до розгляду.

20.09.17. позивачем через відділ діловодства суду подано письмові пояснення по справі.

За результатами судового засідання 20.09.17. відмовлено позивачу в задоволенні клопотання про залучення третьої особи та оголошено в судовому засіданні перерву до 10.10.17.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.10.17. в порядку ст. 65 ГПК України витребувано від сторін докази по справі та відкладено розгляд справи на 26.10.17.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.10.17. продовжено строк вирішення спору в даній справі на п'ятнадцять днів.

25.10.17. позивачем було подано письмові пояснення по справі.

25.10.17. відповідачем було подано письмові пояснення по справі.

Розглянувши в судовому засіданні 26.10.17. клопотання позивача про витребування доказів, проти якого відповідач заперечував, суд дійшов висновку про відмову в його задоволенні з огляду на викладене далі.

В клопотання позивач просить суд витребувати від відповідача в порядку ст. 38 ГПК України:

- Договір оренди № KS_VOD_Centr від 01.12.15.;

- Додаткову угоду №1 від 30.09.16. до договору оренди KS_VOD_Centr від 01.12.15.;

- докази зміни назви відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 ГПК України визначено, що сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується; обставини, що перешкоджають його наданню; підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; обставини, які може підтвердити цей доказ. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини. Це міра, що визначає залучення до процесу в конкретній справі тільки потрібних і достатніх доказів. Під належністю доказу розуміється наявність об'єктивного зв'язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об'єктом судового пізнання.

Виходячи зі змісту ст. 32 ГПК України, належними слід визнавати докази, які містять відомості про факти, що входять у предмет доказування у справі, та інші факти, що мають значення для правильного вирішення спору.

Стосовно вимог заявника про витребування доказів зміни назви відповідача, суд відзначає, що такі наявні в матеріалах справи.

Договір оренди № KS_VOD_Centr від 01.12.15., додаткова угода №1 від 30.09.16. до договору оренди KS_VOD_Centr від 01.12.15. не стосуються предмету спору в даній справі та правовідносин, які склались між позивачем та відповідачем, а тому суд не вбачає підстав для витребування означених доказів.

Позивачем в судовому засіданні 26.10.17. позивачем було підтримано свої позовні вимоги.

Відповідач в судовому засіданні 26.10.17. проти позову заперечував.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд в нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення у справі № 910/14185/17.

В судовому засіданні 26.10.17. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 27.11.13. у справі № 906/767/13 встановлено наступне.

01.04.10. між позивачем (виконавцем) та Закритим акціонерним товариством "Український мобільний зв'язок" (правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «МТС Україна») було укладено Договір № 55/2010 з розміщення та зберігання обладнання операторів телекомунікацій на об'єктах Міністерства оборони України. Строк дії Договору до 01.03.13.

Відповідно до п.1 даного договору, виконавець (позивач) зобов'язався надати послуги з розміщення та зберігання на об'єкті (технічному майданчику) військового містечка № 1, яке закріплено за виконавцем та розташовано за адресою: м. Житомир, проспект Миру, 36, обладнання базової станції ретранслятора з рухомого (мобільного) зв'язку вартістю за актом оцінки на 30.07.09. 653239,01 грн. (додаток № 4), відповідно до затвердженої схеми розміщення майна (додаток № 3), а замовник (відповідач) зобов'язався оплатити цю послугу. Склад майна згідно з актом інвентаризації замовника (додаток № 1).

Згідно акту прийому-передачі майна ЦТУ ЗАТ "Український мобільний зв'язок" (обладнання базової станції-ретранслятора мобільного зв'язку) від 01.04.10. виконавець прийняв, відповідно п.2.2 Договору, майно замовника.

Пунктом 2.5 Договору передбачено, що у разі припинення цього договору, замовник (відповідач) складає та підписує акт приймання-передачі, демонтує та вивозить майно з об'єкту виконавця (позивача) протягом двох тижнів. Майно вважається поверненим замовнику з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі .

Відповідно п. 4.1.9 договору, з моменту припинення дії цього договору, замовник зобов'язаний демонтувати на об'єкті та вивезти майно з території військового містечка протягом двох тижнів.

Вказаною постановою суд встановив, що Договір № 55/2010 від 01.04.10. року припинив свою дію 01.03.13. та не був пролонгований на новий строк, відповідачем не виконані вимоги (п.4.1.9) зазначеного Договору, є всі підстави вважати, про існування перешкод у здійсненні позивачем права оперативного управління своїм майном, яке йому делеговане державою.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 27.11.13. у справі № 906/767/13 зобов'язано Приватне акціонерне товариство "МТС Україна" в особі Житомирської філії усунути перешкоди у користуванні майном, а саме технічним майданчиком військового містечка № 1 за адресою м. Житомир, проспект Миру, 36 шляхом демонтажу обладнання базової станції-ретранслятора з рухомого (мобільного) зв'язку.

Обставини, встановлені у справі № 906/767/13, суд під час провадження у даній справі вважає такими, що відповідно до приписів ст. 35 ГПК України не підлягають повторному доказуванню.

Так, одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1427 від 18.11.2003 року "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини").

Даний принцип тісно пов'язаний з приписами ч. 3 ст. 35 ГПК України, відповідно до якої, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За змістом наведеної норми, неодмінною умовою її застосування є один і той самий склад сторін як у справі, що розглядається господарським судом, так і у справі (або справах) зі спору, що вирішувався раніше, і в якій встановлено певні факти, що мають значення для розглядуваної справи.

Преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Оскільки, на момент розгляду даної справи набрала законної сили та діє постанова Рівненського апеляційного господарського суду від 27.11.13. у справі № 906/767/13, то встановлені ним факти мають обов'язкову силу для вирішення даної справи.

При розгляду даної справи судом встановлено, що правонаступником Закритого акціонерного товариства "Український мобільний зв'язок" є Приватне акціонерне товариство "МТС Україна", яке було перейменоване у Приватне акціонерне товариство «ВФ Україна», що підтверджується наявним в матеріалах справи статутом Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» затвердженого Загальними зборами акціонерів (протокол № 38 від 28.04.17.).

Доказів на підтвердження доводів відповідача про те, що він неодноразово намагався демонтувати та вивезти своє обладнання з базової станції і такі дії блокувались позивачем, до матеріалів справи не подано.

Звертаючись з даним позовом до суду про стягнення 193 806,74 грн. позивач просить суд стягнути з відповідача 193 806,74 грн. плати за фактичне зберігання майна за період з 02.03.13. по 30.09.16.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.12. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд відзначає наступне.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Згідно із ч. 1 ст. 67 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями і громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів.

Судом встановлено, що правовідносини, які склались між сторонами внаслідок укладення Договору № 55/2010 від 01.04.10. з розміщення та зберігання обладнання операторів телекомунікацій на об'єктах міністерства оборони України (Договір) регулюються Главою 66 Цивільного кодексу України. Оскільки за своєю правовою природою Договір є Договором зберігання.

За приписами ч. 3 ст. 946 ЦК України, якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов'язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання.

Оскільки постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 27.11.13. у справі № 906/767/13 встановлено, що Договір № 55/2010 від 01.04.10. року припинив свою дію 01.03.13. та не був пролонгований на новий строк, відповідачем не виконані вимоги п.4.1.9 зазначеного Договору (з моменту припинення дії цього договору, замовник зобов'язаний демонтувати на об'єкті та вивезти майно з території військового містечка протягом двох тижнів), період для нарахування плати за фактичне зберігання майна, а саме технічним майданчиком військового містечка № 1 за адресою м. Житомир, проспект Миру, 36 шляхом демонтажу обладнання базової станції-ретранслятора з рухомого (мобільного) зв'язку, починає свій перебіг з 02.03.13.

При визначенні кінцевої дати періоду для нарахування плати за фактичне зберігання майна судом враховано наступне.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 18.09.14. у справі № 906/767/13 заяву Приватного акціонерного товариства "МТС Україна" про відстрочення виконання постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 27.11.2013 року по справі № 906/767/13 задоволено частково та відстрочено виконання постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 27.11.2013 року у справі № 906/767/13 в частині усуненення перешкоди у користуванні майном, а саме технічним майданчиком військового містечка № 1 за адресою м. Житомир, проспект Миру, 36 шляхом демонтажу обладнання базової станції - ретранслятора з рухомого (мобільного ) зв'язку на один місяць строком до 18.10.2014 р. включно.

Отже, станом на 18.09.14. майно відповідачем демонтовано не було.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 04.11.14. відмовлено в задоволенні заяви Приватного акціонерного товариства "МТС Україна" про відстрочення виконання постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 27.11.2013 року по справі № 906/767/13.

Отже, звернення відповідача із заявою про відстрочення виконання постанови свідчить про те, що станом на 04.11.14. майно відповідачем демонтовано не було.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 24.12.14. у справі № 906/767/13 відмовлено в задоволенні заяви Приватного акціонерного товариства "МТС Україна" про роз'яснення постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 27.11.13. у справі № 906/767/13.

Отже, звернення відповідача із заявою про роз'яснення постанови та підтримання заявником такої заяви в судовому засіданні 24.12.14. свідчить про те, що станом на 24.12.14. майно відповідачем демонтовано не було.

З листа Богунського відділу державної виконавчої служби міста Житомира № 17.05.16. № 12000/10 вбачається, що станом на 17.05.16. виконавче провадження № 45414391 по виконанню наказу № 906/767/13 від 17.06.14. не було закінчено у зв'язку з фактичним та добровільним виконанням боржником рішення суду, з огляду на що суд дійшов висновку, що станом на 17.05.16. майно відповідачем демонтовано не було.

30.09.16. державним виконавцем Богунського відділу державної виконавчої служби міста Житомира було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 45414391 на підставі 4 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», а не у зв'язку з фактичним та добровільним виконанням боржником рішення суду, з огляду на що суд дійшов висновку, що станом на 30.09.16. майно відповідачем демонтовано не було.

З огляду на вказане суд приймає 30.09.16., як кінцеву дату періоду для нарахування плати за фактичне зберігання майна.

При цьому, дослідивши зміст наданої до матеріалів справи відповідачем службової записки № 355 від 01.02.16., суд відзначає, що з неї не вбачається обставин на підтвердження факту демонтажу відповідачем обладнання на початку 2016 року, а лише містить відомості про те, що знайдена нова площа для розміщення обладнання.

При здійсненні розрахунку плати за фактичний час зберігання обладнання судом враховано наступне.

Умовами п. 3.2, п. 3.1 Договору було встановлено, що плата за розміщення та зберігання майна становить без ПДВ за базовий місяць липень 2009 року 2200,00 грн.; нарахування ПДВ на суму плати здійснюється у порядку визначеному чинним законодавством; плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування плати за попередній місяць на індекс інфляції на наступний місяць.

З огляду на вказане судом було здійснено розрахунок плати за фактичний час зберігання обладнання за період з 02.03.13. по 30.09.16. та встановлено, що її розмір становить 188 161,88 грн.

При цьому судом враховано, що позивачем пред'явлено до стягнення «плату за зберігання майна за Договором № 55/2010 від 01.04.2010» в сумі 193 806,74 грн. отже, 3% річних в порядку ст. 625 ЦК України до стягнення позивачем не пред'являлись.

Доводи позивача, обґрунтовані Договором № 67/2011 від 01.07.11. та договором оренди № KS_VOD_Centr від 01.12.15. не приймаються судом як такі, що не стосуються предмету спору в даній справі та правовідносин, які склались між позивачем та відповідачем.

Всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не прийняті судом до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Враховуючи все викладене вище в сукупності, суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача на суму 188 161,88 грн. В частині стягнення 5644,86 грн. плати за фактичний час зберігання обладнання суд відмовляє в позові.

Відповідно до положень ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» (01601, м. Київ, вул. Лейпцизька, 15; ідентифікаційний код 14333937) на користь Квартирно-експлуатаційного відділу міста Житомира (10014, м. Житомир, вул. Дмитра Донцова, б. 20; ідентифікаційний код 08492505, розрахунковий рахунок № 0838 ДКСУ у м. Києві МФО 820172) 188 161 (сто вісімдесят вісім тисяч сто шістдесят одну) грн. 88 коп. плати за фактичне зберігання майна, 2 822 (дві тисячі вісімсот двадцять дві) грн. 43 коп. судового збору.

3. В іншій частині в позові відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 27.10.17

Суддя Т.М. Ващенко