ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.10.2017р. Справа № 914/1597/17

За позовом:Заступника керівника Дрогобицької місцевої прокуратури Львівської області в інтересах держави, м. Дрогобич Львівська обл.
до відповідача: за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:Стебницької міської ради, м. Стебник Львівської обл., Головного управління Держгеокадасту у Львівській області, м. Львів ОСОБА_1, Львівська обл., м. Стебник ОСОБА_2, Львівської обл., м. Стебник
про:визнання недійсним рішення сесії Стебницької міської ради №253 від 10.05.2017р.
Суддя - Крупник Р.В. Секретар - Гелеш Г.М.
Представники сторін:
від прокуратури:Леонтьєва Н.Т. - прокурор;
від відповідача: від третіх осіб:не з'явився; не з'явилися.

Учасникам судового розгляду роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді та здійснення технічної фіксації процесу не надходило.

СУТЬ СПОРУ:

01.08.2017р. на розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Заступника керівника Дрогобицької місцевої прокуратури Львівської області (надалі - Позивач) до Стебницької міської ради (надалі - Відповідач) про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування.

04.08.2017р. господарським судом порушено провадження у справі, залучено до участі у справі ОСОБА_2 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача та ГУ Держгеокадастру у Львівській області в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, а також призначено розгляд справи на 21.08.2017р. В подальшому розгляд справи відкладено на 04.09.2017р. та 25.09.2017р.

Ухвалою від 25.09.2017р. суд залучив ОСОБА_1 до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача та відклав розгляд справи на 17.10.2017р.

Прокурор в судове засідання 17.10.2017р. з'явилася, позовні вимоги підтримала, просила їх задоволити повністю, з підстав, зазначених в позовній заяві та письмових поясненнях до неї.

В засідання вказала, що рішенням Стебницької міської ради Львівської області №253 від 10.05.2017р. «Про надання дозволу на укладення договору особистого строкового сервітуту» надано дозвіл ОСОБА_2 на укладення договору особистого строкового сервітуту щодо земельної ділянки площею 30 кв.м. для розміщення та обслуговування тимчасової споруди торгівельного призначення для провадження підприємницької діяльності по вул. Грушевського у м. Стебнику строком на 3 роки. На думку прокурора, вказане рішення слід визнати недійсним, оскільки воно суперечить положенням ст.ст. 98, 99, 100 ЗК України, ст.ст. 20, 25, 55-1 ЗУ «Про землеустрій», ст.ст. 16, 21 ЗУ «Про державний земельний кадастр», ст.17 ЗУ «Про регулювання містобудівної документації», так як прийняте без розроблення у встановленому порядку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права земельного сервітуту та без формування цієї ділянки, як об'єкту цивільних відносин.

Окрім цього, згідно вимог ст. 98 ЗК України та ст. 401 ЦК України необхідною умовою для встановлення земельного сервітуту є наявність у особи земельної ділянки, що потребує використання суміжної (сусідньої) земельної ділянки, щоб усунути недоліки своєї ділянки, обумовлені місцем розташування або природним станом. Однак, з тексту оскаржуваного рішення не вбачається, що відповідач є власником (користувачем) сусідньої (суміжної) земельної ділянки, а отже і те, що у останнього є підстави для встановлення сервітуту.

З наведених підстав прокурор просить позов задоволити та визнати недійсним рішення Стебницької міської ради Львівської області №253 від 10.05.2017р.

Відповідач в судове засідання 17.10.2017р. не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце його проведення.

Як вбачається із заперечення на позовну заяву, відповідач вважає позовні вимоги безпідставними, оскільки оскаржуване рішення про надання дозволу на укладення особистого строкового сервітуту було прийняте в установленому порядку з дотриманням процедури прийняття регуляторних актів. Стебницька міська рада, прийнявши оскаржуване рішення з зазначенням певних вимог, без виконання яких укладення договору на сервітутне використання буде неможливим і не уклавши відповідний договір не перевищила обсяг своєї господарської компетенції (повноважень), закріплених за нею в законодавстві. Крім цього, в задоволенні позовних вимог слід відмовити, оскільки Верховний Суд України неодноразово вказував, що позов, предметом якого є рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі у власність та оренду земельної ділянки, тобто ненормативний акт що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів не може бути задоволено, оскільки таке рішення органу вичерпало свою дію шляхом виконання, а тому оскарження спірного рішення відповідача повинно здійснюватися в поєднанні з договором сервітуту, якого не існує.

Треті особи в судове засідання 17.10.2017р. не з'явилися, хоча належним чином були повідомлення про час та місце його проведення.

Заслухавши пояснення прокурора, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

10.05.2017р. Стебницькою міською радою прийняте рішення №253 «Про надання дозволу на укладення договору особистого строкового сервітуту», відповідно до котрого вирішено надати дозвіл ОСОБА_2 на укладення договору особистого строкового сервітуту на земельну ділянку площею 30,0 кв.м. для розміщення та обслуговування тимчасової споруди торгівельного призначення для провадження підприємницької діяльності (згідно схем-плану, що додається) на вул. М.Грушевського в м. Стебник строком на 3 роки.

Також цим рішенням міська рада зобов'язала ОСОБА_4 звернутися у відділ Держгеокадастру в м. Дрогобичі для отримання витягу про нормативно-грошову оцінку земельної ділянки та укласти договір особистого строкового сервітуту з Стебницькою міською радою на відповідну територію (об'єкт благоустрою) в м. Стебник визначену для розміщення тимчасової споруди (п.2.1), погодити розміщення тимчасової споруди торгівельного призначення з інженерними службами міста та при необхідності забезпечити (за власні кошти) винос інженерних мереж згідно технічних умов за межі визначеної земельної ділянки (п.2.2), звернутися у відділ містобудування та архітектури для оформлення паспорту прив'язки тимчасової споруди торгівельного призначення для ведення підприємницької діяльності (п.2.3), а також забезпечити реєстрацію відповідного договору згідно з чинним законодавством (п.2.4).

Як вбачається з листа Стебницької міської ради №720 від 04.07.2017р., договір особистого строкового сервітуту з гр. ОСОБА_2 на виконання наведеного рішення станом на 04.07.2017р. не укладався. Крім цього, в матеріалах справи відсутні докази того, що цей договір було укладено станом на момент прийняття рішення в даній справі.

На думку прокурора, рішення №253 від 10.05.2017р. слід визнати недійсним, оскільки воно суперечить положенням ст.ст. 98, 99, 100 ЗК України, ст.ст. 20, 25, 55-1 ЗУ «Про землеустрій», ст.ст. 16, 21 ЗУ «Про державний земельний кадастр», ст.17 ЗУ «Про регулювання містобудівної документації».

Встановивши наведені обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Згідно ст. 395 ЦК України право сервітуту є речовим правом на чуже майно.

Статтею 98 ЗК України визначено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Види права земельного сервітуту встановлює ст.99 ЗК України, а саме: право проходу та проїзду на велосипеді; право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; право прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій; право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; право прогону худоби по наявному шляху; право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд, інші земельні сервітути.

Зазначена стаття визначає суб'єктів, між якими виникають відносини щодо сервітуту. Вимагати встановлення земельних сервітутів можуть власники або землекористувачі земельних ділянок. Ініціатором встановлення земельного сервітуту може бути власник або користувач земельної ділянки, у яких є потреба у використанні суміжної (сусідньої) земельної ділянки щоб усунути недоліки своєї ділянки, зумовлені її місцем розташування або природним станом. Обов'язковою умовою встановлення земельного сервітуту є неможливість задоволення потреби особи, яка вимагає встановлення сервітуту, в інший спосіб.

Положеннями ст.401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно ст.402 ЦК України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки

Тобто, законодавець пов'язує встановлення земельного сервітуту для власників чи користувачів суміжних земельних ділянок або іншої особи, які не можуть бути задоволені іншим чином, ніж встановлення сервітуту.

Таким чином, потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом, наприклад, пройти чи проїхати до своєї земельної ділянки, користуватися належною йому будівлею тощо.

Отже, підставою встановлення сервітуту є відсутність у будь-якої особи, у тому числі і у власника майна, можливості задовольнити свої потреби іншим способом як встановленням права користування чужим майном - сервітуту.

Слід зазначити, що вказаної правової позиції притримується ВГСУ, зокрема, в постановах №905/3546/16 від 05.09.2017р., №920/625/16 від 17.08.2017р., №904/6400/16 від 27.04.2017р. та №905/1553/16 від 20.04.2017р.

Як вбачається з оскаржуваного рішення, Стебницька міська рада надала дозвіл ОСОБА_2 на укладення договору особистого строкового сервітуту на земельну ділянку площею 30,0 кв.м. для розміщення та обслуговування тимчасової споруди торгівельного призначення для провадження підприємницької діяльності. При цьому, в матеріалах справи відсутні докази того, що останній являється власником чи користувачем суміжної (сусідньої) земельної ділянки і потребує встановлення сервітуту, що б усунути недоліки своєї ділянки.

За таких умов, суд погоджується з доводами прокурора, що оскаржуване рішення відповідачем було прийняте за відсутності достатніх для цього правових підстав і воно суперечить вищевикладеним вимогам земельного та цивільного законодавства. Доводи відповідача, викладені в запереченнях на позов не спростовують вказаних висновків.

Суд звертає увагу відповідача на те, що чинна на час прийняття оскаржуваного рішення редакція ЗК України, не передбачала можливість встановлення земельного сервітуту для розміщення тимчасових споруд, а право користування такою земельною ділянкою, мало оформлятися шляхом її передачі в оренду, в порядку передбаченому ст.ст. 122-124, 134 ЗК України та ЗУ «Про оренду землі», зокрема, шляхом проведення земельних торгів.

А тому, за відсутності проведення земельних торгів, оскаржуване рішення не лише суперечить положенням чинного законодавства України, але і порушує права та інтереси держави, за захистом котрих звернувся прокурор.

Так, п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України встановлено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України, господарський суд порушує справи за позовними заявами, зокрема, прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави.

Частиною 2 ст. 2 ГПК України, прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обгрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до господарського суду прокурор зазначає про це в позовній заяві.

За приписами ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Як зазначив прокурор, підставою для представництва інтересів держави в даному випадку являється відсутність органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, відтак заступник керівника Дрогобицької місцевої прокуратури Львівської області звернувся до суду за захистом державних інтересів самостійно як позивач.

Щодо порушення інтересів держави в результаті прийняття оскаржуваного рішення, то суд зазначає, що передача земельної ділянки всупереч порядку, встановленого ЗК України, зокрема, без проведення земельних торгів зачіпає економічні інтереси держави у земельній сфері, оскільки продаж прав на земельну ділянку на аукціоні передбачає найбільш ефективне використання власності та встановлення найвищої плати за користування земельною ділянкою, що неминуче призводить до збільшення бюджетних надходжень, а надання земельних ділянок поза межами земельних торгів порушує економічні інтереси держави, сприяє зменшенню бюджетних надходжень.

За змістом ст.ст.21, 393 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Крім цього, відповідно до ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

З огляду на викладене, враховуючи те, що оскаржуване рішення суперечить положенням чинного законодавства України та порушує права та інтереси держави, позовні вимоги прокурора про визнання його недійсним підлягають до задоволення.

При цьому, суд не вважає некоректним покликання відповідача на практику Верховного Суду України в котрій він вказував, що позов, предметом якого є рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі у власність та оренду земельної ділянки, тобто ненормативний акт що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів не може бути задоволено, оскільки таке рішення органу вичерпало свою дію шляхом виконання.

Справді Верховний Суд України в постановах №916/187/15-г від 19.10.2016р., №924/1025/14 від 12.10.2016р. та №823/1945/13-а від 29.11.2016р. притримується правової позиції, що позов, предметом якого є рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі у власність та оренду земельної ділянки, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки таке рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію шляхом виконання. Його скасування не породжує наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки, оскільки у таких осіб виникло право власності або володіння земельною ділянкою і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах.

Разом з тим, як вбачається з наведених справ, ВСУ висловив правову позицію про неможливість самостійного оскарження рішень у випадку, якщо за результатами їх реалізації було укладено договори про оренду земельної ділянки чи видані інші правовстановлюючі документи. В такому випадку, самостійне оскарження рішень органу місцевого самоврядування чи державної влади без оскарження правовстановлюючих документів не породить наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки.

Разом з тим, в даній справі, на підставі оскаржуваного рішення Стебницької міської ради не було укладено договору про сервітутне користування, тобто оскаржуване рішення не вичерпало свою дію шляхом виконання. А тому, законність його прийняття підлягає розгляду по суті із прийняттям відповідного рішення. Вказаної позиції притримується також ВГСУ в постанові №913/201/15 від 14.12.2016р.

Крім цього, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яку він виклав в постановах № 21-493а14 від 11.11.14р. та №21-34а15 від 24.02.2015р. у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.

Враховуючи те, що Стебницькою міською радою прийняте рішення №253 від 10.05.2017р. «Про надання дозволу на укладення договору особистого строкового сервітуту», наслідком котрого має бути укладення ОСОБА_2 договору особистого строкового сервітуту, тобто вказане рішення породжує в останнього цивільне право на укладення договору та отримання в сервітутне користування земельної ділянки, перегляд на відповідність цього рішення закону має здійснюватися в порядку господарського судочинства.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, у зв'язку із задоволенням позовних вимог, судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 4-3, 12, 22, 27, 28, 29, 33, 34, 43, 49, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити повністю.

2. Визнати недійсним рішення Стебницької міської ради Львівської області ХХІІІ сесії 7 скликання від 10.05.2017р. №253 «Про надання дозволу на укладення договору особистого строкового сервітуту».

3. Стягнути з Стебницької міської ради Львівської області (82172, Львівська обл., м. Стебник, вул. Мазепи, 8; ) на користь прокуратури Львівської області (79005, м. Львів, пр. Шевченка, 17/19; ) 1600,00 грн. судового збору.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили відповідно до ст. 116 ГПК України.

5. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 85 ГПК України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 91-93 ГПК України.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 23.10.2017р.

Суддя Крупник Р.В.