РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.10.2017 Справа №910/12418/17
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СЛУХ»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «КОРДІАЛ»

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: 1.ОСОБА_1

2. ОСОБА_2

про визнання укладеним договору, визнання права власності та стягнення

15000 грн.

Суддя Трофименко Т.Ю.

Представники учасників судового процесу:

Від позивача: Бортман О.А. - по дов.

Від відповідача: Мельник Т.Б.- по дов.

Від третьої особи-1: ОСОБА_5 - по дов.

Від третьої особи-2: ОСОБА_6 по довіреності від 04.08.2017 № 416

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано позов Товариства з обмеженою відповідальністю «СЛУХ» до Товариства з обмеженою відповідальністю «КОРДІАЛ» про визнання укладеним договору, визнання права власності та стягнення 15000 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.08.2017 порушено провадження у справі № 910/12418/17, призначено її до розгляду у судовому засіданні на 28.08.2017 та зобов'язано сторін надати певні документи.

28.08.2017 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва позивач подав повідомлення про відсутність аналогічних спорів між сторонами та клопотання про витребування доказів, в якому просив:

- витребувати у відповідача заяву про державну реєстрацію права власності щодо приміщення від 04.08.2017 (реєстраційний номер 23549374), додані до неї документи, документи щодо переходу від відповідача права власності на групу приміщень АДРЕСА_2, документи, на підставі яких були вчинені реєстраційні дії щодо відповідача № 1035446 від 16.06.2017 та № 2000530 від 03.08.2017;

- витребувати від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Куксової Марії Сергіївни (свідоцтво № 9022; адреса: АДРЕСА_1): заяву про державну реєстрацію права власності від 04.08.2017 (реєстраційний номер 23549374), додані до неї документи, документи, щодо переходу від відповідача права власності на группу приміщень АДРЕСА_2, документи, на підставі яких була вчинена реєстраційна дія щодо відповідача № 1035446 від 16.06.2017;

- витребувати від приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Волинської області Грушицької Віталіни Віталіївни (свідоцтво про право на заняття ноаріальною діяльністю № 5127 від 30 квітня 2004 року, адреса: АДРЕСА_3): документи, на підставі яких була вчинена реєстраційна дія щодо відповідача № 2000530 від 03.08.2017;

- витребувати від Ратнівської районної державної адміністрації Волинської області (адреса: 44100, смт Ратне, вул. Центральна, 19) матеріали реєстраційної справи відповідача (код 39018738).

Також, 28.08.2017 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва позивач подав клотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішенням у пов`язаній з нею цивільній справі № 752/10866/17.

Представники сторін у судове засідання 28.08.2017 з'явились; представник позивача підтримав клопотання про витребування доказів та просив задовольнити; представник відповідача заперечив проти вказаного клопотання та просив відмовити у його задоволенні; представник відповідача надав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Також, представником відповідача заявлено усне клопотання про залучення до участі у справі ОСОБА_9 та ОСОБА_2 у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.08.2017 частково задоволено клопотання про витребування доказів; залучено до участі у справі ОСОБА_9 і ОСОБА_2 у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача; відкладено вирішення клопотання про зупинення провадження та відкладено розгляд справи на 18.09.2017.

13.09.2017 від Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Куксової Марії Сергіївни через відділ діловодства суду надійшли документи для долучення до матеріалів справи.

14.09.2017 позивач через відділ діловодства суду подав документи для долучення до матеріалів справи.

Представники третіх осіб у судове засідання 18.09.2017 не з'явились; про причини неявки повноважних представників суд не повідомили; про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.

У судовому засіданні 18.09.2017 представник позивача заявив усне клопотання про витребування доказів; суд перейшов до вирішення спору по суті; представники сторін надали пояснення по суті спору; у судовому засіданні 18.09.2017 оголошено перерву до 27.09.2017.

26.09.2017 позивач через відділ діловодства суду подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

27.09.2017 третя особа-1 через відділ діловодства суду подала письмові пояснення по справі.

Представники третьої особи-1 у судове засідання 27.09.2017 не з`явились; про причини неявки повноважних представників суд не повідомили; про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.

У судовому засідання 27.09.2017 представники учасників процесу надали усні пояснення по справі.

Ухвалою від 27.09.2017р. розгляд справи було відкладено на 18.10.2017р.

У судовому засіданні 18.10.2017р. представником позивача було заявлено клопотання про колегіальний розгляд справи.

Вказане клопотання було розглянуто та відхилено судом з огляду на наступне.

Згідно зі ст.4-6 Господарського процесуального кодексу України справи у місцевих господарських судах розглядаються суддею одноособово. Будь-яку справу, що відноситься до підсудності цього суду, залежно від категорії і складності справи, може бути розглянуто колегіально у складі трьох суддів.

Позивач, обґрунтовуючи свою заяву, посилається складність спірних правовідносин.

Наразі, за висновками суду розглядувана справа не відноситься до категорії складних, крім того, наявна практика вирішення аналогічних спорів, на теперішній час є усталеною. Інших підстав для необхідності колегіального розгляду спору позивачем не представлено, а судом не встановлено.

Крім того, на думку господарського суду, задоволення наведеного клопотання могло призвести до затягування строків розгляду спору.

В силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Отже, враховуючи принципи справедливості та розумності строків розгляду справи, оскільки, за висновками суду, справа №910/12418/17 не потребує колегіального розгляду, клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «СЛУХ» залишено без задоволення.

У судовому засіданні 18.10.2017р. судом також було розглянуто та відмовлено в задоволенні клопотань позивача про витребування доказів та відкладення розгляду справи.

При цьому, відмовляючи в задоволення клопотання про відкладення розгляду справи, суд виходив з наступного.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Пунктом 3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» передбачено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Наразі, суд зауважує, що призначення заявником нового представника для участі у розглядуваній справі ніяким чином не вказує на наявність достатніх підстав для відкладення розгляду справи.

Господарський суд вважає за необхідне зауважити, що відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Отже, у зв'язку з ратифікацією Конвенції, протоколів до неї та прийняттям Верховною Радою України Закону господарським судам у здійсненні судочинства зі справ, віднесених до їх підвідомчості, слід застосовувати судові рішення та ухвали Суду з будь-якої справи, що перебувала в його провадженні. Вказану правову позицію наведено у Інформаційному листі №01-06/1444/16 від 22.04.2016 р. Вищого господарського суду України «Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, юрисдикцію та практику Європейського суду з прав людини».

У відповідності до ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п.3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010р., «Смірнова проти України» від 08.11.2005р., «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006р., «Літоселітіс Проти Греції» від 05.02.2004р.)

Аналіз практики Європейського суду щодо тлумачення положення «розумний строк» свідчить: в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» він роз'яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

У розумінні Європейського суду для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження. Точкою відліку переважно є момент звернення до національного суду з позовом, хоча цей момент може настати і раніше, наприклад, якщо судовому розгляду має передувати попередній обов'язковий розгляд справи адміністративним (виконавчим) органом (рішення у справі «Еркнер і Гофауер проти Австрії»).

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Судді повинні усвідомлювати особисту відповідальність за розгляд справ у встановлені законом строки, за якість розгляду справ, не допускати фактів зволікання, вживати всіх необхідних заходів з метою неухильного дотримання процесуальних строків (п.7 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення»).

Наразі, суд зауважує, що розгляд справи здійснюється з 27.07.2017р., а отже, подальше відкладення її розгляду може призвести до неправомірного затягування судового процесу та порушення приписів ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, з огляду на наведене вище у сукупності, суд дійшов висновку щодо необґрунтованості поданого заявником клопотання та відсутності підстав для його задоволення.

Під час розгляду справи у судовому засіданні 18.10.2017р. судом також було розглянуто та відмовлено в задоволенні клопотання позивача про зупинення провадження по справі. При цьому, суд виходив з такого.

За приписами ч.1 ст.79 Господарського процесуального кодексу України господарський суд зупиняє провадження по справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом, а також у разі звернення господарського суду із судовим дорученням про надання правової допомоги до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове й повне припинення всіх процесуальних дій у справі, що викликане настанням зазначених у законі причин, що перешкоджають подальшому руху процесу, і щодо яких невідомо, коли вони можуть бути усунені.

Зупинення провадження у справі, здійснюється без зазначення строку, до усунення обставин, які зумовили зупинення провадження у справі, тобто закінчення строку визначається вказівкою на подію. Крім того, перелік підстав відкладення розгляду справи не є вичерпним, а зупинити провадження у справі господарський суд може лише з підстав, установлених законом.

Господарський суд повинен зупинити провадження у справі за наявності інформації про розгляд іншої справи, незалежно від заяв учасників судового процесу. Така інформація підтверджується тільки судовими документами: ухвалами, рішеннями, постановами судів, позовними заявами, скаргами.

Іншим судом, про який йдеться у частині першій статті 79 Господарського процесуального кодексу України, є будь-який орган, що входить до складу судової системи України згідно з статтею 3 та частиною другою статті 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»; іншим судом може вважатися й інший склад суду (одноособовий чи колегіальний) в тому ж самому судовому органі, в якому працює суддя (судді), що вирішує (вирішують) питання про зупинення провадження у справі.

Для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарському суду слід у кожному конкретному випадку з'ясовувати як пов'язана справа, яка розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом та чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Пов'язаність справ полягає у тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі, зокрема, факти, що мають преюдиціальне значення. Ці обставини повинні бути такими, що мають значення для даної справи. Неможливість розгляду даної справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені господарським судом самостійно у даній справі. Йдеться про те, що господарський суд не може розглянути певну справу через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок: непідвідомчості; обмеженості предметом позову; неможливості розгляду тотожної справи; певної черговості розгляду вимог. Метою зупинення провадження у справі до розгляду пов'язаної з нею справи є виявлення обставин, підстав, фактів тощо, що не можуть бути з'ясовані та встановлені у даному процесі, проте які мають значення для справи, провадження у якій зупинено. Аналогічну правову позицію наведено у п.3.16 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Обґрунтовуючи подане клопотання заявник посилався на те, що у провадженні Голосіївського районного суду міста Києва перебуває справа №752/10866/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СЛУХ» до Товариства з обмеженою відповідальністю «КОРДІАЛ», ОСОБА_10, Державного реєстратора юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бойко Олега Володимировича, ОСОБА_9 про визнання недійсним, в тому числі, іпотечного договору, укладеного 18.07.2014р. між ОСОБА_10 та Товариством з обмеженою відповідальністю «КОРДІАЛ».

Проте, суд зазначає, що розгляд означеної справи не перешкоджає розгляду спору у справі №910/12418/17.

За висновками суду, обставини, що входять до предмету доказування у даній справі, можуть бути встановлені судом в межах розгляду цієї справи на підставі оцінки доказів, представлених сторонами.

До того ж, за висновками суду, задоволення клопотання позивача могло призвести до затягування строків розгляду справи, а отже, порушення вимог Господарського процесуального кодексу України та ст.6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Судом також було відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про направлення справи за територіальною підсудністю за місцем знаходження відповідача з огляду на наступне.

За приписами ч. ст.15 Господарського процесуального кодексу України справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні господарських договорів, справи у спорах про визнання договорів недійсними розглядаються господарським судом за місцезнаходженням сторони, зобов'язаної за договором здійснити на користь другої сторони певні дії, такі як: передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо.

Справи у спорах про право власності на майно або про витребування майна з чужого незаконного володіння чи про усунення перешкод у користуванні майном розглядаються господарським судом за місцезнаходженням майна (ч.3 ст.16 Господарського процесуального кодексу України).

Отже, виходячи з того, що з однією з позовних вимог є вимога про визнання права власності на нежиле приміщення, групи приміщень АДРЕСА_2, загальною площею 347,1 кв.м, справа підлягає розгляду за правилами виключної підсудності у відповідності до ст.16 Господарського процесуального кодексу України, за місцем знаходження майна.

У судовому засіданні позивачем було підтверджено раніше висловлену правову позицію по суті спору.

Представником відповідача проти задоволення позовних вимог було надано заперечення.

Представниками третіх осіб було надано пояснення по суті справи.

В судовому засіданні 18.10.2017р. на підставі приписів ст.ст.82-85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення учасників судового процесу, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ст.759 Цивільного кодексу України).

01.10.2014р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кордіал» (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Слух» (орендар) був укладений договір оренди з правом викупу №01/10/14, за змістом п. 1.1 якого орендодавець зобов'язується передати орендареві у строкове платне користування нежиле приміщення, групи приміщень АДРЕСА_2, загальною площею 347,1 кв.м, на умовах, визначених цим договором.

Пунктом 1.2 договору №01/10/14 від 01.10.2014р. визначено, що приміщення, яке надається в оренду, належить орендодавцеві на праві власності на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 24.12.2013 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Байдик Т.М. та зареєстрованою в реєстрі за №1509.

Відповідно до п. 8.1 договору №01/10/14 від 01.10.2014р. за умови виконання орендарем обов'язку, передбаченого п. 7.1.1 цього договору, орендар протягом строку дії цього договору має право на викуп приміщення у орендодавця.

Згідно з п. 8.2 договору №01/10/14 від 01.10.2014р. строки реалізації орендарем прав на викуп приміщення, ціна приміщення, умови розрахунку, порядок переходу права власності на приміщення та інші істотні умови викупу визначаються сторонами у додатковій угоді про викуп приміщення, яка укладається одночасно з цим договором та є його невід'ємною частиною.

Додатковою угодою від 01.10.2014р. до договору №01/10/14 від 01.10.2014р. сторони погодили, що орендодавець, в порядку та на умовах, визначених цією додатковою угодою, надає право орендарю на викуп нежилого приміщення, група АДРЕСА_2, загальною площею 347,1 кв.м у орендодавця.

Пунктом 2.1 вказаної додаткової угоди визначено, що вартість 1 кв.м приміщення становить 1 525,00 дол. США. Загальна вартість приміщення становить 529 327,00 дол. США.

Відповідно до п.2.2 додаткової угоди орендар здійснює оплату загальної вартості приміщення, встановлену в п.2.1 цієї додаткової угоди, рівними платежами кожного місяця в строк до 01.08.2017 р. включно починаючи з 01.05.2015 р.

За умовами п.4.1 додаткової угоди після повної оплати орендарем загальної вартості приміщення сторони зобов'язуються укласти договір купівлі-продажу приміщення, який підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації відповідно до вимог чинного законодавства.

Ця додаткова угода є невід'ємною частиною договору оренди з правом викупу №01/10/14 від 01.10.2014р. та не розглядається сторонами як самостійний правочин (п.5.1 додаткової угоди від 01.10.2014р.).

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №01/10/14 від 01.10.2014р. оренди з правом викупу як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків з оренди майна.

Як вбачається з матеріалів справи, посилаючись на наявність права викупу приміщення, отриманого у користування на підставі договору №01/10/14 від 01.10.2014р., позивач звернувся до відповідача з листом №20/07/17-2 від 20.07.2017р., в якому повідомив про свій намір викупи нерухоме майно та запропонував орендодавцю укласти договір купівлі-продажу. На підтвердження направлення вказаного листа заявником було представлено до матеріалів справи опис вкладення у цінний лист, що скріплений печаткою відділення поштового зв'язку.

Проте, відповідачем відповідний договір купівлі-продажу з позивачем укладено не було. Зокрема, з представленої суду постанови №161/02-31 від 25.07.2017р. приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Івченко А.В. вбачається, що для підписання та нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу з'явився лише покупець.

На думку заявника, означені обставини свідчать про порушення відповідачем права Товариства з обмеженою відповідальністю «СЛУХ» на викуп об'єкта оренди, який передбачено договором №01/10/14 від 01.10.2014р., що і стало підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як було встановлено судом, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кордіал» (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Слух» (орендар) був укладений договір оренди з правом викупу №01/10/14, за змістом п. 1.1 якого орендодавець зобов'язується передати орендареві у строкове платне користування нежиле приміщення, групи приміщень АДРЕСА_2, загальною площею 347,1 кв.м на умовах, визначених цим договором.

Укладений сторонами договір за своєю правовою природою є договором найму (оренди).

Відносини сторін регулюються Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, а також умовами укладеного сторонами Договору оренди з правом викупу та Додаткової угоди, яка є невід'ємною частиною вказаного Договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Згідно з ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 289 Господарського кодексу України орендар має право на викуп, об'єкта оренди, якщо таке право передбачено договором оренди. Орендар має право у будь-який час відмовитися від здійснення передбаченого в договорі права на викуп об'єкта оренди.

Отже, законодавцем встановлена можливість дискреційної поведінки орендаря при вирішенні питання щодо викупу орендованого приміщення та жодним чином не встановлюється його обов'язок викупити таке приміщення.

Укладений між сторонами договір оренди передбачає право орендаря на викуп об'єкта оренди.

Зокрема, згідно з пунктом 7.2.5 договору орендар має право викупити приміщення на умовах та в порядку, визначених у розділі 8 договору та у додатковій угоді, яка є невід'ємною частиною цього договору.

Договором №01/10/14 від 01.10.2014р. передбачено, що орендар має право на викуп приміщення у орендодавця протягом строку дії цього договору, за умови виконання орендарем обов'язку, передбаченого пунктом 7.1.1 цього договору (пункт 8.1 Договору).

Договором №01/10/14 від 01.10.2014р. у п.8.1 також визначено, що строки реалізації орендарем права на викуп приміщення, ціна приміщення, умови розрахунку, порядок переходу права власності на приміщення та інші істотні умови викупу визначаються сторонами у додатковій угоді про викуп приміщення, яка укладається сторонами одночасно з цим договором та є його невід'ємною частиною.

Додатковою угодою від 01.10.2014 р. до договору №01/10/14 від 01.10.2014р. оренди сторони погодили, що орендодавець, в порядку та на умовах, визначених цією додатковою угодою, надає право орендарю на викуп нежилого приміщення, групи АДРЕСА_2, загальною площею 347,1 кв.м у орендодавця. Сторони визначили, що вартість 1 кв.м приміщення становить 1525,00 дол. США, і що загальна вартість приміщення складає 529327,00 дол. США (пункт 2.1 Додаткової угоди). Додатковою угодою сторони також передбачили порядок оплати загальної вартості приміщення: - рівними платежами кожного місяця в строк до 01.08.2017 р. включно починаючи з 01.05.2015 р. (пункт 2.2. Додаткової угоди); - одним платежем протягом строку дії цієї Додаткової угоди (пункт 2.3 Додаткової угоди).

Таким чином, договором контрагенти передбачили право орендаря на викуп об'єкта оренди протягом строку дії договору №01/10/14 від 01.10.2014р., на умовах та в порядку, визначених у розділі 8 договору та у додатковій угоді до договору, за умови належного виконання орендарем передбаченого договором обов'язку орендаря сплачувати орендну плату за використання приміщення.

У додатковій угоді сторони передбачили строки реалізації орендарем права на викуп приміщення, загальну вартість приміщення (ціну приміщення), умови та порядок розрахунку.

Додаткова угода до договору №01/10/14 від 01.10.2014р. передбачає, що після повної оплати орендарем загальної вартості приміщення сторони зобов'язуються укласти договір купівлі- продажу приміщення, який підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації відповідно до вимог чинного законодавства України (пункт 4.1 Додаткової угоди).

Тобто, з системного аналізу наведених вище умов договору №01/10/14 від 01.10.2014р. та додаткової угоди від 01.10.2014р. до нього полягає, що викуп об'єкта оренди є саме правом орендаря, а його реалізація передбачає вчинення певних дій саме від вказаного учасника правовідносин, а не від орендодавця. Зокрема, у даному випадку реалізація права на викуп передбачає, насамперед, внесення на рахунок орендодавця ціни викупу в строк до 01.08.2017р.

Наразі, суд звертає увагу заявника на те, що статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Проте, всупереч вищевикладених правових норм, заявником не представлено до матеріалів справи належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів сплати загальної вартості приміщення у розмірі та строки, встановлені у додатковій угоді від 01.10.2014р. до договору №01/10/14 від 01.10.2014р.

Судом зазначалось, що за умовами п.4.1 додаткової угоди після повної оплати орендарем загальної вартості приміщення сторони зобов'язуються укласти договір купівлі-продажу приміщення, який підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації відповідно до вимог чинного законодавства.

Таким чином, з огляду ненадання позивачем у передбаченому чинним законодавством України порядку доказів реалізації права на викуп об'єкта оренди, суд дійшов висновку, що зобов'язання сторін з укладання договору купівлі-продажу приміщення, у відповідності до п.4.1 додаткової угоди від 01.10.2014р. до договору №01/10/14 від 01.10.2014р. станом на момент вирішення спору по суті не виникло.

За таких обставин, виходячи з вищевикладеного суд дійшов висновку щодо безпідставності, доказової необґрунтованості позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «СЛУХ» до Товариства з обмеженою відповідальністю «КОРДІАЛ» про визнання укладеним договору купівлі-продажу та відсутності підстав для їх задоволення.

Одночасно, з приводу позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «СЛУХ» про визнання права власності суд зазначає наступне.

За змістом ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно із ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В силу норм п.1 ч.2 ст.16 вказаного Кодексу та ч.2 ст.20 Господарського кодексу України способом захисту прав та інтересів може бути, в тому числі, визнання права.

Статтею 1 Протоколу №11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Статтею 41 Конституції України п. 2 ч.1 ст.3, ст.321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Враховуючи, що згідно зі ст.92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Аналогічну правову позицію наведено у п.1 Постанови №5 від 07.02.2014р. Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Позов про визнання права власності є речово-правовим, вимоги якого звернені до суду, який повинен підтвердити наявність у позивача права власності на спірне майно. Об'єктом цього позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача. Підставою позову є обставини, що підтверджують право власності позивача на майно. Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності.

Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (п.5 Постанови №5 від 07.02.2014р. Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»).

За приписами ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Зазначена норма гарантує власнику можливість вимагати не лише усунення порушень його права власності, що вже відбулися, а й звертатися до суду за захистом своїх прав, що можуть бути реально порушені в майбутньому, тобто застосовувати такий спосіб захисту своїх порушених прав, як попередження або припинення можливого порушення його прав власника в майбутньому.

Статтею 392 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

З наведених норм закону випливає, що позов про визнання права власності може пред'являтись у випадках, коли належне певній особі право або набуття цією особою права не визнається, оспорюється іншою особою.

Судом зазначалось, статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Статтею 54 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги; зазначення доказів, що підтверджують позов; законодавство, на підставі якого подається позов.

За таких обставин, приймаючи до уваги вищенаведене, при зверненні до суду з вимогами про визнання права власності заявником повинно бути доведено, зокрема, факт правомірного набуття відповідного майнового права та невизнання чи оспорювання цього права іншою особою (відповідачем).

Наразі, суд зазначає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (ч.1 ст.32 Господарського процесуального кодексу України).

За приписами ст.36 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Згідно зі ст.34 вказаного нормативно-правового акту господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи (п.2.5 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Проте, всупереч вищевикладеного, позивачем не було доведено суду належними та допустимими у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказами наявності майнових прав, а саме права власності на нерухоме майно - на 1/10 частину групи приміщень АДРЕСА_2 загальною площею 347,1 кв.м.

До того ж, суд вкотре звертає увагу позивача на те, що на підставі договору №01/10/14 від 01.10.2014р. у Товариства з обмеженою відповідальністю «СЛУХ» права власності на об'єкт нерухомого майна чи його частину не виникло, з огляду на відсутність доказів реалізації орендарем права на викуп об'єкта оренди.

Таким чином, виходячи з обставин, що входять до предмету доказування у спорах про визнання права власності, з огляду на позбавленість позову Товариства з обмеженою відповідальністю «СЛУХ» про визнання права власності належного доказового обґрунтування, останній задоволенню не підлягає.

До того ж, суд зауважує, що обставини передачі спірного нежитлового приміщення на підставі рішення загальних зборів учасників відповідача, яке оформлено протоколом №2 від 03.08.2017р., в якості повернення учаснику товариства , який вийшов з його складу, у даному випадку ніяким чином не нівелюють та не впливають на висновки суду щодо відсутності у позивача майнових прав на 1/10 частину групи приміщень АДРЕСА_2 загальною площею 347,1 кв.м.

Виходячи з принципу повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи, суд також дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача збитків в розмірі 15 000 грн. При цьому, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Таким чином, з урахуванням вимог вказаної статті, відшкодування збитків є видом господарських санкцій, під якими розуміються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування котрих для нього настають несприятливі економічні наслідки. Одночасно, для учасника господарських відносин, який потерпів від правопорушення, відшкодування збитків є способом захисту його прав та законних інтересів.

За приписом ст.22 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування збитків, які їй було завдано в результаті порушення її цивільного права.

Збитками є:

- втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

- доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Одночасно, відповідно до ст.225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відшкодування збитків є наслідком порушення зобов'язання. За таких обставин, можливість використовувати відшкодування збитків як засіб захисту порушених прав виникає у юридичних осіб із самого факту невиконання обов'язку, порушення цивільних прав.

У будь-якому випадку для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв'язок між протиправною поведінкою боржника і збитками, вина боржника. Відсутність хоча б одного з перелічених елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним взятих на себе зобов'язань. Вказану позицію наведено в Оглядовому листі №01-06/20/2014 від 14.01.2014р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства у справах, в яких заявлено вимоги про відшкодування збитків».

Відсутність хоча б одного з перелічених елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним взятих на себе зобов'язань.

Отже, з огляду на наведені вище судом приписи ст.129 Конституції України, ст.ст.4-3, 33, 54 Господарського процесуального кодексу України, при зверненні до суду з позовними вимогами про стягнення збитків, позивачем повинно бути доведено факт неправомірної поведінки банку, обставини завдання збитків, причинно- наслідковий зв'язок та вину відповідача.

Проте, позивачем не доведено суду належними та допустимими у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів наявності в діях відповідача ознак неправомірної поведінки, внаслідок яких позивачу було завдано збитків у заявленому до стягнення розмірі.

Вказане свідчить про відсутність доказів наявності всіх складових збитків, а отже, і відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене у сукупності, з огляду на фактичні обставини справи, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «СЛУХ» до Товариства з обмеженою відповідальністю «КОРДІАЛ» про визнання укладеним договору, визнання права власності та стягнення 15000 грн. в повному обсязі.

Всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Судовий збір згідно приписів ст.49 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 25.10.2017р.

Суддя Трофименко Т.Ю.