ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" жовтня 2017 р.Справа № 922/2842/17

Господарський суд Харківської області у складі:
судді Аюпової Р.М.
при секретарі судового засідання Васильєві А.В.

розглянувши справу
за позовом Акціонерної компанії "Харківобленерго", м. Харків
до Військової частини НОМЕР_1 , м.Харків
про стягнення грошових коштів в розмірі 6825,16 грн.
за участю представників сторін:
позивача - Бабенко О.І., дов. № 01-16/4847 від 15.08.2017р.;
відповідача - Печенізький В.С., дов. № 1/34-43 від 10.01.2017р.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Акціонерна компанія "Харківобленерго", м. Харків. звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Військової частини НОМЕР_1 , м. Харків, про стягнення заборгованості за договором про постачання електричної енергії № 321,61 від 18.08.2014р., укладеним між сторонами даного спору, в розмірі 6825,16 грн., з яких: 6129,43 грн. - пеня, за неналежне виконання відповідачем зобов`язання по оплаті електричної енергії за період лютий-травень 2017р.; 695,73 грн. - 3% річних за період лютий-травень 2017р. Також позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати.
Ухвалою господарського суду від 28.08.2017р. прийнято вказану позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 18.09.2017р. о 12:00 год.
Ухвалою господарського суду від 18.09.2017р. розгляд справи відкладався на 09.10.2017р. об 11:30 год.
У судовому засіданні 09.10.2017р. оголошувалась перерва до 18.09.2017р. об 11:00 год.
У судовому засіданні 18.09.2017р. представник позивача позов підтримав, наполягав на його задоволенні.
Представник відповідача у судовому засіданні 18.10.2017р. проти позову заперечував частково, з підстав, викладених у відзиві на позов (вх. № 32929), який судом долучається до матеріалів справи. Так, у відзиві на позов, відповідач зазначив про невірний розрахунок пред`явленої до стягнення суми пені та 3% річних, а також, враховуючи незначність прострочення виконання, відсутність збитків у позивача внаслідок прострочення виконання зобов`язання відповідачем, а також те, що заборгованість відповідача виникла внаслідок неповного та несвоєчасного фінансування його з Державного бюджету України, неможливість припинення енергопостачання військової частини у зв`язку з постійним здійсненням заходів по забезпеченню проведення антитерористичної операції, просить суд зменшити розмір пені на 70%.
Представник позивача у судовому засіданні 18.10.2017р. надав заперечення на відзив відповідача (вх. № 34269), в яких проти задоволення заяви відповідача про зменшення штрафних санкцій заперечував у повному обсязі, вважає її необґрунтованою та безпідставною.
Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України ( Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов`язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.
Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та відповідача, всебічно та повно дослідивши надані докази і таким чином з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені позовні вимоги, судом встановлено наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, 18.08.2014р. між Акціонерною компанією "Харківобленерго" (позивач, постачальник) та Військовою частиною НОМЕР_1 (відповідач, споживач) було укладено договір про постачання електричної енергії № 321,61.
Пунктом 9.4. договору, сторони погодили, що договір набирає чинності з дня його підписання та діє до 18.02.2015 року включно, а в частині розрахунків до їх повного завершення. Строк дії договору може бути продовженим тільки після укладання додаткової угоди щодо продовження терміну дії цього договору з енергопостачальною організацією.
31.12.2016р. між сторонами було укладено додаткову угоду щодо продовження терміну дії договору про постачання електричної енергії № 321,61 від 18.08.2014р. до 31.12.2017р.
Постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача з дозволеною потужністю, зазначеною у додатку №3.1 "Перелік місць встановлення розрахункових приладів обліку та тарифів, що застосовуються при проведенні розрахунків за спожиту електричну енергію" до цього договору, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купленої) електроенергії та здійснювати інші платежі згідно з умовами цього договору та додатками до договору, що є його невід`ємними частинами (розділ 1 договору).
Згідно з пункту 2.2.2. договору, сторони погодили, що постачальник зобов`язався постачати споживачу електроенергію, як різновид товару: в обсягах, визначених відповідно до розділу 5 договору, із урахуванням вимог розділу 6 цього договору, відповідно до додатку № 1 "Договірні величини електроспоживання".
Пунктом 5 Додатку № 2 остаточний розрахунок споживача за електричну енергію, спожиту протягом розрахункового періоду, здійснюється на підставі виставленого постачальником рахунка відповідно до даних про фактичне споживання електричної енергії, визначеного за показами розрахункових засобів обліку (або розрахунковим шляхом). За результатами розрахункового періоду споживачем та постачальником електричної енергії визначається фактичний обсяг поставленої споживачу електричної енергії та оформлюється додаток №20 "Акт про використану електричну енергію", який споживач отримує разом із рахунками та повинен повернути підписаним та скріпленим печаткою в термін до 5 днів.
Для проведення остаточного розрахунку споживач протягом 3-х робочих днів з дня закінчення розрахункового періоду повинен отримати в розрахунковому відділенні відповідного РВЕ або у відділі розрахунків з юридичними особами СО "Харківенергозбут" рахунок на оплату електричної енергії. Цей рахунок має бути оплачений споживачем протягом 5 операційних днів з дня його отримання.
В разі неявки споживача для отримання рахунку постачальник направляє рахунок споживачу рекомендованим листом. У такому разі рахунок вважається отриманим споживачем з дня його відправлення.
Пунктом 1 додатку № 2 до договору, сторони визначили, що розрахунковим періодом вважається період з 01 числа місяця до такого ж числа наступного місяця.
Позивач свої зобов`язання за даним договором виконав у повному обсязі, здійснив відпуск теплової енергії відповідачу.
Проте, відповідач умови договору щодо своєчасної оплати спожитої електричної енергії у встановлені договором строки виконав несвоєчасно, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість з пені та 3% річних, яка , станом на 01.07.2017р., складає: 6129,43 грн. - пеня, нарахована в березні-червні 2017р. за невиконане зобов`язання по оплаті електричної енергії за лютий-травень 2017р.; 695,73 грн. - 3% річних, нарахованих в березні-червні 2017р. за невиконане зобов`язання по оплаті електричної енергії за лютий-травень 2017р., що і стало підставою для звернення позивача з відповідним позовом до господарського суду.
Станом на дату розгляду справи, матеріали справи не містять доказів сплати відповідачем зазначеної суми заборгованості в добровільному порядку.
Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить із наступного.
Відповідно до Закону України Про електроенергетику та Правил користування електричною енергією, затвердженими Постановою НКРЕ України від 31.07.1996 р. № 28 (зі змінами та доповненнями від 25.12.2008 року), договір на користування електричною енергією є основним документом, який регламентує відносини між постачальником електричної енергії за регульованим тарифом і споживачем та визначає зміст правових відносин, прав та обов`язків сторін.
За загальним положенням цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 ЦК України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
У відповідності із ст.173 ГК України та ст. 509 ЦК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконати її обов`язку.
Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).
Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.
Ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.
Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).
Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 1 статті 16 ЦК України, частиною 2 статті 20 ГК України, одним із способів захисту права є примусове виконання обов`язку в натурі (присудження до виконання обов`язку в натурі).
Відповідно до ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно статті 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ч.1 ст. 193 ГК України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Згідно ст. 275 ГК України за договором енергопостачання, енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.
Згідно ст. 530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлено строк (дату) його виконання, то воно повинно бути виконано в цей строк (дату).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, що передбачено ч.1 ст. 612 ЦК України.
Згідно зі ст.ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Частинами 1, 3 ст.202 ГК України передбачено, що господарське зобов`язання припиняється, між іншим, виконанням, проведеним належним чином.
До відносин щодо припинення господарських зобов`язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Підстави припинення зобов`язання передбачені ст.ст.202-205 ГК України, ст.ст. 599-601, 604-609 ЦК України, зокрема за ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Отже, виконання своїх зобов`язань за договором, яке виконано боржником з порушенням строків, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, на які заборгованість за грошовим зобов`язанням підвищена в порядку індексації, а також процентів річних від простроченої суми за невиконання грошового зобов`язання, зокрема, за період прострочення платежу.
Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2 ст.625 ЦК України).
Передбачене законом право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.
Позивачем наданий обґрунтований розрахунок 3 % річних в розмірі 695,73 грн., нарахованих в березні-червні 2017р. за невиконане зобов`язання по оплаті електричної енергії за договором від 18.08.2014р., за лютий-травень 2017р.
Враховуючи вказані обставини, суд дійшов висновку про правомірність та обґрунтованість позовних вимог в цій частині. В зв`язку з чим, сума 3 % річних в розмірі 695,73 грн. підлягає стягненню з відповідача.
Відповідно до ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.
Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно з ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
У відповідності до ст. 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
В частині 2 статті 343 ГК України прямо зазначається, що пеня за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін господарських договорів, але її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.
Позивач, відповідно до Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" та у відповідності до п. 4.2.1. договору, п. 6 додатку №2 "Порядок розрахунків" до договору про постачання електричної енергії, за порушення строків виконання зобов`язання, нарахував відповідачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який здійснюється нарахування, від суми боргу за весь час прострочення, з урахуванням шестимісячного терміну за період за лютий-травень 2017р., в розмірі 6129,43 грн. та просить суд стягнути її на користь Акціонерної компанії "Харківобленерго".
Заперечуючи проти нарахування даної суми пені та 3% річних, відповідач вважає, що позивачем невірно нараховано відповідачеві пеню та 3% річних за період з 13.05.2017р. по 25.05.2017р.
З приводу поданих відповідачем заперечень, суд зазначає наступне.
Частиною 2 ст. 258 ЦК України передбачено спеціальну позовну давність в один рік до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), ч. 6 ст.232 ГК України передбачено що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через 6 місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Постановою Пленуму ВГСУ від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» у п.2.5. щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду.
Пеню нараховано в березні-червні 2017 року за невиконане зобов`язання по оплаті електричної енергії за лютий-квітень 2017 року.
Щодо нарахування пені за період з 13.05.2017р. - 25.05.2017р. (за 13 днів) на суму боргу 239529,75 ( рахунок № 0321,61 за квітень 2017 року на суму 296793,14 - 55708,14 (платіжне доручення № 721 від 27.04.2017) - 1555,25 (платіжне доручення № 1029 від 04.05.2017), тобто 239529,75 (сума боргу) * 0,26 ( подвійна облікова ставка НБУ) / 365*13 (кількість днів прострочки) = 2218,06 грн.
Сума боргу за використану електричну енергію за квітень з урахуванням оплат складає 239529,75 грн., на яку нараховуються штрафні санкції, а не 66959,19 грн., як вказує у контррозрахунку відповідач (66959,19 грн - сума оплати здійснена відповідачем платіжним дорученням № 1287 від 25.05.2017).
Аналогічну помилку у контррозрахунку у відзиві на позовну заяву Відповідач допускає при розрахунку 3% річних за період з 13.05.2017-25.05.2017р..
Отже, розрахунок пені та 3% річних, зроблений позивачем, суд вважає правомірним та обгрунтованим.
Однак, розглянувши клопотання відповідача про зменшення розміру пені на 70%, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до п.3 ст.83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання.
При цьому, суд зазначає, що при вирішенні питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.
Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (ст.43 ГПК України).
На підставі викладеного, а також враховуючи те, що заборгованість відповідача виникла внаслідок неповного та несвоєчасного фінансування його з Державного бюджету України, неможливість припинення енергопостачання військової частини у зв`язку з постійним здійсненням заходів по забезпеченню проведення антитеррористичної операції, суд вважає за можливе задовольнити клопотання відповідача частково, та, у відповідності до ст. 233 ГК України, п. 3 ст. 83 ГПК України зменшити розмір пені на 50%. За таких обставин, вимога про стягнення пені підлягає частковому задоволенню в розмірі 3064,72 грн. (6129,43 грн. - 50%).
Аналогічної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України при розгляді касаційних скарг по тотожним справам в частині зменшення розміру штрафних санкцій, відповідно до постанов: від 01.10.2013 р. у справі №5023/5976/12, від 06.04.2016 р. у справі №904/6483/15, від 19.11.2015 р. у справі №917/518/14, від 31.03.2015 р. у справі №912/3439/14, від 30.03.2015 р. у справі №918/1471/14.
Згідно з частиною другою статті 43 ГПК України та статтею 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Як визначено у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи. Суд обґрунтовує своє рішення лише тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується ст.49 ГПК України та постановою № 18 від 26.12.11р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції". Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.
Таким чином, відповідно до ст. 49 ГПК України, судові витрати покладаються на відповідача, без урахування зменшення неустойки.
Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.1, 4, 12, 22, 27, 32, 33, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити частково.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 . Код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь Акціонерної компанії "Харківобленерго" (61037, м. Харків, вул. Плеханівська, 149, , п/р НОМЕР_3 в АТ "Райффайзен Банк Аваль" м. Києва, МФО 380805) пеню в сумі 3064,72 грн., 3% річних в сумі 695,73 грн., судові витрати в сумі 1600,00 грн.
Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 19.10.2017 р.

Суддя Р.М. Аюпова

справа № 922/2842/17