ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

12.10.2017 Справа № 905/1240/16

Позивач: Публічне акціонерне товариство «Донецький металопрокатний завод», м.Донецьк

до відповідача: Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк",, м.Київ

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю "Електросталь", м. Курахове Мар`їнського району Донецької області

про визнання недійсним договору та відсутнім права вимоги

Суддя Матюхін В.І.

Представники:

позивача: не з'явився

відповідача: Кічигіна С.С. - гол. юр.

3-ї особи: не з'явився

Публічне акціонерне товариство «Донецький металопрокатний завод» звернулось до господарського суду Донецької області з позовом до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» і просить визнати:

- недійсним з моменту вчинення договору №1 від 07.04.2011р. про внесення змін до договору поруки №70/Z-5 від 23.12.2010р., укладеного між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» та Відкритим акціонерним товариством «Донецький металопрокатний завод»;

- відсутнім у Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» право вимоги стягнення заборгованості з Публічного акціонерного товариства «Донецький металопрокатний завод» на підставі кредитного договору №70 від 23.12.2010р. та договору поруки №70/Z-5 від 23.12.2010р.

Рішенням господарського суду Донецької області від 22.04.2016р. позов задоволено і визнано:

- недійсним з моменту вчинення договір №1 від 07.04.2011р. про внесення змін до договору поруки №70/Z-5 від 23.12.2010р., укладений між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» та Відкритим акціонерним товариством «Донецький металопрокатний завод»;

- відсутнім у Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» право вимоги стягнення заборгованості з Публічного акціонерного товариства «Донецький металопрокатний завод» на підставі кредитного договору №70 від 23.12.2010р. та договору поруки №70/Z-5 від 23.12.2010р.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 04.07.2016 частково задоволено апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк", скасовано рішення господарського суду Донецької області від 22.04.2016 в частин визнання недійсним договору № 1 від 07.04.2011 про внесення змін до договору поруки № 70/Z-5 від 23.12.2010. У скасованій частині прийнято нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог. В іншій частині рішення залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 14 грудня 2016 року з посиланням, зокрема, на те, що:

- "судами не надано оцінки пункту 1.1 договору поруки № 70/Z-5 від 23.12.2010, відповідно до якого поручитель поручається перед банком за виконання позичальником зобов'язань, що виникли на підставі кредитного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому";

- "судами попередніх інстанцій не досліджено погодження поручителем, підписуючи договір поруки з вищезазначеними пунктами, збільшення у майбутньому боргових зобов'язань за кредитним договором на підставі додаткових угод до нього та надання своєї згоди на забезпечення порукою зобов'язань як на умовах існуючого кредитного договору, так і зобов'язань, що можуть виникнути в майбутньому при укладенні додаткових угод до кредитного договору";.

- "постановою Вищого господарського суду України від 16.09.2015 у справі № 910/1654/15-г за позовом ПАТ "Донецький металопрокатний завод" до ПАТ "ВТБ Банк", припинена порука Публічного акціонерного товариства "Донецький металопрокатний завод" перед Публічним акціонерним товариством "ВТБ Банк" за договором поруки № 70/Z-5 від 23.12.2010 в частині простроченої заборгованості за кредитом, яка виникла у позичальника, у зв'язку з несплатою поточних щомісячних платежів з погашення кредиту, на підставі частини четвертої статті 559 Цивільного кодексу України , яка передбачає шестимісячний строк для пред'явлення вимог до поручителя.

Тобто, звертаючись з вищезазначеним позовом Публічне акціонерне товариство "Донецький металопрокатний завод" вказував на те, що банком пропущено шестимісячний строк для пред'явлення вимог до поручителя в частині окремих поточних щомісячних платежів з погашення кредиту.

Тоді як, мотивуючи позов про визнання недійсним договору № 1 від 07.04.2011 про внесення змін та визнання відсутнім у ПАТ "ВТБ Банк" право вимоги, позивач посилається на припинення поруки на підставі частини першої статті 559 Цивільного кодексу України, якою передбачена згода поручителя на зміни зобов'язання.

Судами попередніх інстанцій при розгляді заяви банку про застосування строків позовної давності зазначено, що про порушення свого права щодо вимоги про визнання відсутнім права вимоги - позивач дізнався з листів банку № 9189-1/1-2 від 10.12.2013, № 9760/1-2 від 31.12.2013, № 665/4-2 від 03.02.2014, згадуваних в постанові Вищого господарського суду України від 18.02.2015 у справі № 910/16157/14.

Колегія суддів Вищого господарського суду України не погоджується з такими висновками суду, оскільки у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до пункту 1.1 договору поруки № 70/Z-5 від 23.12.2010 поручитель поручається перед банком за виконання позичальником зобов'язань, що виникли на підставі кредитного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому.

Тобто укладаючи договір поруки № 70/Z-5 від 23.12.2010 у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, поручитель і боржник відповідають перед кредитором як солідарні боржники.";

- "висновки судів першої та апеляційної інстанцій не ґрунтуються на повному і всебічному розгляді в судовому процесі всіх обставин, встановлення яких є необхідним відповідно до норм законодавства, що регулюють спірні правовідносини",

рішення господарського суду Донецької області від 22.04.2016 та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 04.07.2016 скасовано, а справу передано до місцевого господарського суду на новий розгляд.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що без попереднього погодження з позивачем як поручителем, 04.02.2011р. між відповідачем та третьою особою було укладено договір №1 про внесення змін до кредитного договору №70 від 23.12.2010р., укладеного між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «Електросталь», яким було встановлено нові умови щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення без попереднього погодження з позивачем, наслідком чого стало припинення поруки в порядку ст.559 Цивільного кодексу України.

07.04.2011р. було укладено договір №1 про внесення змін до договору поруки №70/Z від 23.12.2010р., але з огляду на те, що порука ПАТ «Донецький металопрокатний завод» припинилась 04.02.2011р. зважаючи на приписи ст.559 Цивільного кодексу України, вказаний договір не може бути спрямований на настання наслідків, що обумовлює його недійсність. Позивач вважає, що припинення поруки також має наслідком відсутність будь-яких прав у відповідача, зокрема, права вимоги стягнення заборгованості на підставі кредитного договору №70 від 23.12.2010р. та договору поруки №70/Z-5 від 23.12.2010р.

На думку позивача, зміна договору, який втратив чинність неможлива, і як наслідок, договір №1 від 07.04.2011р. про внесення змін до договору поруки №70/Z-5 від 23.12.2010р. підлягає визнанню недійсним з моменту вчинення в судовому порядку.

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5,6 ст. 203 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 236 Цивільного кодексу України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Наведений висновок, за твердженням позивача, повністю підтверджується правовою позицією Вищого господарського суду України, викладеною в постанові від 23.06.2014р. у справі № 910/22121/13: «колегія суддів погоджується з висновком судів, що додаткова угода № 2 не може бути спрямована на реальне настання наслідків, а саме: наслідків щодо зміни умов договору поруки № 010/08/2400п від 06.10.2004р., який припинений 23.11.2004р., а тому вимоги позивача щодо визнання недійсною додаткової угоди № 2 від 12.05.2009 р. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню».

Відповідач надав пояснення з урахуванням висновків, викладених у постанові Вищого господарського суду України від 06.07.2017р., в яких, зокрема зазначив, що:

- припинення поруки на підставі частини першої статті 559 Цивільного кодексу України можливе тоді, коли наслідком таких змін стало збільшення матеріальної відповідальності поручителя без його згоди;

- оскільки предметом спору у даній справі є визнання недійсним договору № 1 від 07.04.2011 про внесення змін до договору поруки № 70/Z-5 від 23.12.2010 та визнання відсутнім у ПАТ «ВТБ Банк» права вимоги стягнення заборгованості з ПАТ «Донецький металопрокатний завод» на підставі кредитного договору № 70 від 23.12.2010 та договору поруки № 70/Z-5 від 23.12.2010, дослідженню підлягають фактичні обставини щодо недійсності договору про внесення змін та наявність або відсутність права вимоги стягнення заборгованості на підставі кредитного договору № 70 від 23.12.2010 та договору поруки № 70/Z-5 від 23.12.2010;

- є безпідставним посилання позивача на постанову Вищого господарського суду від 18.02.2015 у справі № 910/16157/14 за позовом ПАТ "ВТБ Банк" до ПАТ "Донецький металопрокатний завод", ТОВ "Авентіна" про солідарне стягнення з ПАТ "Донецький металопрокатний завод" та ТОВ "Авентіна" заборгованості за кредитним договором № 70 від 23.12.2010 у розмірі 26 714 237,07 дол. США, оскільки вказаною постановою скасовано рішення попередніх інстанцій та направлено справу на новий розгляд до місцевого господарського суду, тобто, судами не вирішено справу по суті;

- рішенням господарського суду м. Києва від 09.06.2015 у справі № 910/10189/15 відмовлено у задоволенні позовних вимог ПАТ "Донецький металопрокатний завод" до ПАТ "ВТБ Банк" про визнання поруки припиненою, з підстав пропуску строку позовної давності;

- в рішенні зазначено, що вимога позивача про визнання поруки такою, що припинена не суперечать закону, проте не підлягає задоволенню з підстав пропуску строку позивачем позовної давності. Крім того, в рішенні зазначено, що банком не погоджено з поручителем зміни основного зобов'язання;

- позивачем погоджено збільшення у майбутньому боргових зобов'язань за кредитним договором на підставі додаткових угод до нього та надання своєї згоди на забезпечення порукою зобов'язань як на умовах існуючого кредитного договору, так і зобов'язань, що можуть виникнути в майбутньому при укладенні додаткових угод до кредитного договору.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Електросталь» також надало пояснення по суті спору, в яких, зокрема зазначило, що:

- повністю погоджується з позицією ПАТ ДМПЗ щодо припинення поруки з 04.02.2011р. за Договором поруки №70/Z-5 від 23.12.2010р., оскільки договором №1 від 04.02.2011р. без попередньої згоди ПАТ ДМПЗ як поручителя встановлено нові умови щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення, невиконання яких згідно є підставою для підвищення процентної ставки на 1 процентний пункт;

- повністю погоджується з позицією ПАТ ДМПЗ щодо недійсності договору №1 від 07.04.2011р. про внесення змін до Договору поруки №70/Z-5 від 23.12.2010р., оскільки погодження збільшення обсягу відповідальності поручителем є можливим тільки до укладення змін до кредитного договору, а наступне погодження поручителем змін до кредитного договору, якими було збільшено обсяг відповідальності останнього, чинним законодавством не передбачене, що обумовило припинення поруки з 04.02.2011р. В той час як чинне цивільне законодавство не передбачає поновлення припиненого зобов'язання, отже цілком правомірним висновок про те, що договір №1 від 07.04.2011р. про внесення змін до Договору поруки №70/Z-5 від 23.12.2010р. не може бути спрямованим на реальне настання наслідків, що є умовою дійсності правочину в розумінні ст. 203 ЦК України.

- оскільки порука ПАТ ДМПЗ перед ПАТ ВТБ Банк припинилась з 04.02.2011р., остільки повністю обґрунтованим є висновок про відсутність у ПАТ ВТБ Банк права вимоги стягнення з ПАТ ДМПЗ заборгованості.

Позивач наполягає на тому, що:

- суд повинен взяти до уваги рішення господарського суду міста Києва від 09.06.2015р. у справі №910/10189/15 та постанову Вищого господарського суду України від 18.02.2015р. у справі №910/16157/14, в яких приймали участь ті ж сторони, що і по цій справі, і в яких:

ь в рішенні від 09.06.2015р. у справі №910/10189/15, яке набрало законної сили 23.06.2015р., суд дійшов висновку: «...судом встановлено, що відповідач попередньо не погодив з позивачем зміни основного зобов'язання в сторону збільшення, таким чином порука має бути припиненою»;

ь в постанові ВГСУ від 18.02.2015р. касаційна інстанція звернула увагу, що на момент підписання договору №1 про внесення змін до договору поруки вже існували договір №1 від 04.02.2011р. та договір №2 від 07.04.2011р. про внесення змін до кредитного договору №70 від 23.12 2010р., проте, підписання договору №1 про внесення змін до договору поруки №70/Z-5 від 23.12.2010р. можна розцінювати як наступне погодження збільшення відповідальності поручителя, що не впливає на факт припинення поруки»;

- наявність рішення по справі №910/1654/15, в рамках якого було визнано поруку припиненою частково з огляду на пропущення шестимісячного строку, жодним чином не впливає на обставину припинення поруки повністю з огляду на обставину збільшення обсягу відповідальності поручителя без погодження, оскільки ці підстави є абсолютно різними та передбачені різними нормами законодавства;

- ПАТ «ДМПЗ» дізналось про порушення свого права з листів-вимог (як до поручителя) банку: №9189-1/1-2 від 10.12.2013р., №9760/1-2 від 31.12.2013р., №665/4-2 від 03.02.2014р„ невиконання яких стало, нібито, підставою для звернення до господарського суду м Києва з позовом про стягнення грошових коштів з ПАТ Донецький металопрокатний завод»;

- враховуючи той факт, що ПАТ «ДМПЗ» звернулось до місцевого господарського суду 24.03.2016р., позивачем не було пропущено трирічний строк позовної давності, передбачений ст. 257 Цивільного кодексу України, для звернення до суду з вказаною вимогою;

- обставина, що ТОВ «Електросталь» та ПАТ «ДМПЗ» є солідарними боржниками (як про це зазначено в постанові від 14.12.2016р.) жодним чином не впливає на обізнаність/необізнаність про порушення права ПАТ «ДМПЗ» та не може впливати на початок відліку строку позовної давності.

Спростовуючи твердження позивача відповідач у своїх поясненнях зазначив наступне:

«Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в судовому акті. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності.

Рішенням Господарського суду України від 09.06.2015 у справі № 910/10189/15 відмовлено у задоволенні позовних вимог ПАТ "Донецький металопрокатний завод" до ПАТ "ВТБ Банк" про визнання поруки припиненою, з підстав пропуску строку позовної давності.

В рішенні зазначено, що «дослідивши матеріал справи, судом встановлено, що відповідач попередньо не погодив з позивачем зміни основного зобов'язання в сторону збільшення, таким чином порука в даному випадку має бути припиненою». Тобто, судом у справі №910/10189/15 не встановлювалось обставини, щодо припинення договору поруки.

Крім того, відповідно до п. 1.1 Договору поруки Поручитель поручається перед банком за виконання Позичальником зобов'язань, що виникли на підставі Кредитного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому».

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача у відкритому судовому засіданні, господарський суд встановив:

23.12.2010р. між Публічним акціонерним товариством ВТБ Банк (далі банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю Електросталь (далі позичальник) укладено кредитний договір №70 (далі договір).

Відповідно до п.1.1. договору, банк на умовах цього договору зобов'язується надати позичальнику кредит в сумі 30 000 000,00 (тридцять мільйонів) доларів США 00 центів, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використати та повернути банку кредит не пізніше 22 грудня 2013 року, а також сплатити плату за кредит та виконати інші зобов'язанням у повному обсязі на умовах та в строки, визначені даним договором.

Відповідно до п.3.1.1. договору, плата за користування кредитними коштами встановлюється у вигляді процентів, розмір яких встановлюється умовами цього договору та має статус диференційованої ставки, під якою в цьому договорі розуміється наступне: кредитним договором встановлюється базовий розмір процентів, що нараховуються за користування кредитними коштами за умови повного та всебічного виконання позичальником всіх умов цього договору та договорів про забезпечення, та визначаються умови, за яких застосовується підвищений розмір плати за користування кредитними коштами, який визначається шляхом збільшення базової процентної ставки на кількість процентних пунктів, що встановлена цим договором.

Встановлення диференційованої процентної ставки є особливою умовою кредитування в частині визначення плати за користування кредитними коштами, а застосування диференційованої процентної ставки (підвищеної та базової процентної ставки) не змінює правовідносини за цим договором та/або його істотних умов.

Вищезазначена умова про збільшення розміру процентів за користування кредитом застосовується за взаємним волевиявленням та згодою сторін, що виражено шляхом укладання цього договору та не потребує укладання будь-яких додаткових угод до цього договору або нового договору.

Базовий розмір процентів. Проценти за користування кредитними коштами, розмір яких є базовим, встановлюються у розмірі 10,0% (десять) процентів річних.

Підвищений розмір процентів. Сторони, укладаючи цей договір, домовились, що розмір процентів за користування кредитом збільшується на 1 (один) процентний пункт при настанні кожного із нижченаведених випадків:

- при невиконання позичальником умови, визначеної п.4.3.2. цього договору. Ця умова діє до моменту виконання позичальником умов п.4.3.2. цього договору у повному обсязі.

- при невиконанні позичальником більше ніж на 5% (п'ять) відсотків умови, визначеної п.п.4.3.11.1. цього договору щодо проведення загальних кредитових оборотів, при цьому вказане значення загальних кредитових оборотів приймається для розрахунку як 100 (сто) відсотків. При цьому, підвищений розмір процентів за користування кредитом застосовується з 15-го числа календарного дня місяця наступного за кварталом, в якому порушено зобов'язання, що визначене у п.п.4.3.11.1. цього договору та діє по 14-ий календарний день включно календарного місяця, наступного за кварталом, в якому була збільшена процентна ставка за користування кредитом за невиконання зобов'язання по проведенню оборотів, що визначене п.4.3.11.1. цього договору.

Згідно з п.4.3.11.1. договору, позичальник зобов'язаний з метою мінімізації ризиків банку, пов'язаних з необхідністю здійснення аналізу певного спектру фінансових показників позичальника, а також наявністю грошових коштів для здійснення прав банку у випадку порушення позичальником певних умов цього договору з 01.01.2011р. позичальник повинен забезпечити проведення в банку щоквартальних загальних кредитових оборотів по поточних рахунках, відкритих в банку в сумі, що дорівнює загальним кредитовим оборотам позичальника у всіх банках за квартал, що передує кварталу, за який здійснюється моніторинг, пропорційно розміру кредитної заборгованості позичальника перед банком в загальній кредитній заборгованості позичальника перед іншими банками, де у позичальника відкриті рахунки (фактична заборгованість по всім видам кредитів в інших банках) станом на перше число квартала, за який проводиться моніторинг, та забезпечувати розмір таких кредитових оборотів у вищезазначеному обсязі протягом строку дії договору.

Моніторинг виконання умов п.4.3.11.1. цього договору проводиться не пізніше 15-го числа кожного місяця, наступного за звітним кварталом.

Під щоквартальним загальним кредитовим оборотом у цьому договорі розуміється сумарний обсяг коштів, що надійшли на поточні рахунки позичальника в банку протягом кожного розрахункового кварталу.

З метою належного виконання зобов'язань за кредитним договором №70, між Публічним акціонерним товариством ВТБ Банк (далі - банк) та Відкритим акціонерним товариством «Донецький металопрокатний завод» (далі - поручитель) укладено договір поруки №70/Z-5 від 23.12.2010р. (далі - договір поруки).

За цим договором поручитель поручається перед банком за виконання позичальником зобов'язань, що виникли на підставі кредитного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому (п.1.1 договору).

Відповідно до п.2.1. договору поруки, сторони договору визначають, що у випадку порушення позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, поручитель і позичальник несуть солідарну відповідальність перед банком у повному обсязі зобов'язань позичальника за кредитним договором, включаючи повернення кредиту, сплату нарахованих процентів за користування кредитом, комісій, неустойки (пені, штрафів) та відшкодування збитків, пов`язаних з порушенням виконання зобов'язань позичальником.

З п.2.1. договору поруки №70/Z-5 від 23.12.2010р. вбачається, що виконання зобов'язань третьою особою перед відповідачем за кредитним договором №70 від 23.12.2010р. забезпечене порукою позивача у повному обсязі без обмежень та виключень.

04.02.2011р. між Публічним акціонерним товариством ВТБ Банк та Товариством з обмеженою відповідальністю Електросталь укладено договір №1 про внесення змін до кредитного договору №70 від 23.12.2010р., яким були внесенні зміни до п.3.1.1., п.4.2.1., п.4.3.11.1., п.4.3.1.12.1. договору.

Відповідно до пункту 3 договору № 1 від 04.02.2011 про внесення змін до кредитного договору № 70 від 23.12.2010, у пункті 4.3.11.1. зазначено, що під щоквартальним кредитним оборотом розуміється сумарний обсяг коштів, що надійшли протягом кожного розрахункового кварталу на поточні рахунки третьої особи, відкриті у відповідача, за винятком:

- будь-яких кредитів, позик, сум фінансової допомоги, отриманих третьою особою від відповідача та/або третіх осіб;

- надходження/повернення грошових коштів з будь-яких поточних рахунків третьої особи у відповідача та/або в інших банках та банківських (фінансових) установах;

- сум готівкових коштів, що були раніше зняті третьою особо з поточного рахунку, не були використані (повністю або частково) і внаслідок цього повернені на поточний рахунок;

- коштів в національній валюті, отриманих від продажу коштів у іноземній валюті, раніше зарахованих на поточний рахунок;

- коштів, переказаних третьою особою у результаті помилкового переказу, та повернутих внаслідок цього на поточний рахунок;

- коштів, що надійшли у зв'язку з поверненням будь-яких коштів (за виключенням податку на додану вартість), в тому числі повернення авансів, передплати, фінансової допомоги, позик, депозитів, тощо;

- коштів, що повернуті внаслідок розірвання договору (договорів) з третіми особами;

- коштів, що надійшли у вигляді внеску до статутного фонду;

- коштів, що надійшли в результаті розміщення власних цінних паперів та/або продажу цінних паперів третіх осіб;

- коштів, отриманих за договорами комісії та/або доручення, в яких третя особа є комісіонером та/або повіреним, за винятком комісійної винагороди, про що є відповідна вказівка в призначенні платежу;

- коштів, що надійшли від Акціонерного товариства закритого типу "Донецький міський молочний завод №2", Закритого акціонерного товариства "Геркулес", ТОВ "Агрофірма "Горняк", ПП "Український продукт", ТОВ "Добриня-Вторсировина", ТОВ "Металургія".

Таким чином, п.3 договору №1 від 04.02.2011р. про внесення змін до кредитного договору №70 від 23.12.2010р. внесено зміни до п.4.3.11.1. кредитного договору, якими встановленні винятки низки грошових операцій по поточних рахунках позичальника, які не повинні враховуватись під час визначення щоквартального кредитного обороту.

Крім того, між Публічним акціонерним товариством ВТБ Банк та Товариством з обмеженою відповідальністю Електросталь укладено договори №2 від 07.04.2011р., №3 від 28.09.2011р., №4 від 20.12.2012р. про внесення змін до кредитного договору №70 від 23.12.2010р.

07.04.2011р. між Публічним акціонерним товариством ВТБ Банк та Відкритим акціонерним товариством «Донецький металопрокатний завод» укладено договір №1 про внесення змін до договору поруки №70/Z-5 від 23.12.2010р., у пункті 1 якого визначено терміни, відповідно до якого кредитний договір це - кредитний договір № 70 від 23.12.2010р., договір № 1 від 04.02.2011р. про внесення змін до кредитного договору № 70 від 23.12.2010р., договір № 2 від 07.04.2011р. про внесення змін до кредитного договору № 70 від 23.12.2010р., надалі за текстом - "кредитний договір", укладений між банком та позичальником, та будь-які додаткові договори до нього, які укладені та/або будуть укладені на підставі цього кредитного договору, і є та/або будуть його невід'ємною частиною (в тому числі що збільшують боргові зобов'язання).

Позивач, посилаючись на припинення поруки 04.02.2011р., з огляду на збільшення обсягу його відповідальності перед банком без отримання від нього відповідної згоди, звернувся до місцевого господарського суду з позовом про:

- визнання недійсним з моменту вчинення договір №1 від 07.04.2011р. про внесення змін до договору поруки №70/Z-5 від 23.12.2010р., укладений між Публічним акціонерним товариством ВТБ Банк та Відкритим акціонерним товариством Донецький металопрокатний завод;

- визнання відсутнім у Публічного акціонерного товариства ВТБ Банк права вимоги стягнення заборгованості з Публічного акціонерного товариства Донецький металопрокатний завод на підставі кредитного договору №70 від 23.12.2010р. та договору поруки №70/Z-5 від 23.12.2010р.

За таких обставин і зважаючи на те, що:

За своєю правовою природою вищевказаний договір №70 від 23.12.2010р. є кредитним договором, згідно якого за приписами ст. 1054 Цивільного кодексу України, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору (ст. 1054 Цивільного кодексу України).

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України є, зокрема, договори. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 553 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 Цивільного кодексу України).

Порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника, та кредитором боржника.

Відповідно до частини першої статті 559 Цивільного кодексу України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Тобто закон пов'язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Отже, припинення поруки на підставі частини першої статті 559 Цивільного кодексу України можливе тоді, коли наслідком таких змін стало збільшення матеріальної відповідальності поручителя без його згоди.

Аналогічна правова позиція викладена у висновках Верховного Суду України від 01.07.2013р., а також в постановах Верховного суду України від 10.10.2012 справа № 6-112цс12, від 23.12.2014 справа № 3-196гс14, від 21.05.2012 справа № 6-69цс11.

Оскільки предметом спору у даній справі є визнання недійсним договору № 1 від 07.04.2011 про внесення змін до договору поруки № 70/Z-5 від 23.12.2010 та визнання відсутнім у ПАТ права вимоги стягнення заборгованості з Публічного акціонерного товариства "Донецький металопрокатний завод" на підставі кредитного договору № 70 від 23.12.2010 та договору поруки № 70/Z-5 від 23.12.2010, дослідженню підлягають фактичні обставини щодо недійсності договору про внесення змін та наявність або відсутність права вимоги стягнення заборгованості на підставі кредитного договору № 70 від 23.12.2010 та договору поруки № 70/Z-5 від 23.12.2010.

Згідно ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України «підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу».

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме:

« 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей».

Укладаючи договір поруки № 70/Z-5 від 23.12.2010р. з пунктом 1.1, відповідно до якого поручитель поручається перед банком за виконання позичальником зобов'язань, що виникли на підставі кредитного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому, а також договір №1 від 07.04.2011р. про внесення змін до договору поруки №70/Z-5 від 23.12.2010р., у пункті 1 якого визначено терміни, зокрема погоджено, що кредитний договір - це кредитний договір № 70 від 23.12.2010, укладений між банком та позичальником, та будь-які додаткові договори до нього, які укладені та/або будуть укладені на підставі цього кредитного договору і є та/або будуть його невід'ємною частиною (в тому числі що збільшують боргові зобов'язання), серед яких зазначений договір № 1 від 04.02.2011р. про внесення змін до кредитного договору № 70 від 23.12.2010р., поручитель фактично підтвердив факт погодження з ним укладення договору № 1 від 04.02.2011р. про внесення змін до кредитного договору № 70 від 23.12.2010р. і збільшення у майбутньому боргових зобов'язань за кредитним договором на підставі додаткових угод до нього. Фактично мало місце надання своєї згоди з боку позивача на забезпечення порукою зобов'язань як на умовах існуючого кредитного договору і доповнень (внесення змін) до нього, так і зобов'язань, що можуть виникнути в майбутньому при укладенні додаткових угод до кредитного договору.

Господарський суд вважає, що:

- наслідком укладення 04.02.2011р. між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Електросталь» договору №1 про внесення змін до кредитного договору №70 від 23.12.2010р., укладеного між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «Електросталь», яким були встановленні винятки низки грошових операцій по поточних рахунках позичальника, які повинні враховуватись під час визначення щоквартального кредитного обороту, не стало припинення поруки в порядку ст.559 Цивільного кодексу України;

- позов про визнання недійсним договору №1 від 07.04.2011р. про внесення змін до договору поруки №70/Z-5 від 23.12.2010р. і визнання відсутнім у відповідача право вимоги стягнення заборгованості з позивача на підставі кредитного договору №70 від 23.12.2010р. та договору поруки №70/Z-5 від 23.12.2010р. є безпідставним і задоволенню не підлягає.

Одночасно суд констатує, що укладенням 04.02.2011р. договору №1 про внесення змін до кредитного договору №70 від 23.12.2010р. не збільшився обсяг відповідальності поручителя. Цією угодою сторони погодили умови (встановили винятки з операцій на поточних рахунках позичальника, які не повинні враховуватись під час визначення щоквартального кредитного обороту), у разі настання яких (вони могли і не настати) міг збільшитись обсяг відповідальності позичальника, і, як наслідок, поручителя. Тобто, на думку суду, прямого збільшення обсягу відповідальності за кредитним договором не було. До того ж, на думку суду, метою встановлення винятків, з огляду на їх перелік, було запобігання штучному збільшенню обсягу коштів, які мали надходити на поточні рахунки позичальника.

Також суд вважає неправомірним посилання позивача на ч.5 ст.203 Цивільного кодексу України, оскільки укладаючи договір №1 від 07.04.2011р. про внесення змін до договору поруки №70/Z-5 від 23.12.2010р. дії сторін були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені цією додатковою угодою (протилежного суду під час розгляду не доведено). Якщо ж сторони помилялись щодо чинності угоди (діяла вона чи була припинена), і внаслідок цього внесли зміни до не існуючого правочину, то у цьому випадку має застосовуватись ст.229 Цивільного кодексу України, якою передбачено: «Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним».

Посилання позивача на рішення господарського суду міста Києва від 09.06.2015р. у справі №910/10189/15 і постанову Вищого господарського суду України від 18.02.2015р. у справі №910/16157/14 є безпідставним, оскільки в них судами зроблені висновки, які стосуються спірного питання по даній справі, про що сам позивач і зазначив у своєму поясненні, у той час відповідно до ст.35 Господарського процесуального кодексу України не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, обставини, встановлені рішенням суду у господарській справі, що набрало законної сили (поняття «висновок» і «обставина» не є тотожними).

Судові витрати в межах, встановлених законодавством, покладаються на позивача.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст.49, 82- 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р I Ш И В :

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, а у разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційною інстанцією, якщо його не скасовано.

Апеляційна скарга подається через місцевий господарський суд, який розглянув справу, протягом 10 днів з дня прийняття рішення місцевим господарським судом.

Суддя В.І. Матюхін

Повний текст рішення складено 13.10.2017р.

Надруковано примірників:

1 - до справи;

1 - позивачу;

1 - відповідачу.