ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2017 року Справа № 909/698/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Дроботової Т.Б.- головуючого
Алєєвої І.В. Рогач Л.І.
за участю представників:
прокуратури Овчаренко О.З. - старший прокурор відділу Генеральної прокуратури України
позивачаКравець А.О. - довіреність від 28.09.2017
відповідачівМаксимів В.М. - довіреність від 01.01.2017
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Даноша"
на постановувід 22.05.2017 Львівського апеляційного господарського суду
у справі № 909/698/16 господарського суду Івано - Франківської області
за позовомПершого заступника керівника Калуської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України
до 1. Державного навчального закладу "Войнилівський професійний ліцей"; 2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Даноша"
провизнання недійсним договору та звільнення земельних ділянок
В С Т А Н О В И В :

У серпні 2016 Перший заступник керівника Калуської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України звернувся до господарського суду Івано - Франківської області з позовом до Державного навчального закладу "Войнилівський професійний ліцей" (далі - ДНЗ "Войнилівський професійний ліцей") та Товариства з обмеженою відповідальністю "Даноша" (далі - ТОВ "Даноша") про визнання недійсним договору від 01.01.2016 про спільну діяльність по обробітку сільськогосподарських земель Войнилівського професійного ліцею, укладеного між ДНЗ "Войнилівський професійний ліцей" та ТОВ "Даноша" та зобов'язання ТОВ "Даноша" звільнити займані ним земельні ділянки державної форми власності, посилаючись на приписи статей 203, 215, 235 Цивільного кодексу України, статтю 207 Господарського кодексу України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ДНЗ "Войнилівський професійний ліцей", управління яким здійснюється Міністерством освіти і науки України, в порушення положень Закону України "Про управління об'єктами державної власності", постанови Кабінету Міністрів України № 296 від 11.04.2012 "Про затвердження Порядку укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном, а також в порушення статей 92, 96 Земельного кодексу України, здійснив розпорядження земельною ділянкою передавши її у фактичне користування ТОВ "Даноша" без відповідного погодження з Міністерством освіти і науки України для використання товариством не за цільовим призначенням, а саме для ведення товарного сільгоспвиробництва з метою отримання прибутку.

Таким чином, прокурор вважав, що за спірним договором відбулося розпорядження земельними ділянками неповноважним суб'єктом - ДНЗ "Войнилівський професійний ліцей" замість Міністерства освіти і науки України, спірний договір суперечить приписами статті 8 Закону України "Про професійно - технічну освіту", не відповідає вимогам законодавства, а саме: статтям 31, 92, 93, 96 Земельного кодексу України, статтям 1130-1132 Цивільного кодексу України та не спрямований на настання обумовлених ним наслідків, що свідчить про його недійсність на підставі частин 1, 2, 5 статті 203, статті 215 Цивільного кодексу України.

У відзиві на позовну заяву ДНЗ "Войнилівський професійний ліцей" зазначав, що земельна ділянка належить державі в особі Головного управління Держземагентства в Івано - Франківській області та перебуває у постійному користування ДНЗ "Войнилівський професійний ліцей", що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права і ніколи не переходила у власність чи користування ТОВ "Даноша".

Відповідач вказував, що цільовим призначенням спірної земельної ділянки є "для дослідних і навчальних цілей", а оскільки фінансування ліцею здійснюється із обласного бюджету, до якого не було закладено достатніх для організації навчального процесу коштів, умовами пункту 2.1 спірного договору ТОВ "Даноша" взяло на себе зобов'язання прийняття студентів ДНЗ "Войнилівський професійний ліцей" для проходження виробничої практики, тобто земля використовується саме за цільовим призначенням.

ДНЗ "Войнилівський професійний ліцей" у відзиві на позовну заяву також наголошував про необґрунтованість посилань позивача на порушення норм Закону України "Про управління об'єктами державної власності", оскільки в силу частини 2 статті 3 вказаного Закону, його дія не поширюється на управління об'єктами власності Українського народу, визначеними частиною першою статті 13 Конституції України, якою, в свою чергу передбачено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

При цьому, на думку відповідача, прокурором подано позов в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України без належного обґрунтування які саме інтереси держави порушуються оспорюваним договором.

ТОВ "Даноша" у відзиві на позовну заяву також заперечуючи проти доводів прокурор зазначав про їх надуманість та необґрунтованість, вказуючи, що за умовами договору про спільну діяльність землі не вибувають з володіння та користування ДНЗ "Войнилівський професійний ліцей", а ТОВ "Даноша" надається тільки можливість обробітку вказаних земель із залучення на виробничу практику учнів Ліцею.

Рішенням господарського суду Івано - Франківської області від 02.11.2016 (суддя Деделюк Б.В.) у задоволенні позову відмовлено.

Мотивуючи рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що за умовами спірного договору земельна ділянка залишилась у користуванні ДНЗ "Войнилівський професійний ліцей", який надав ТОВ "Даноша" лише право здійснювати господарську діяльність (виробництво сільгосппродукції) з метою сприяння організації навчання на практичних заняттях студентів землекористувача, обробки земельних ділянок з метою досягнення цілей, передбачених цим договором, а відтак, за спірним договором не відбулося переходу права користування земельними ділянками, а земельні ділянки фактично не вибували із володіння землекористувача, що свідчить про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору як такого, що вчинений з порушенням законодавства.

За апеляційною скаргою прокуратури Івано-Франківської області Львівський апеляційний господарський суд (судді: Матущак О.І., Бойко С.М., Дубник О.П.), переглянувши рішення господарського суду Івано - Франківської області від 02.11.2016 в апеляційному порядку, постановою від 22.05.2017 скасував його, прийняв нове рішення, яким позов задовольнив. Визнав недійсним договір про спільну діяльність по обробітку сільськогосподарських земель Войнилівського професійного ліцею від 01.01.2016 р., укладений між ДНЗ "Войнилівський професійний ліцей" та ТОВ "Даноша" та зобов'язав ТОВ "Даноша" звільнити земельні ділянки державної форми власності площею 127, 3718 га, вартістю 2 345 111,00 грн, які товариство займає на підставі договору від 01.01.2016.

Суд апеляційної інстанції, посилаючись на норми Закону України "Про управління об'єктами державної власності", Постанову Кабінету Міністрів України № 296 від 11.04.2012 та частину 2 статті 63 Закону України "Про освіту", дійшов висновку, що в даному випадку спірний договір є договором про спільну діяльність і в обов'язковому порядку повинен був пройти процедуру погодження з органом управління, яким є Міністерство освіти і науки України та Кабінетом Міністрів України, проте, у матеріалах справи відсутні докази такого погодження.

ТОВ "Даноша" подало до Вищого господарського суду України касаційну скаргу, в якій просить постанову Львівського апеляційного господарського суду від 22.05.2017 у даній справі скасувати, а рішення господарського суду Івано - Франківської області від 02.11.2016 залишити в силі, обґрунтовуючи доводи касаційної скарги порушенням та неправильним застосуванням судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права.

Скаржник зазначає, що судом апеляційної інстанції були застосовані норми Закону України "Про управління об'єктами державної власності" та положення постанови Кабінету Міністрів України № 296 від 11.04.2012, які в даному випадку не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Заявник касаційної скарги вказує на те, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про правильне визначення прокурором у справі органу, в інтересах якого заявлено позов, залишивши поза увагою, що спірні земельні ділянки були передані ДНЗ "Войнилівський професійний ліцей" у постійне користування, перебувають у державній власності і управління вказаними ділянками від імені держави здійснює Управління Держгеокадастру в Івано - Франківської області.

При цьому, на думку скаржника, прокурором не було обґрунтовано наявність підстав для здійснення представництва в порядку статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення присутніх у судовому засіданні прокурора та представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами першої та апеляційної інстанції, 01.01.2016 між ДНЗ "Войнилівський професійний ліцей" (учасник 1) та ТОВ "Даноша" (учасник 2) укладено договір про спільну діяльність по обробітку сільськогосподарських земель Войнилівського професійного ліцею, за умовам пунктів 1.1, 1.2, 2.1 якого, учасники прийняли на себе зобов'язання об'єднати свої вклади і спільно діяти для досягнення спільної мети (обробіток поля площею 127,3718 га). Для досягнення спільної мети згідно цього договору, учасник 1 надає земельну ділянку в с. Томашівці площею 127,3718 га, а учасник 2 несе всі витрати, необхідні для досягнення мети, зазначеної у цьому пункті.

Сторони погодили, що учасник 2 на власний розсуд розпоряджається отриманою продукцією, при цьому учасник 1, незалежно від жодних обставин, отримує щорічно обов'язкову частку у майні, що зазначена в пункті 5.3. даного договору (4 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки за рік).

Для досягнення мети за цим договором учні учасника 1 будуть проходити виробниче навчання, практику згідно навчальних планів і програм учасника 1.

За приписами статей 1130, 1131 Цивільного кодексу України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників. За договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов'язання об'єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети.

Частиною 1 статті 1133 вказаного Кодексу передбачено, що вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв'язки.

Відповідно до частини 1 статті 1134 Цивільного кодексу України внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом. Внесене учасниками майно, яким вони володіли на підставах інших, ніж право власності, використовується в інтересах усіх учасників і є їхнім спільним майном.

Статтею 92 Земельного кодексу України встановлено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Як вбачається зі змісту пункту 1.2 договору про спільну діяльність по обробітку сільськогосподарських земель від 01.01.2016, учасники за цим договором приймають на себе зобов'язання об'єднати свої вклади і спільно діяти для досягнення спільної мети. Метою цього договору є підготовка, розташованого в с. Томашівці поля площею 127,3718 га, до посіву зерновими культурами, догляду і збирання врожаю та подальший розподіл отриманої продукції згідно умов цього договору. Для досягнення спільної мети згідно цього договору, учасник 1 надає земельну ділянку в с. Томашівці площею 127,3718 га, а учасник 2 несе всі витрати, необхідні для досягнення мети, зазначеної у цьому пункті.

Проте, здійснюючи судовий розгляд справи та дійшовши висновку про те, спірний договір про спільну діяльність по обробітку сільськогосподарських земель від 01.01.2016 не є договором оренди землі і не містить умови щодо переді ТОВ "Даноша" земельної ділянки, судом апеляційної інстанції не було з'ясоване питання стосовно правового режиму вкладів учасників - сторін цього договору про спільну діяльність та питання щодо внесення ДНЗ "Войнилівський професійний ліцей, як учасником договору, майна - земельної ділянки, яка йому передана у постійне користування, а відтак і питання щодо розпорядження відповідачем земельною ділянкою, виходячи з правової природи спірного договору.

Як вбачається зі змісту постанови суду апеляційної інстанції, задовольняючи позовні вимоги посилався на положення Закону України "Про управління об'єктами державної власності" та Постанову Кабінету Міністрів України № 296 від 11.04.2012 "Про затвердження Порядку укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном".

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що вказаний Порядок затверджений відповідно до приписів статті 5 Закону України "Про управління об'єктами державної власності", яким визначено правові основи управління об'єктами державної власності, до яких, статтею 3 цього закону віднесено, зокрема, майно, яке передане казенним підприємствам в оперативне управління; майно, яке передане державним комерційним підприємствам (далі - державні підприємства), установам та організаціям; державне майно, передане в оренду, лізинг, концесію; державне майно, що перебуває на балансі господарських організацій і не увійшло до їх статутних капіталів або залишилося після ліквідації підприємств та організацій; державне майно, передане в безстрокове безоплатне користування Національній академії наук України, галузевим академіям наук; безхазяйне та конфісковане майно, що переходить у державну власність за рішенням суду.

Частиною 2 статті 3 вказаного Закону передбачено, що дія цього Закону не поширюється на управління об'єктами власності Українського народу, визначеними частиною першою статті 13 Конституції України, якою, в свою чергу, встановлено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Проте, вказані приписи законодавства залишені судом апеляційної інстанції поза увагою.

Крім того, питання щодо передання спірної земельної ділянки державою в оперативне відання судом апеляційної інстанції не з'ясовувалось, в той час, як з матеріалів справи вбачається, що ДНЗ "Войнилівський професійний ліцей" отримано земельну ділянку у постійне користування і власником земельної ділянки залишається держава в особі відповідного органу виконавчої влади, передбаченого статтею 122 Земельного кодексу України, а не Міністерство освіти і науки України, як й не з'ясовувалось судом питання щодо доведеності та наявності підстав представництва прокуратурою інтересів держави у спірних правовідносинах та пред'явлення відповідного позову в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України.

Оскільки в силу статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, постанова суду апеляційної інстанції у даній справі підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до Львівського апеляційного господарського суду.

При новому розгляді справи суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, і в залежності від встановлених обставин вирішити спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Керуючись статтями 43, 1117, пунктом 3 статті 1119, статтями 11110, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В :

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 22.05.2017 у справі № 909/698/16 господарського суду Івано - Франківської області скасувати, справу направити на новий розгляд до Львівського апеляційного господарського суду.

Касаційну скаргу задовольнити частково.

Головуючий суддя Т. Дроботова

Судді: І. Алєєва

Л. Рогач