РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.10.2017Справа №910/13612/17
За позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група"

до Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія"

про відшкодування шкоди у розмірі 3 737,58 грн.

Суддя Турчин С.О.

Представники сторін:

від позивача: Макєєв В.М. (довіреність)

від відповідача: Лисенко Д.В. (довіреність)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Українська страхова група" (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" (відповідач) про відшкодування шкоди в розмірі 3 737,58 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Українська страхова група" на підставі договору добровільного страхування наземних транспортних засобів №28-2800-14-00090 від 11.08.2014, внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди, виплачено страхове відшкодування, а тому до позивача, відповідно до положень ст. 27 Закону України "Про страхування" та ст. 993 Цивільного кодексу України, перейшло право вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду. Оскільки, цивільна відповідальність власника/водія транспортного засобу транспортного засобу «Toyota», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, з вини водія якого трапилось ДТП, була застрахована в Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія", позивач просить стягнути з останнього суму страхового відшкодування у розмірі 3 737,58 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.08.2017 порушено провадження у справі № 910/13612/17 та призначено її розгляд на 07.09.2017.

04.09.2017 через відділ діловодства суду від Моторного (транспортного) страхового бюро України надійшла інформація по справі щодо полісу обов'язкового страхування.

04.09.2017 через відділ діловодства суду від позивача надійшли документи по справі.

04.09.2017 через відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

В судове засідання 07.09.2017 з'явився представник позивача та надав суду пояснення щодо обставин справи.

Представник відповідача в судове засідання 07.09.2017 не з'явився, відзиву на позовну заяву не надав, проте, від нього надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.09.2017 відкладено розгляд справи №910/13612/17 на 26.09.2017.

26.09.2017 через відділ діловодства суду від відповідача надійшли письмові пояснення та відзив на позовну заяву.

У відзиві на позовну заяву відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає, що дорожньо-транспортна пригода сталась 03.06.2015, страхове відшкодування сплачено 23.06.2015, а заява про виплату страхового відшкодування була відправлена у листопаді 2016. Згідно з п. 37.1.4 ст. 37 "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Враховуючи те, що заява про страхове відшкодування особою, яка має право на отримання страхового відшкодування, не була подана впродовж одного року з моменту ДТП, то відповідач вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

У письмових поясненнях відповідач просить суд відступити від правових позицій, викладених Верховним судом України у постановах від 15.04.2015 у справі № 3-49гс15, від 01.11.2014 у справі 3-165гс16.

В судове засідання 26.09.2017 з'явився представник відповідача.

Представник позивача в судове засідання 26.09.2017 не з'явився, витребуваних судом документів не надав, про причини неявки суд не повідомив.

Представник відповідача надав суду пояснення щодо обставин справи та подав клопотання про продовження строку вирішення спору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.09.2017 продовжено строк вирішення спору у справі на 15 днів, розгляд справи відкладено на 17.10.2017.

У судовому засіданні 17.10.2017 представник позивача підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечив, надав пояснення щодо своїх заперечень.

Враховуючи те, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, в судовому засіданні 17.10.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст. 85 ГПК України.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

11.08.2014 між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Українська страхова група" (страховик) та ОСОБА_3 (страхувальник) укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів № 28-2800-14-00090, відповідно до умов якого застраховано майнові інтереси страхувальника, пов'язані з експлуатацією транспортного засобу марки "Daewoo", державний реєстраційний номер АІ 6279ВТ.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Статтею 979 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором страхування страховик зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до довідки № 65128300 про дорожньо-транспортну пригоду, 03.06.2015 в м. Вишгород, по вул. Кургузова, відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів "Daewoo", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 та "Toyota", державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

Згідно із вказаною довідкою, дорожньо-транспортна пригода відбулася внаслідок порушення водієм транспортного засобу "Toyota", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_4 п. 10.9 Правил дорожнього руху України.

Відповідно до постанови Вишгородського районного суду Київської області від 06.07.2015 у справі № 363/2645/15-п, ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу.

03.06.2015 страхувальник звернувся до позивача із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування та просив виплатити страхове відшкодування готівкою з каси на підставі AUDATEX.

Актом огляду пошкодженого транспортного засобу від 03.06.2015 встановлено кількість та характер пошкоджень транспортного засобу "Daewoo", державний реєстраційний номер НОМЕР_2.

Матеріалами справи, зокрема, калькуляцією № ДККА-44854 від 11.06.2015 підтверджується, що вартість відновлювального ремонту транспортного засобу "Daewoo", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 становить 4304,58 грн.

Згідно зі страховим актом № ДККА-45854 від 20.06.2015, складеним Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Українська страхова група", розмір страхового відшкодування, який підлягає виплаті страхувальнику становить 3737,58 грн.

23.06.2015 позивач, на підставі страхового акту № ДККА-45854 від 20.06.2015, розрахунку суми страхового відшкодування від 20.05.2015, заяви страхувальника щодо напрямку виплати, виплатив страхове відшкодування у розмірі 3737,58 грн., що підтверджується видатковим касовим ордером № 689.

Відповідно до відомостей з Централізованої бази даних Моторного (транспортного) страхового бюро України, станом на дату ДТП, цивільно-правова відповідальність осіб, що користуються транспортним засобом марки "Toyota", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 була застрахована в Приватному акціонерному товаристві "Українська пожежно-страхова компанія" (відповідач у справі) згідно із полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/6823201 (термін дії з 25.08.2014 по 24.08.2015).

Вказаним полісом встановлено ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну, що складає 50000,00 грн. та франшизу у розмірі 0,00 грн.

Враховуючи те, що цивільна відповідальність власника/водія транспортного засобу"Toyota", державний реєстраційний номер НОМЕР_1, з вини водія якого трапилось ДТП, була застрахована в Приватному акціонерному товаристві"Українська пожежно-страхова компанія", позивач просить стягнути з відповідача страхове відшкодування у розмірі 3737,58 грн.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з положеннями статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України "Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов'язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов'язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов'язків свого попередника.

Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов'язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов'язок із відшкодування шкоди не виконала.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України 23 вересня 2015 року у справі №3-303гс15.

Отже, позивач, виплативши страхове відшкодування страхувальнику, отримав від останнього права кредитора до особи, відповідальної за завдану шкоду у межах фактичних витрат і суми страхового відшкодування.

Оскільки, цивільно-правова відповідальність осіб, що користуються транспортним засобом "Toyota", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 була застрахована відповідачем, то останній взяв на себе обов'язок відшкодувати шкоду заподіяну третім особам під час ДТП, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу.

Пунктом 22.1 ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно із ст. 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Судом встановлено, що положенням договору добровільного страхування наземних транспортних засобів № 28-2800-14-00090 від 11.08.2014 не заборонено визначати розмір страхового відшкодування на підставі даних систем Audatex або Eurotax.

Законами України «Про страхування» та «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено зобов'язання страховика за договором добровільного страхування визначати розмір страхового відшкодування тільки в розмірі суми, встановленої звітом про оцінку транспортного засобу, оскільки цей звіт є попереднім оціночним документом, що визначає можливу, але не остаточну суму, необхідну для відновлення транспортного засобу. Тому виплативши страхове відшкодування відповідно до умов договору добровільного страхування, страховик набуває права зворотної вимоги до страховика винної особи у сумі виплаченого страхового відшкодування, але у межах фактичних затрат із вирахуванням франшизи.

Вищевикладена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15.04.2015 у справі № 910/7163/14 (№3-50гс15) та має враховуватись іншими судами в силу ч. 1 ст. 111-28 ГПК України.

Таким чином, виплативши страхове відшкодування відповідно до умов договору добровільного страхування, страховик (позивач) набув права зворотної вимоги до страховика винної особи (відповідача у справі) у сумі виплаченого страхового відшкодування, але у межах фактичних затрат із вирахуванням франшизи.

Аналогічної правова позиція викладена у постановах Вищого господарського суду України від 09.02.2016 у справі № 910/8779/15, від 02.02.2016 у справі № 910/25250/15, від 14.09.2016 у справі № 910/3650/6, від 26.09.2016 у справі № 910/26829/15, від 19.10.2016 у справі № 910/7108/16.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що калькуляція № ДККА-44854 від 11.06.2015, страховий акт № ДККА-45854 від 20.06.2015, видатковий касовий ордер № 689 від 23.06.2015 є достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які (витрати) виникли внаслідок ДТП у розмірі 3 737,58 грн.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог зазначає, що дорожньо-транспортна пригода сталась 03.06.2015, страхове відшкодування сплачено 23.06.2015, а заява про виплату страхового відшкодування була відправлена у листопаді 2016. Згідно з п. 37.1.4 ст. 37 "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Враховуючи те, що заява про страхове відшкодування особою, яка має право на отримання страхового відшкодування, не була подана впродовж одного року з моменту ДТП, то відповідач вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Однак, суд не погоджується із доводами відповідача, викладеними у відзиві на позовну заяву, з огляду на наступне.

Згідно з п. 37.1.4 ст. 37 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Нормами Цивільного кодексу України та Закону України "Про страхування" не передбачено обов'язкового звернення до страховика, в якого застрахована цивільно-правова відповідальність особи, винної у скоєнні ДТП, з вимогою щодо отримання суми виплаченого страхового відшкодування; натомість ними передбачено перехід до позивача права вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Верховний Суд України при дослідженні аналогічних обставин, а саме строку, протягом якого страхова організація, яка виплатила страхове відшкодування за договором добровільного страхування наземного транспорту має право на звернення до страхової організації, яка застрахувала цивільно-правову відповідальність осіб, які на законних підставах керують транспортним засобом, водій якого визнаний винним у ДТП (постанова від 15.04.2015 у справі № 910/9494/14), дійшов таких висновків:

- згідно з підпунктом 1.1 статті 1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхувальники - юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу; страховики - страхові організації, що мають право на здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до вимог, встановлених цим Законом та Законом України «Про страхування» (підпункт 1.2 статті 1 зазначеного Закону);

- відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди;

- тобто наведена норма визначає можливість відмови страховика у виплаті страхового відшкодування страхувальнику в разі неподання заяви про страхове відшкодування впродовж встановлених строків, і не містить підстав для відмови у задоволенні вимоги страховика, який виплатив страхове відшкодування згідно з договором майнового страхування, до особи, відповідальної за завдані збитки, про відшкодування виплачених ним фактичних сум у межах, передбачених договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Вказана правова позиція не суперечить правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 у справі № 6-2471цс15, що її відповідачем надано як суду першої, так і суду апеляційної інстанції, оскільки предметом спору у справі № 6-2471цс15 були позовні вимоги про стягнення збитків, завданих ДТП, не з страхової організації, а безпосередньо з особи, винної у ДТП, а відтак, при розгляд цієї справи судом не досліджувались положення Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» щодо звернення постраждалої особи з заявою про страхове відшкодування впродовж встановлених цим законом строків, як такі, що не впливають на вирішення спору сторін по суті.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 111-28 ГПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002 кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

Суд зазначає що до позивача, як до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором страхування наземного транспорту (згідно ст. 27 ЗУ «Про страхування») перейшло право в тому числі пред'явити позов до відповідача, як особи, відповідальної за заподіяння збитків. При цьому пред'явлення позову без попереднього звернення з вимогою, є конституційним правом позивача (в даному випадку на обрання незабороненого законом способу захисту прав і свобод).

Таким чином, позивач не був зобов'язаний звертатися безпосередньо до відповідача з вимогою виплатити матеріальне відшкодування та правомірно реалізував своє право шляхом подачі позову до суду (зміст наведених норм також було проаналізовано у Постанові Верховного Суду України від 28.08.2012 по справі № 3-38гс12.

Згідно із ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Наявними в матеріалах справи документами підтверджується факт пошкодження транспортного засобу "Daewoo", державний реєстраційний номер НОМЕР_2, завдання матеріального збитку власнику транспортного засобу "Daewoo", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 внаслідок його пошкодження особою, цивільно-правова відповідальність якої на час ДТП була застрахована у відповідача та здійснення позивачем витрат у розмірі 3737,58 грн. по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП.

Відповідачем, у відповідності до ст. 33-34 ГПК України, не надано суду жодних доказів в спростування викладених у позові обставин та заявлених позивачем вимог.

Відповідно до абз. 2 п. 12.1 ст. 12 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи.

Як зазначається у статті 9 Закону України "Про страхування", франшиза - це частина збитків, що не відшкодовується страховиком.

Полісом № АІ/6823201 встановлено, що ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну, що складає 50000,00 грн., а безумовна франшиза становить 0,00 грн.

Таким чином, до відшкодування відповідачем позивачу підлягає сума у розмірі 3 737,58 грн., яка заявлена позивачем.

Враховуючи вищевикладене, обставини справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група", у зв'язку із чим, суд задовольняє позов повністю.

Судовий збір за розгляд справи, відповідно до ст. 49 ГПК України покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" (04080, м. Київ, вул. Кирилівська, буд. 40, код 20602681) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" (03038, м. Київ, вул. Івана Федорова, буд. 32-А, код 30859524) 3 737,58 грн. страхового відшкодування та 1600,00 грн. витрат зі сплати судового збору.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 24.10.2017.

Суддя С.О. Турчин