ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

18.10.2017 Справа № 904/8180/17

За позовом Державного підприємства "Інвестиційно-інноваційний центр", м. Дніпро

до Фонду Державного майна України, м. Київ

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Приватне акціонерне товариство "Дніпротурист", м. Дніпро

про визнання договору зберігання недійсним

Суддя Рудовська І.А.

Представники:

від позивача ОСОБА_1 представник довіреність № бн від 22.06.2017 року

від відповідача: ОСОБА_2 представник довіреність №314 від 31.10.2016 року

від третьої особи: не з'явився

вільний слухач: ОСОБА_3 паспорт серія ВН000518 від10.02.2004 року

Суть спору:

Державне підприємство «Інвестиційно-інноваційний центр» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Фонду державного майна України (далі - відповідач) про визнання договору зберігання б/н від 08.12.2014 року недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим що: майно за договором зберігання фактично не передавалося позивачу та не могло бути переданим йому у звязку із відсутністю у відповідача на момент підписання договору зберігання права власності на таке майно; жодні документи та приналежності до нерухомого майна, як то правовстановлюючі, технічні документи та ключі до будівель і приміщень вказаного в акті приймання-передачі нерухомого майна поклажодавцем зберігачеві не передавалися; спірний договір підписаний формально та не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; нерухомим майном готелю "Рассвет", що є предметом спірного договору на момент підписання такого договору та до сьогодні фактично володів та розпоряджався ПрАТ "Дніпротурист" і відповідач фізично не мав можливості розпорядитися таким майном і передати його на зберігання; договір зберігання є недійсним, оскільки в момент його вчинення сторонами договору не було додержано ч.1 та ч.5 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 01.09.2017р. порушено провадження у справі № 904/8180/17та призначено розгляд у судовому засіданні на 13.09.2017 р.

Ухвалами Господарського суду Дніпропетровської області від 13.09.2017 р. та 02.10.2017 р. розгляд справи відкладено на 02.10.2017 р. та на 18.10.2017 р.

Представник позивача у судових засіданнях підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судових засіданнях заперечував проти позову, з підстав викладених у відзиві на позов.

Представник третьої особи у судові засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином (а.с. 56).

При розгляді справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

В порядку ст. 85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 18.10.2017 року оголошені вступна та резолютивна частини судового рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, оцінивши надані докази в їх сукупності, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

10.05.2017 р. Державне підприємство "Інвестиційно-інноваційний центр" (позивач, зберігач) звернулося до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області з листом №168/01-17 від 10.05.2017 року, в якому просило надати документи, що підтверджують укладання між Державним підприємством "Адміністративно-господарське підприємство (після реорганізації Державне підприємство "Інвестиційно-інноваційний центр") та відповідачем договору зберігання від 08.12.2014 року, оскільки у позивача відсутні оригінали та копії зазначеного договору та будь-які інші документи, які б свідчили про фактичне передання відповідачем будь-якого майна йому на зберігання.

29.06.2017 р. позивач отримав відповідь від Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області №11-11-03698 від 20.06.2017 року з доданою копією договору зберігання від 08.12.2014 року і копією акту приймання-передачі майна до договору зберігання. Предметом договору зберігання є нерухоме майно будівля готелю "Рассвет", розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ (нова назва місто Дніпро), вулиця Фучика (нова назва вулиці ОСОБА_4) будинок 30, загальною площею 11650,7 кв.м. (п. 1.1. спірного договору).

Позивачем та відповідачем 08.12.2014р. було підписано договір зберігання та акт приймання-передачі нерухомого майна на зберігання, що є його невідємною частиною, без фактичного передання такого нерухомого майна позивачу на зберігання. Доказів передання відповідачем позивачеві будь-якої документації (оригіналів або копій), у тому числі правовстановлюючих документів на нерухоме майно готелю "Рассвет", технічної документації на будівлі та споруди, ключів від будівель та приміщень, зазначених у акті приймання-передачі на зберігання, актів обстеження та опису технічного стану нерухомого майна що передається на зберігання і таке інше, сторони суду не надали.

Ні спірним договором (п. 1.2. договору), ні актом приймання-передачі нерухомого майна на зберігання не встановлено вартості обєкта, що передається на зберігання.

Передача майна на зберігання за спірним договором вчинена відповідачем, який на момент підписання договору зберігання 08.12.2014р. не був власником такого майна. Рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно за державою в особі Фонду державного майна України було прийнято державним реєстратором Департаменту державної реєстрації МЮ України 25.05.2015р.

Майно, зазначене у акті-приймання передачі до спірного договору зберігання на момент укладення такого договору 08.12.2014р. перебувало у фактичному володінні третьої особи, що підтверджується обставинами, встановленими у мотивувальній частині рішення господарського суду Дніпропетровської області по справі №904/7205/16 яким встановлено, що саме відповідач Фонд державного майна України зазначає, що на день винесення цього рішення господарським судом 19.04.2017р. нерухоме майно (будівля готелю "Рассвет") продовжує використовувати ПАТ "Дніпротурист" чим порушує законодавство України.

Ні позивач, ні відповідач не вчинили дій направлених на виконання підписаного спірного договору зберігання майна від 08.12.2014р.

У бухгалтерському обліку позивача на позабалансовому рахунку нерухоме майно будівлі готелю "Рассвет" не перебуває.

Позивач не є професійним зберігачем майна в розумінні ст. 936 Цивільного кодексу України.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що договір зберігання від 08.12.2014 р. та його невідємна частина - акт приймання-передачі до договору зберігання від 08.12.2014 р. є недійсним, оскільки в момент його вчинення сторонами правочину не було додержано ч.1 та ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України, оскільки:

Майно за договором фактично не передавалося на зберігання від відповідача позивачеві, жодні документи та приналежності до нерухомого майна, як то правовстановлюючі, технічні документи та ключі до будівель і приміщень вказаного в акті приймання-передачі нерухомого майна поклажодавцем зберігачеві не передавалися, сторонами не вчинялися дії направлені на виконання підписаного договору, а значить договір не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, в порушення ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Позивач за оспорюваним Договором зберігання, зобовязався зберігати нерухоме майно, і нести відповідальність за втрату або пошкодження нерухомого майна (пункти 1.1. та 2.7. оспорюваного Договору зберігання), яке фактично перебуває у володінні третьої особи - ПрАТ "Дніпротурист", і ніколи позивачу фактично не передавалось, що є обєктивно несправедливим та нереальним до виконання. Отже, вказане становище позивача, отримане за оспорюваним Договором зберігання, є обєктивно несправедливим та свідчить про те, що спірний договір було підписано із порушенням принципу справедливості, який закріплено п.6 ч.1 ст.3 Цивільного кодексу України. Так, не може відповідати загальним засадам розумності і справедливості, які закріплено п.6 ч.1 ст.3 Цивільного кодексу України, договір зберігання, за яким сторона (зберігач) зобовязується зберігати нерухоме майно, право власності на котре поклажодавцем не зареєстровано, та яке фактично не перебувало у володінні поклажодавця (власника), та котре фактично, зберігачу не передавалось поклажодавцем (власником), і станом на дату укладання якого перебуває у фактичному володінні іншої третьої особи ПрАТ "Дніпротурист".

Таким чином, позивачем заявлено позовні вимоги про визнання договору зберігання нерухомого майна будівлі готелю "Рассвет" від 08.12.2014 р. недійсним.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного

Згідно ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у редакції, що діяла на момент укладання спірного договору, встановлено, що право власності на нерухоме майно підлягало державній реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України лише власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Тобто, тільки з дати проведення державної реєстрації прав на нерухоме майно будівлі готелю "Рассвет" - з 25.05.2015р.у Фонду державного майна України виникло право передачі його на зберігання, в оренду, його відчуження, тощо.

Посилання у преамбулі спірного договору на те, що на підставі рішення та наказу господарського суду Дніпропетровської області від 20.06.2012р. по справі №20/5005/16045/2011, у рамках виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду, з моменту та на підставі складеного державним виконавцем акту відповідач набув певних речових прав на майно будівлі готелю "Рассвет" та відповідно, право ним розпоряджатися, є не обґрунтованими та такими, що суперечать нормам матеріального права.

Отже, станом на дату підписання спірного договору - 08.12.2014 року у відповідача, ще не виникло права власності, а відповідно й права розпорядження зазначеним нерухомим майном будівлі готелю "Рассвет", в тому числі шляхом укладання договору зберігання та передання його за договором зберігання третім особам.

Статтею 936 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Тобто права та обовязки сторін виникають лише після фактичної здачі речей поклажодавцем зберігачеві на зберігання.

Крім того, за приписом частини другої статті 640 Цивільного кодексу України, якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 936 Цивільного кодексу України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Відповідач станом на день укладання оспорюваного договору зберігання обєктивно не мав права та реальної можливості передати нерухоме майно на зберігання, так як він фактично не був власником такого майна, що передавалось Позивачу на зберігання 08.12.2014 р. за спірним договором та не був фактичним володільцем вказаного нерухомого майна, яким фактично володіла та розпоряджалася третя особа ПрАТ "Дніпротурист".

Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Твердження позивача про відсутність у відповідача права власності та права розпорядження нерухомим майном що є предметом спірного договору на дату підписання такого договору - 08.12.2014 р. та, відповідно, про факт підписання спірного договору формально, без фактичної передачі нерухомого майна на зберігання, підтверджується у сукупності матеріалами справи. Таким чином, матеріалами справи підтверджується що на дату підписання спірного договору зберігання у сторін не виникли права та обовязки які ним закріплені, відповідно до приписів ч. 2 ст. 640 Цивільного кодексу України такий договір є неукладеним.

Разом з тим, слід розрізняти правові поняття неукладений договір та недійсний договір. Так, недійсним є договір, визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої сторони з вичерпного переліку підстав, встановлених законом (пункт 2.5.2 Постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", пункт 7 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009р. №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

Поняття неукладений договір є тотожним договору, що не відбувся. Не може бути визнано недійсним правочин, який не вчинено (пункт 8 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009р. №9), відповідно позивач в позові невірно застосовує дане положення закону.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний суд України у постанові від 25 червня 2011р. №3-58гс11.

Таким чином, Договір зберігання від 08.12.2014р. за яким Фонд державного майна України формально передав Державному підприємству "Адміністративно-господарське товариство" (після реорганізації Державне підприємство "Інвестиційно-інноваційний центр") нерухоме майно будівлю готелю "Рассвет", розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ (нова назва м. Дніпро), вулиця Фучика, 30 (нова назва вулиці ОСОБА_4), та складений акт приймання-передачі до договору зберігання від 08.12.2014 року будівлі готелю "Рассвєт" загальною площею 11650,7 кв.м., не підтверджує реальність здійснення господарської операції по передачі нерухомого майна на зберігання за оспорюваним договором зберігання та є неукладеним, тобто таким що не відбувся.

Отже, оспорюваний договір зберігання нерухомого майна будівлі готелю "Рассвет" від 08.12.2014р. не може бути визнано судом недійсним, оскільки він є неукладеним (таким що не відбувся).

Відповідно до ст. 1 та ст. 2 Господарського процесуального кодексу України правом на звернення до господарського суду за захистом порушеного права або охоронюваного законом інтересу наділені підприємства та організації, права та інтереси яких дійсно порушені.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги поданими суду доказами. Обовязок доказування згідно зі ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони, кожна з яких повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги необґрунтовані, безпідставні та такі, що задоволенню не підлягають.

Згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір по справі слід віднести на позивача, оскільки в позові відмовлено.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 36, 49, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Судовий збір покласти на позивача.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя ОСОБА_5
Дата підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 ГПК України 20 жовтня 2017 р.

20.10.2017