ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2017 року Справа № 910/14369/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Корнілової Ж.О.-головуючого (доповідач),
Карабаня В.Я.,
Кондратової І.Д.,
розглянувши матеріали касаційної скарги
Lactopur Inc.
на ухвалу та постанову Господарського суду міста Києва від 19.05.2017 Київського апеляційного господарського суду від 27.07.2017
у справі № 910/14369/16 Господарського суду міста Києва
за позовом Lactopur Inc.
До Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропродекспорт»
Про стягнення 312000 дол. США, що еквівалентно 7740431,71 грн.,
за участю представників сторін:

від позивача: не з'явилися,

від відповідача: Хоруженко В.О.,

ВСТАНОВИВ:

Lactopur Inc. через поштовий зв'язок 05.08.2016 звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропродекспорт» про стягнення 312000 дол. США, що еквівалентно 7740431,71 грн. офіційним курсом Національного банку України.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 26.09.2016 (суддя Спичак О.М) позовні вимоги Lactopur Inc. частково задоволено; стягнуто із Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропродекспорт» (01001, м.Київ, вул.Еспланадна, буд.32 В, ) на користь Lactopur Inc. (2055 Peel Street, Suite 930, Montreal, Quebec, H3A 1V4, Canada, код 423692-1) 185400 дол. США, попередньої оплати, що еквівалентно 4599602,69 грн. за офіційним курсом Національного банку України; 2781 дол. США витрат з оплати судового збору; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.12.2016 у справі № 910/14369/16 (у складі колегії суддів: головуючого -Руденко М.А., суддів: Пономаренка Є.Ю., Дідиченко М.А.) апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропродекспорт» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2016 у справі № 910/14369/16 залишено без задоволення; рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2016 у справі № 910/14369/16 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 28.03.2017 у справі № 910/14339/16 (у складі колегії суддів: головуючого -Корнілової Ж.О., суддів: Кондратової І.Д., Карабаня В.Я.) касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропродекспорт» на постанову Київського апеляційного господарського суду від 22.12.2016 у справі № 910/14369/16 Господарського суду міста Києва залишено без задоволення; постанову Київського апеляційного господарського суду від 22.12.2016 у справі № 910/14369/16 Господарського суду міста Києва залишено без змін.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Агропродекспорт» через поштовий зв'язок 27.02.2017 звернулося до Господарського суду м. Києва із заявою, в якій просить відстрочити виконання рішення Господарського суду м. Києва від 26.09.2016 у справі № 910/14369/16 строком на 6 місяців рівними частинами; зняти арешт із коштів, що знаходяться на рахунках та належать Товариству з обмеженою відповідальністю «Агропродекспорт» на час відстрочки виконання рішення суду, який накладений у виконавчому провадженні № 53241157.

Відповідач через поштовий зв'язок 05.04.2017 подав заяву, в якій просить відстрочити виконання рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2016 у справі № 910/14369/16 за позовом Lactopur Inc. до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропродекспорт» про стягнення 4599602,69 грн. заборгованості, 2781 дол. США витрат із оплати судового збору на 12 місяців; зняти арешт із коштів, що знаходяться на рахунках та належать Товариству з обмеженою відповідальністю «Агропродекспорт» на час відстрочки виконання рішення суду, який накладений у виконавчому провадженні № 53241157 постановами державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві; зняти арешт із майна що належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Агропродекспорт» на час відстрочки виконання рішення суду, який накладений у виконавчому провадженні № 53241157 постановами державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.05.2017 у справі № 910/14369/16 (суддя Спичак О.М.) відмовлено в задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропродекспорт» про відстрочення виконання рішення Господарського суду м. Києва від 26.09.2016 у справі № 910/14369/16, зняття арешту з грошових коштів та майна боржника.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.07.2017 у справі № 910/14369/16 (у складі колегії суддів: Куксова В.В.-головуючого, Іоннікової І.А., Гончарова С.А.) скасовано ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.05.2017 у справі № 910/14369/16 в частині відмови у відстрочці виконання рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2016 у справі № 910/14369/16 про стягнення 4599602,69 грн. заборгованості; 2781 дол. США витрат із оплати судового збору, на 12 місяців; частково задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропродекспорт» про відстрочку виконання рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2016 у справі 910/14369/16 та зняття арешту з грошових коштів боржника; відстрочено виконання рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2016 у справі 910/14369/16 про стягнення 4599602,69 грн. попередньої оплати та 2781 дол. США витрат з оплати судового збору, на 12 (дванадцять) місяців; в іншій частині ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.05.2017 у справі № 910/14369/16 залишено без змін.

Постанову мотивовано тим, що поставку товару Товариству, надання послуг з їх перевезення, митне оформлення тощо, отримання яких потребує відповідач для здійснення своєї господарської діяльності здійснено із відстрочкою платежу. Відповідач вказаних коштів не отримав, тому суд апеляційної інстанції дійшов до висновку про задоволення заяви Товариства про відстрочку виконання рішення на 12 місяців. В апеляційному суду відсутні підстави для зняття арешту з майна та грошових коштів боржника, який накладений в межах провадження з примусового виконання рішення у справі. Крім цього суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для вирішення питання щодо зняття арешту з майна та грошових коштів боржника у межах розгляду заяви про відстрочення виконання судового рішення. Суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що заява в частині зняття арешту з майна та грошових коштів боржника залишається без задоволення.

Не погоджуючись з постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.07.2017 у справі № 910/14369/16, Lactopur Inc. звернулося до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.07.2017 у справі № 910/14369/16, залишити в силі ухвалу Господарського суду м. Києва від 19.05.2017.

У касаційній скарзі скаржник посилається на недотримання судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача Корнілову Ж.О., обговоривши доводи касаційної скарги, заслухавши представника відповідача, перевіривши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, які набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Відповідно до ст. 4-5, ст. 115 Господарського процесуального кодексу України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України.

Конституційним Судом України зазначено, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012 № 18-рп/2012; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення від 25.04.2012 № 11-рп/2012.

Відповідно до мотивувальної частини рішення № 16-рп/2009 від 30.06.2009 Конституційного Суду України виконання всіма суб'єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової держави.

Виходячи з того, що відповідно до ст.1 Конституції України Україна є правовою державою, обов'язковість виконання судових рішень є обов'язковою гарантією, дотримання якої є визначальним для утвердження авторитету України.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід'ємна частина «судового розгляду». У рішенні від 17.05.2005 у справі «Чіжов проти України» (заява № 6962/02) Європейським судом з прав людини зазначено, що позитивним обов'язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, передбаченої параграфом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Відповідно до змісту рішення від 20.07.2004 Європейського суду з прав людини «Шмалько проти України» право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Таким чином право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов'язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

З урахуванням викладеного суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що відповідно до вимог Конституції України рішення суду у справі № 910/14369/16, яке набрало законної сили є обов'язковим до виконання та має бути виконане.

Судами встановлено, що рішення від 26.09.2016 Господарського суду міста Києва у справі № 910/14369/16 Товариством з обмеженою відповідальністю «Агропродекспорт» не виконано.

Відповідно до ч. 1 ст. 121 Господарського процесуального кодексу України при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, прокурора чи його заступника або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора чи його заступника і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

При цьому за змістом наведеної норми, відстрочення та розстрочення є правом, а не обов'язком суду, яке реалізується у будь-який час від набрання рішенням законної сили та до його фактичного повного виконання, але виключно у виняткових випадках та за наявністю підстав, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Відстрочка означає відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом.

Заява про відстрочку виконання рішення розглядається за правилами Господарського процесуального кодексу України, тому заявник повинен надати докази наявності обставин, що передбачені ст. 121 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до пункту 7.2 Постанови № 9 від 17.10.2012 Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи.

В основу рішення про надання розстрочки або відстрочки виконання рішення суду має бути покладений обґрунтований висновок про наявність обставин, що ускладнюють або роблять неможливим його виконання.

Відповідно до приписів ст. 218 Господарського кодексу України не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Обґрунтовуючи наявність підстав для відстрочення виконання рішення у справі, відповідач посилається на те, що господарська діяльність Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропродекспорт» пов'язана у більшій частині з поставкою товару на територію Російської Федерації, якою на теперішній час введено обмеження щодо ввезення продовольчих товарів із України. Заявник наголошує на наявності великої дебіторської заборгованості, яка виникла через невиконання іншими контрагентами своїх зобов'язань перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Агропродекспорт» із оплати поставленого товару. Крім цього заявник звертає увагу на те, що внаслідок накладення в межах виконавчого провадження арешту на майно боржника фактично обмежуються господарська діяльність останнього, що як наслідок, спричиняє неможливість виконання судового рішення.

Проте за висновками суду першої інстанції, фактично обставини, на які посилається боржник лише вказують на несприятливість виконання рішення суду для нього у даний час та можливість настання для нього негативних наслідків у зв'язку з цим, а не на обставини, що унеможливлюють або утруднюють виконання рішення суду у справі.

Посилання заявника на фінансові ускладнення у зв'язку із введенням Російською Федерацією заборони на ввезення продовольчих товарів із України, судом першої інстанції правомірно не прийнято до уваги в якості достатньої підстави для відстрочення виконання судового рішення у справі.

При цьому судом першої інстанції прийнято до уваги надані до матеріалів справи контракти: № 66/16 від 18.10.2016, укладений із Ceolitas (Республіка Латвія), № 39/16 від 13.06.2016, укладений із Компанією «G.M.Group» (Грузія), № 43/16 від 24.06.2016, укладений з Kaskat Spolka z Organiczona Odpowiedzialnoscia (Республіка Польща), № 62/16 від 23.09.2016, укладений зі ОСОБА_1 (Республіка Беларусь).

Предметом вказаних контрактів є поставка Товариством з обмеженою відповідальністю «Агропродекспорт» суб'єктам господарювання - нерезидентам продукції, загальна ціна контрактів складає 12000000 млн. дол. США.

Суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що наявність у позивача означених договірних відносин вказує на здійснення останнім господарської діяльності, за наслідками якої останнім може бути отримано прибуток, тобто введення у даному випадку Російською Федерацією заборони на ввезення продовольчих товарів з України не є беззаперечним свідченням виникнення у боржника фінансових складнощів та істотне зменшення прибутковості його діяльності.

При цьому надані суду додаткові угоди до вказаних договорів відповідно до яких поставка товару та його оплата здійснюється наприкінці 2017 року та початку 2018 року не виключає можливості наявності попередніх господарських операцій, і отримання заявником прибутку за ними, з моменту укладання правочинів.

Відповідно до п. 7.5 Постанови № 9 від 17.10.2012 Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України», якщо у відповідача відсутні кошти на рахунку в банку або коли їх не вистачає для покриття заборгованості, господарський суд може змінити спосіб виконання рішення і видати наказ про звернення стягнення на його майно. Тобто недостатність обігових коштів боржника не можна вважати безумовною, винятковою обставиною, за наявності якої виконання рішення суду має бути відстрочено.

Суд першої інстанції дійшов до висновку, що надані до матеріалів справи заявником рішення від 02.11.2016, 14.06.2016 Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України щодо стягнення на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропродекспорт» заборгованості з інших контрагентів - нерезидентів не можуть бути достатнім доказом наявності виключних підстав для відстрочення виконання рішення у справі.

При цьому суд першої інстанції зауважує, що за приписами ст. 35 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» арбітражне рішення незалежно від того, в якій країні рішення винесено визнається обов'язковим і при поданні до компетентного суду письмового клопотання виконується з урахуванням положень цієї статті та ст. 36. Сторона, що спирається на арбітражне рішення або порушує клопотання про його виконання, повинна подати оригінал належним чином засвідченого арбітражного рішення або належним чином засвідчену копію; оригінал арбітражної угоди, зазначеної в статті 7, або належним чином засвідчену копію такої. Якщо арбітражне рішення або угода викладені іноземною мовою, сторона повинна подати належним чином засвідчений переклад цих документів на українську або російську мову.

Суд першої інстанції дійшов до висновку, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих у розумінні ст. 34 Господарського процесуального кодексу України доказів вчинення Товариством з обмеженою відповідальністю «Агропродекспорт» за півроку дій, направлених на виконання вказаних рішень і отримання грошових коштів, за рахунок яких останнім могло б бути виконано судове рішення у справі № 910/14369/16.

Звертаючись до суду із заявою, відповідач посилається на наявність фінансових труднощів. Суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що належних та допустимих у розумінні ст. 34 Господарського процесуального кодексу України доказів скрутного фінансового становища, як то звіт про фінансові результати, виписки з банківських рахунків, заявником суду не надано. Надана відповідачем бухгалтерська довідка про наявність заборгованості за кредитними договорами не є беззаперечним свідченням відсутності у Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропродекспорт» грошових коштів, необхідних для виконання судового рішення по справі.

Судами встановлено, що у межах виконавчого провадження № 53241157 з примусового виконання наказу Господарського суду м. Києва від 11 січня 2017 про примусове виконання рішення Господарського суду м. Києва по справі № 910/14369/16 від 26.09.2016 про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропродекспорт» на користь Lactopur Inc. 185400,00 дол. США, що еквівалентно 4 599602,69 грн. за офіційним курсом Національного банку України заборгованості; 2781 дол. США витрат з оплати судового збору, на грошові кошти та майно боржника накладено арешт.

Арешт на майно та кошти відповідача накладено 13.01.2017, рішення у справі № 910/14369/16 прийнято 26.09.2016. Боржник був не позбавлений права та можливості добровільно виконати рішення суду протягом трьох місяців.

Суд першої інстації дійшов до правильного висновку, що обставини, на які посилається відповідач не є винятковими та такими, що відповідають визначеним в ст. 121 Господарського процесуального кодексу України обставинам, при яких надається відстрочка виконання рішення. Заявником не доведено, яким чином вони ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Виходячи з наведеного у суду відсутні підстави для задоволення заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропродекспорт» про відстрочення виконання судового рішення у справі.

Суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що заяву відповідача в частині зняття арешту з майна та грошових коштів Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропродекспорт» слід залишити без задоволення. При цьому судом першої інстанції зазначено наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено порядок та підстави зняття майна з арешту. Зокрема, вказано, що виконавець зобов'язаний зняти арешт із коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону.

Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнутих із боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що відсутні підстави для зняття арешту з майна та грошових коштів боржника, який накладений в межах провадження з примусового виконання рішення у справі.

Крім цього суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що не вбачає підстав для вирішення питання щодо зняття арешту з майна та грошових коштів боржника саме в межах розгляду заяви про відстрочення виконання судового рішення. Аналогічну правову позицію підтримано Вищим господарським судом у постанові від 17.12.2013 у справі № 5011-16/11450-2012.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов до правильногого висновку, що заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропродекспорт» в частині зняття арешту з майна та грошових коштів боржника слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

У касаційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 1119 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право:

1) залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення;

2) скасувати рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції повністю або частково і прийняти нове рішення;

3) скасувати рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд, якщо суд припустився порушень норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції;

4) скасувати рішення першої інстанції, постанову апеляційної інстанції повністю або частково і припинити провадження у справі чи залишити позов без розгляду повністю або частково;

5) змінити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції;

6) залишити в силі одне із раніше прийнятих рішень або постанов.

Відповідно до ст. 11113 Господарського процесуального кодексу ухвали місцевого та апеляційного господарського суду можуть бути оскаржені в касаційному порядку у випадках, передбачених частиною першою статті 106 цього Кодексу. Касаційні скарги на ухвали місцевого або апеляційного господарських судів розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення місцевого господарського суду, постанови апеляційного господарського суду.

Таким чином постанова Київського апеляційного господарського суду від 27.07.2017 підлягає скасуванню, а ухвала Господарського суду міста Києва від 19.05.2017 у справі № 910/14369/16 Господарського суду міста Києва - залишенню в силі.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111, 11113 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Lactopur Inc. на ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.05.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.07.2017 у справі № 910/14369/16 Господарського суду міста Києва частково задовольнити.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.07.2017 скасувати, а ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.05.2017 у справі № 910/14369/16 Господарського суду міста Києва залишити в силі.

Головуючий, суддя:Корнілова Ж. О.
Судді:Карабань В.Я.
Кондратова І.Д.