ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2017 року Справа № 916/4245/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючий суддя суддіПоляк О.І.(доповідач), Корсак В.А., Ходаківська І.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргуЮжненської міської ради Одеської області
на постановуОдеського апеляційного господарського суду від 10.05.2017
у справі№ 916/4245/15 Господарського суду Одеської області
за позовомВиробничо-комерційної фірми у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІД"
до1.Южненської міської ради Одеської області 2.Дочірнього підприємства "Санта-Юг"
про визнання недійсним рішення та договору оренди
та за зустрічним позовомЮжненської міської ради Одеської області
доВиробничо-комерційної фірми у вигляді Товариства з обмеженою відповідальністю „ВІД"
за участю третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача за зустрічним позовом Дочірнього підприємства "Санта-Юг"
за участю третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача за зустрічним позовом Головного управління Держгеокадастру в Одеській області
про припинення права постійного користування земельною ділянкою,

у судовому засіданні взяли участь представники

від позивача (за первісним позовом): не з'явились;

від відповідача 1(за первісним позовом): Денов Г.В.;

від відповідача 2(за первісним позовом): не з'явились;

від третьої особи 1: не з'явились;

від третьої особи 2: не з'явились;

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року Виробничо-комерційна фірма у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю "ВІД" (далі за текстом - ВКФ ТОВ "ВІД") звернулась до Господарського суду Одеської області з позовом до Южненської міської ради Одеської області та Дочірнього підприємства "Санта-Юг" про визнання недійсними рішень Южненської міської ради Одеської області та договору оренди землі.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 21.10.2015 позовну заяву прийнято до провадження та призначено до розгляду.

У грудні 2015 року Южненська міська рада Одеської області звернулась до Господарського суду Одеської області із зустрічною позовною заявою до ВКФ ТОВ "ВІД" про припинення права постійного користування земельною ділянкою, яка ухвалою Господарського суду Одеської області від 09.12.2015 прийнята до провадження для спільного розгляду із первісним позовом.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 31.01.2017 (головуючий суддя - Оборотова О.Ю., судді - Степанова Л.В., Рога Н.В.), залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 10.05.2017 (головуючий суддя - Принцевська Н.М., судді - Разюк Г.П., Лисенко В.А.) первісну позовну заяву ВКФ ТОВ "ВІД" - залишено без розгляду. У задоволенні зустрічних позовних вимог Южненської міської ради Одеської області - відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятими у справі рішенням та постановою, Южненська міська рада звернулась до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 31.01.2017 та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 10.05.2017 у частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог та прийняти у цій частині нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування своєї правової позиції, заявник касаційної скарги посилається на порушення та неправильне застосування судами статті 141 Земельного кодексу України та статті 297 Податкового кодексу України. На переконання міської ради, судами першої та апеляційної інстанцій не враховано доводи позивача за зустрічним позовом стосовно того, що на спірній земельній ділянці товариством господарська діяльність не здійснюється, що свідчить про передчасність застосування до спірних правовідносин статті 297 Податкового кодексу України. Відсутність доказів сплати земельного податку, за наведених обставин, є підставою для припинення права постійного користування землею у примусовому порядку.

До Вищого господарського суду України надійшов відзив ВКФ ТОВ "ВІД", у якому товариство просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін з мотивів, у них викладених.

Розглянувши матеріали касаційної скарги, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судами та підтверджується матеріалами справи, відповідно до державного акту на право постійного користування землею серії ОД 29-2, зареєстрованого 05.12.1995 в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №2, в постійному користуванні ВКФ ТОВ ВІД знаходиться земельна ділянка площею 4785 кв.м для розміщення цеху по переробці рибної продукції. Згадана земельна ділянка передана в постійне користування на підставі рішення Южненського виконавчого комітету від 20.11.1995 №491.

14.10.2009 на підставі рішення Южненської міської ради від 16.12.2008 №984-V між Южненською міською радою та Дочірнім підприємством "Санта-Юг" укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 0,4785 га - під розміщення будівельної бази для обслуговування будівництва багатоповерхових будинків. Договір зареєстрований в Комінтернівському райвідділі Одеської регіональної філії державного підприємства "Центр Державного земельного кадастру" Державного комітету України по земельним ресурсам 23.10.2009 за №0128.

28.08.2014 Южненською міською радою прийнято рішення "Про продовження терміну дії договору оренди землі від 23.10.2009 року за №0128 надану Дочірньому підприємству "Санта-Юг" за адресою: Одеська область, місто Южне, Старомиколаївське шосе, 4/1», згідно з п.1 якого термін дії договору оренди землі поновлено терміном на 3 роки.

У подальшому, між Южненською міською радою та Дочірнім підприємством "Санта-Юг" на підставі вищевказаного рішення міської ради було укладено додаткову угоду до договору оренди землі від 23.10.2009 за №0128.

Звертаючись із первісним позовом, ВКФ ТОВ "ВІД" наголошував на порушенні рішеннями міської ради від 16.12.2008 і 28.08.2014, а також договором оренди, укладеним між відповідачем-1 та відповідачем-2, його земельних прав, які підтверджуються актом на право постійного користування земельною ділянкою серії ОД29-2 від 05.12.1995.

Як встановлено судами, 17.02.2016 в судовому засіданні від ВКФ ТОВ "ВІД" надійшло клопотання про призначення судової експертизи.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 17.02.2016 вказане клопотання ВКФ ТОВ "ВІД" - задоволено частково; призначено проведення судової землевпорядної експертизи у справі №916/2901/15; провадження у справі №916/4245/15 зупинено до закінчення проведення судової експертизи та повернення матеріалів справи до Господарського суду Одеської області; обов'язок оплати вартості проведення експертизи покладено на позивача за первісним позовом.

21.12.2016 від Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшла справа без експертного висновку у зв'язку з несплатою вартості експертизи.

Після повернення справи з експертної установи, ухвалами Господарського суду Одеської області від 26.12.2016 та 17.01.2017 явка представників сторін визнана обов'язковою, однак ВКФ ТОВ "ВІД" не забезпечила явку свого представника у засідання суду.

Надаючи правову оцінку діям позивача за первісним позовом, суди першої та апеляційної інстанцій зауважили, що непроведення експертного дослідження у зв'язку з несплатою вартості експертизи перешкоджає вирішенню спору що призводить до штучного затягування судового процесу, а тому суперечить, зокрема, вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, що, за висновком судів, свідчить про наявність підстав для залишення поданого ВКФ ТОВ "ВІД" позову без розгляду на підставі пункту 5 частини 1 статті 81 Господарського процесуального кодексу України.

Колегія суддів Вищого господарського суду України зауважує, що судові акти в частині вирішення первісного позову не оскаржуються у касаційному порядку.

Звертаючись із зустрічною позовною заявою про припинення права постійного користування земельною ділянкою загальною площею 0,4785 га під розміщення цеху по переробці рибної продукції, розташованої за адресою: Одеська область, м. Южне, Старомиколаївське шосе, 4, Южненська міська рада вказувала на самовільне зайняття товариством частини земельної ділянки, розробку технічної документації без згоди Южненської міської ради Одеської області та систематичну несплату земельного податку.

Розглядаючи позов в частині заявлених вимог, місцевий господарський суд, позицію якого підтримала апеляційна інстанція, керувався приписами статей 92, 116, 141 Земельного кодексу України, статтею 297 Податкового кодексу України, та з огляду на те, що право постійного користування може бути припинене лише з підстав визначених законом, а також встановлені судом обставини сплати товариством єдиного податку, до складу якого статтею 297 Податкового кодексу України, віднесено і земельний податок, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з наведеними висновками судів у зв'язку з наступним.

Згідно зі статтею 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Як роз'яснено пунктом 2.8 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 17.05.2011 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" право постійного землекористування є безстроковим, на відміну від права оренди, і може бути припинене лише з підстав, передбачених статтею 141 Земельного кодексу України, перелік яких є вичерпним. Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб'єкта права користування земельною ділянкою після державної реєстрації такого права поза межами підстав, визначених у статті 141 Земельного кодексу України, є такими, що порушують право користування земельною ділянкою.

Стаття 141 Земельного кодексу України встановлює наступні підстави припинення права користування земельною ділянкою:

а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою;

б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим кодексом;

в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій;

г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам;

ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;

д) систематична несплата земельного податку або орендної плати;

е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці;

є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

При цьому, порядок припинення права користування земельними ділянками, які використовуються з порушенням земельного законодавства, врегульовано статтею 144 Земельного кодексу України. Вказана стаття визначає, що у разі виявлення порушення земельного законодавства державний інспектор сільського господарства, державний інспектор з охорони довкілля складає протокол про порушення та видає особі, яка допустила порушення, вказівку про його усунення у 30-денний строк. Якщо особа, яка допустила порушення земельного законодавства, не виконала протягом зазначеного строку вказівки державного інспектора щодо припинення порушення земельного законодавства, державний інспектор сільського господарства, державний інспектор з охорони довкілля відповідно до закону накладає на таку особу адміністративне стягнення та повторно видає вказівку про припинення правопорушення чи усунення його наслідків у 30-денний строк. У разі неусунення порушення земельного законодавства у 30-денний строк державний інспектор сільського господарства, державний інспектор з охорони довкілля звертається до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про припинення права користування земельною ділянкою. Рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про припинення права користування земельною ділянкою може бути оскаржене землекористувачем у судовому порядку.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" від 16.04.2004 №7 наголошено на тому, що вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, суди повинні враховувати, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140 - 149 Земельного кодексу України. У випадках, визначених цими нормами, припинення права власності на землю чи права землекористування провадиться за позовом відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування в судовому порядку, недодержання якого є підставою для визнання рішення цього органу та виданих державних актів недійсними.

Як встановлено судами, матеріали справи не містять доказів (актів дотримання вимог земельного законодавства тощо) використання товариством спірної земельної ділянки не за цільовим призначенням. Невикористання земельної ділянки, ще не свідчить про те, що така земельна ділянка використовується не за цільовим призначенням, відтак, така обставина не може слугувати достатньою правовою підставою для припинення права постійного користування з підстав, визначених пунктом "ґ" частини 1 статті 141 Земельного кодексу України.

Оцінюючи доводи ради стосовно систематичної несплати земельного податку, судами з'ясовано, що Виробничо-комерційна фірма у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю "ВІД" здійснює свою господарську діяльність за спрощеною системою оподаткування шляхом сплати єдиного податку.

Стаття 297.1. Податкового кодексу України встановлює, що платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з таких податків і зборів:

1) податку на прибуток підприємств;

2) податку на доходи фізичних осіб у частині доходів (об'єкта оподаткування), що отримані в результаті господарської діяльності платника єдиного податку першої - третьої групи (фізичної особи) та оподатковані згідно з цією главою;

3) податку на додану вартість з операцій з постачання товарів, робіт та послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, крім податку на додану вартість, що сплачується фізичними особами та юридичними особами, які обрали ставку єдиного податку, визначену підпунктом 1 пункту 293.3 статті 293цього Кодексу, а також що сплачується платниками єдиного податку четвертої групи;

4) податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва;

5) рентної плати за спеціальне використання води платниками єдиного податку четвертої групи.

Як встановлено судами, на спірній земельній ділянці площею 0,4785 га розташовано цех по переробці рибної продукції, який належить товариству на праві приватної власності та використовується ним при здійсненні його господарської діяльності.

Доказів несплати товариством єдиного податку, або ж припинення здійснення ним господарської діяльності (ліквідація товариства, внесення змін до статуту в частині здійснення діяльності з метою отримання прибутку тощо) міською радою судом не надано. Подані Южненською міською радою докази стосовно зупинення діяльності на заводі з переробки рибної продукції, розташованому на спірній земельній ділянці не є належними та допустимими доказами, а відтак, не свідчать про припинення здійснення товариством господарської діяльності та невикористання цієї земельної ділянки для провадження власної господарської діяльності.

З огляду на наведене, колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно відсутності підстав для припинення права постійного користування ВКФ ТОВ "ВІД", посвідченого актом на право постійного користування землею серії ОД 29-2 від 05.12.1995 з підстав використання земельної ділянки не за цільовим призначенням та систематичної несплати земельного податку.

Переглядаючи постанову апеляційного суду у касаційному порядку, колегією суддів Вищого господарського суду України з'ясовано, що ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 01.03.2017 року по даній справі відстрочено Южненській міській раді Одеської області сплату судового збору до 29.03.2017 року. Апелянтом 13.03.2017 подано до суду клопотання про долучення до справи платіжного доручення №39 від 23.02.2017 року про сплату судового збору у розмірі 1339,80 грн, тобто судовий збір міською радою сплачено за перегляд зустрічної позовної заяви у апеляційному порядку.

Апеляційний суд, переглядаючи справу в апеляційному порядку дійшов висновку про те, що сума судового збору за подання апеляційної скарги у справі, що переглядається становить 4547,40 грн. Так, судом було враховано необхідність сплати судового збору як за первісний, так і зустрічний позови. У зв'язку з цим, апеляційний суд дійшов висновку про стягнення із Южненської міської ради Одеської області 3207,60 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Колегія суддів не може погодитись із наведеним висновком суду апеляційної інстанції. Так, відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеної ним у постанові від 31.05.2017 у справі №911/1106/16, у разі оскарження в апеляційному порядку судового рішення, ухваленого за наслідками розгляду первісного та зустрічного позовів, якщо сторона не згодна з таким рішенням у цілому, судовий збір має сплачуватися з урахуванням результатів розгляду як первісного, так і зустрічного позовів, а у разі оскарження судового рішення лише в частині вирішення одного із позовів судовий збір має сплачуватися, виходячи із розміру ставки, що підлягала сплаті при поданні відповідного позову.

Як убачається зі змісту постанови суду апеляційної інстанції та підтверджується апеляційною скаргою, Южненська міська рада Одеської області оскаржувала рішення Господарського суду Одеської області від 31.01.2017 лише у частині відмови у задоволенні зустрічного позову.

Частиною 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" розміри ставок судового збору за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру - 1,5 відсотки ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з позовної заяви немайнового характеру - 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Підпунктом 4 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що при поданні до господарського суду апеляційної скарги на рішення суду судовий збір справляється у розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Таким чином, враховуючи наведені норми права, а також те, що Южненська міська рада Одеської області оскаржувала відповідне рішення місцевого суду лише у частині відмови у задоволенні зустрічного позову, колегія суддів дійшла висновку, що апелянтом сплачено судовий збір у встановленому Законом України "Про судовий збір" розмірі, а саме 1339,8 грн. Натомість, постанова апеляційного суду від 10.05.2017 у частині стягнення із Южненської міської ради Одеської області 3207,60 грн. судового збору не відповідає приписами підпункту 4 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір".

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 1119 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право змінити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції.

Враховуючи межі перегляду справи і повноваження касаційної інстанції щодо переоцінки доказів, встановлені статтею 1117 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга Южненської міської ради Одеської області підлягає частковому задоволенню. Рішення Господарського суду Одеської області від 31.01.2017 у справі №916/4245/15 слід залишити без змін, а постанову Одеського апеляційного господарського суду від 10.05.2017 у справі №916/4245/16 необхідно змінити шляхом виключення із резолютивної частини постанови пунктів 3 та 4. У решті - резолютивну частину постанови Одеського апеляційного господарського суду від 10.05.2017 у справі №916/4245/16 слід залишити без змін.

У силу приписів статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за розгляд касаційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Южненської міської ради Одеської області на постанову Одеського апеляційного господарського суду від 10.05.2017 у справі №916/4245/15 задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 10.05.2017 у справі №916/4245/15 змінити. Виключити із резолютивної частини постанови Одеського апеляційного господарського суду від 10.05.2017 у справі №916/4245/15 пункти 3 та 4. У решті - резолютивну частину постанови Одеського апеляційного господарського суду від 10.05.2017 у справі №916/4245/16 залишити без змін.

Головуючий суддя О.І. Поляк

Судді В.А. Корсак

І.П. Ходаківська