ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2017 року Справа № 910/3556/17
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Плюшка І.А. - головуючого,

Малетича М.М.,

Сибіги О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну

скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Людмила"

на рішення Господарського суду міста Києва від 22.05.2017

на постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.08.2017

у справі № 910/3556/17

господарського суду міста Києва

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Людмила"

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Юргруп",

2) Пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду "Капітал" в особі товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Гранд-Інвест",

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні

відповідачів ОСОБА_4,

про визнання недійсним та припиненим договорів,-

за участю представників

позивача - Домашенко О. Є.

відповідача - 1. не з'явився

2. не з'явився

третьої особи - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛЮДМИЛА" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до відповідачів 1 товариства з обмеженою відповідальністю "Юргруп" та 2 пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду "Капітал" в особі товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Гранд-Інвест" (далі - відповідач-2) про:

- визнання недійсним договору від 04 серпня 2015 року про відступлення прав за іпотечним договором від 17 грудня 2010 року № 02-10/524, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1356;

- визнання припиненим з 29 липня 2015 року договору іпотеки від 17 грудня 2010 року № 02-10/524, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., зареєстрованого в реєстрі за № 6142.

Рішенням господарського суду міста Києва від 22 травня 2017 року (суддя Балац С.В.) залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського від 15 серпня 2017 року (судді Яковлєв М.Л., Разіна Т.І., Чорна Л.В.) №910/3556/17 у задоволені позову відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятими рішенням та постановою Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛЮДМИЛА" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 22 травня 2017 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 15 серпня 2017 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

В обґрунтування зазначених вимог заявник касаційної скарги посилається на неправильне застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарським судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що між публічним акціонерним товариством "Укрсоцбанк", як кредитором, та спільним українсько-німецьким підприємством "Марком" у формі товариства з обмеженою відповідальністю, як позичальником, укладено генеральний договір про здійснення кредитування від 17 грудня 2010 року № 06.1-27/17, відповідно до предмету якого, кредитор зобов'язується надавати позичальнику грошові кошти в гривнях на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання кредиту, а позичальник зобов'язується повертати кредит в порядку, визначеному Генеральним кредитним договором (п. 1 Генерального кредитного договору).

В якості забезпечення виконання зобов'язань боржника за Генеральним кредитним договором між публічним акціонерним товариством "Укрсоцбанк", як іпотекодержателем, та товариством з обмеженою відповідальністю "Людмила", як іпотекодавцем, укладено договір іпотеки від 17 грудня 2010 року № 02-10/524, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., зареєстрованого в реєстрі за № 6142 (далі Іпотечний договір від 17 грудня 2010 року № 02-10/524), відповідно до предмету якого іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю в якості забезпечення виконання позичальником зобов'язання за Генеральним кредитним договором нерухоме майно, а саме: нежилі приміщення з № 1 по № 18 (групи приміщень № 5) - магазин та кафе з продажу алкогольних напоїв загальною площею 462,40 м2, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (п. 1.1 Іпотечного договору від 17 грудня 2010 року № 02-10/524).

У подальшому, 21 липня 2015 року публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк" відступило право вимоги за Генеральним кредитним договором товариству з обмеженою відповідальністю "Юргруп" відповідно до договору про відступлення права вимоги.

21 липня 2015 року публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк" відступило право вимоги за Іпотечним договором від 17 грудня 2010 року № 02-10/524 відповідачу-1 на підставі договору про відступлення права вимоги.

Між товариством з обмеженою відповідальністю "Юргруп", як первісним кредитором, та пайовим закритим недиверсифікованим венчурним інвестиційним фондом "Капітал" в особі товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Гранд-Інвест", як новим кредитором, укладений договір від 28 липня 2015 року про відступлення прав вимоги за Генеральним кредитним договором, відповідно до предмету якого до відповідача-2 переходять всі права відповідача-1 за Генеральним кредитним договором (п. 2 Договору про відступлення прав вимоги від 28 липня 2015 року).

Також, між відповідачами у справі 04 серпня 2015 року було укладено договір про відступлення прав за Іпотечним договором від 17 грудня 2010 року № 02-10/524, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В., зареєстрований в реєстрі за № 1356 відповідно до п. 1 якого, відповідач-1 передає відповідачу-2 всі свої права за Іпотечним договором від 17 грудня 2010 року № 02-10/524.

Позивач, як за змістом позовних вимог, так і у доводах апеляційного та касаційного оскарження, посилаючись на ст. 17, ч.1 ст. 24 Закону України "Про іпотеку", ст. 1054 Цивільного кодексу України, ч. 1, 2 ст. 203, ст. 215 Цивільного кодексу України, просить суд визнати недійсним договір від 04 серпня 2015 року про відступлення прав за іпотечним договором від 17 грудня 2010 року № 02-10/524.

Позивач вважає, що оскільки відповідач-1 28 липня 2015 року відступив права за основним зобов'язанням на підставі договору про відступлення прав вимоги за генеральним кредитним договором відповідачу-2, то укладений між відповідачами договір від 04 серпня 2015 року про відступлення прав за іпотечним договором від 17 грудня 2010 року № 02-10/524 суперечить приписам статті 24 Закону України "Про іпотеку", оскільки відступлення прав відбулось не одночасно, як визначено ст. 24 Закону про іпотеку, а лише через сім днів після укладення договору про відступлення прав вимоги за генеральним кредитним договором, чим порушено визначений ст. 24 Закону про іпотеку порядок.

Також позивач просить визнати припиненими з 29 липня 2015 року правовідносини за основним договором іпотеки від 17 грудня 2010 року № 02-10/524, укладеного між позивачем та публічним акціонерним товариством "Укрсоцбанк", який передав 21 липня 2015 року права іпотекодержателя відповідачу-1, оскільки зобов'язання, забезпечене заставою (основне зобов'язання спільного українсько-німецького підприємства "Марком" у формі товариства з обмеженою відповідальністю перед відповідачем-1 щодо повернення коштів за генеральним договором кредитування) є припиненим. З огляду на те, що є припиненим основне зобов'язання спільного українсько-німецького підприємства "Марком" у формі товариства з обмеженою відповідальністю перед відповідачем-1, яке було забезпечене заставою, то правовідносини за договором іпотеки від 17 грудня 2010 року № 02-10/524, зареєстрованого в реєстрі за № 6142 також є припиненими.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, прийнявши до уваги доводи та заперечення обох сторін, частково не погоджується з правовими висновками судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 512 Цивільного кодексу України визначено підстави заміни кредитора у зобов'язанні, зокрема внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі ст.ст. 514, 516 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків.

Відповідно до статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Приписами статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За своєю правовою суттю відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому, заміна кредитора саме у зобов'язанні допускається протягом усього часу існування зобов'язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

Отже, за загальним правилом, передбаченим у ч. 1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов'язків, не погіршує становища боржника та не зачіпає його інтересів, однак сторони мають право додатково врегулювати порядок заміни кредитора у договорі.

Колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що посилання позивача на те, що кредитором за кредитним договором може виступати лише банк або кредитна спілка, оскільки відповідно до діючого законодавства України кредити в Україні на підставі виданих ліцензій можуть надавати лише дві фінансові установи банки та кредитні спілки, є необґрунтованими оскільки заміна кредитора у зобов'язанні в розумінні приписів Цивільного кодексу України жодним чином не пов'язана із наявністю у нового кредитора статусу фінансової установи або ліцензії на право видачі кредиту.

Положеннями пункту 5 Договору про відступлення прав вимоги за генеральним кредитним договором від 28 липня 2015 року визначено, що разом з правом вимоги виконання зобов'язань, що передаються за цим договором, до відповідача-2 переходять права вимоги за договорами, що забезпечують виконання зобов'язань за Генеральним кредитним договором.

На виконання пункту 5 Договору про відступлення прав вимоги від 28 липня 2015 року, між відповідачами укладено договір від 04 серпня 2015 року про відступлення прав за іпотечним договором від 17 грудня 2010 року № 02-10/524 (оспорюваний договір), відповідно до умов якого відповідач-1 передав відповідачу-2 всі свої права за Іпотечним договором від 17 грудня 2010 року № 02-10/524. (а/с 22).

У відповідності до ст. 24 Закону "Про іпотеку" відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Тобто законодавець передбачає, що переуступка права за іпотечним договором у будь-якому випадку передує уступці за основним зобов'язанням, а не навпаки.

Іпотекодержатель зобов'язаний письмово у п'ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов'язанням.

Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Норма статті 24 Закону "Про іпотеку" встановлює правило, за яким до нового іпотекодержателя мають одночасно перейти права за основним зобов'язанням і такі права переходять навіть у випадку відсутності договору про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням, що зайвий раз підтверджує обов'язковість в першу чергу уступки прав за іпотечним договором, а не кредитним зобов'язанням.

З наведених норм вбачається, що законодавство передбачає можливість відступлення прав за іпотечним договором за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

Суди попередніх інстанцій зазначили, що не визначено, протягом якого часу після укладення договору відступлення права вимоги за основним зобов`язанням може бути укладено договір про уступку права вимоги за договором іпотеки пославшись при цьому на установлену практику у постанові Вищого господарського суду України від 27 червня 2017 року у справі № 910/7500/16, однак в зазначеній справі є відмінними від обставин у даній справі, а саме з тексту постанови вбачається, що відступаючи право вимоги за основним договором, первісний кредитор в п.1.5 договору відступлення зобов`язався у строк не пізніше 15 робочих днів з моменту укладання цього договору відступити всі права, зокрема, за договором іпотеки, укладеним між первісним кредитором та іпотекодавцями для забезпечення належного виконання зобов`язань за основним договором. У даній справі № 910/3556/17 відступаючи право вимоги за основним договором, первісний кредитор в п. 9 договору відступлення від 28 липня 2017 року зобов`язався одночасно з підписанням цього договору укласти договори про відступлення права вимоги за іпотечним договором, чого не було зроблено.

З огляду на викладене, Товариство з обмеженою відповідальністю "Юргруп" уклавши договір про відступлення прав вимоги за генеральним кредитним договором від 28 липня 2015 року - 29 липня 2015 року втратило статус кредитора перед спільним українсько-німецьким підприємством "Марком" у формі товариства з обмеженою відповідальністю, оскільки зазначене зобов'язання забезпечене договором іпотеки від 17 грудня 2010 року № 02-10/524, та є похідним зобов'язанням, то правовідносини за зазначеним договором іпотеки є також припиненими з 29 липня 2015 року.

Згідно частин 1, 2 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу.

Приписами статті 1 Закону України "Про іпотеку" (в редакції на момент вчинення оспорюваного правочину, далі - Закон "Про іпотеку") встановлено, що іпотекодержатель - кредитор за основним зобов'язанням, оскільки як зазначено вище Товариство з обмеженою відповідальністю "Юргруп" 29 липня 2015 року втратило кредитора та воно і не могло бути іпотекодержателем з 29 липня 2015 року.

Однак, відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Тобто вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Обов'язковість доведення наявності факту порушення спірною угодою прав та/або інтересів позивача, який не є стороною правочину, узгоджується з позицією Пленуму Верховного Суду України, викладеною в абзаці 5 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".

В той же час, ані в позовній заяві, ані в апеляційній та касаційній скаргах, позивач, який не є стороною оспорюваного ним правочину, не наводить та, відповідно, не доводить, які його права та законні інтереси порушуються цим правочином, оскільки як встановлено вище Товариство з обмеженою відповідальністю "Юргруп" з 29 липня 2015 року втратило статус іпотекодержателя майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Людмила", тому вищезазначений договір не порушує права позивача, який не є стороною договору від 04 серпня 2015 року про відступлення прав за іпотечним договором від 17 грудня 2010 року № 02-10/524, оскільки не створює для останнього будь-яких прав та обов'язків, у зв'язку з чим у нього відсутні підстави вимагати визнання його недійсним.

Враховуючи те, що судами попередніх інстанцій було у повній мірі встановлено всі обставини, які мають значення для даної справи, проте таким обставинам була дана неправильна юридична оцінка та не вірно застосовано норми матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, суд касаційної інстанції вважає за необхідне скасувати попередні судові рішення з прийняттям нового рішення у справі про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11110, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Людмила" задовольнити частково.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 15 серпня 2017 року та рішення господарського суду міста Києва від 22 травня 2017 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання припиненими з 29 липня 2017 року правовідносин за Іпотечним договором від 17 грудня 2010 року № 02-10/524 та прийняти в цій частині нове рішення.

3. Визнати припиненими з 29 липня 2015 року правовідносин за договором іпотеки № 02-10/524 від 17 грудня 2010 року.

4. В решті рішення господарського суду міста Києва від 22 травня 2017 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 15 серпня 2017 року у справі № 910/3556/17 залишити без змін.

Головуючий суддя І. А. Плюшко

Судді М. М. Малетич

О. М. Сибіга