КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
УХВАЛА

"23" жовтня 2017 р. Справа №910/6913/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Чорної Л.В.

Яковлєва М.Л.

Перевіривши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Фідобанк» на рішення господарського суду міста Києва від 22.09.2017 у справі № 910/6913/17 (суддя Спичак О.М.)

за позовом публічного акціонерного товариства "Фідобанк", м. Київ,

до 1. TAMAURI LIMITED, м. Нікосія, Кіпр;

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "УНІВЕР-ПРО", м. Київ,

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

Подана 06.10.2017 (відповідно до штемпелю поштового відділення зв'язку проставленого на конверті) публічним акціонерним товариством «Фідобанк» (далі-скаржник/ПАТ «Фідобанк») апеляційна скарга до Київського апеляційного господарського суду на рішення господарського суду міста Києва від 22.09.2017 у справі № 910/6913/17 не відповідає вимогам розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України (надалі -ГПК України) з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 94 ГПК України до апеляційної скарги, зокрема, додаються докази сплати судового збору.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 97 ГПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається апеляційним господарським судом, якщо до скарги не додано документів, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

Правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені Законом України "Про судовий збір" (зі змінами та доповненнями).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» визначено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Підпунктом 4 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", у редакції чинній на момент подання апеляційної скарги, визначено, що із апеляційних скарг на рішення суду справляється судовий збір у розмірі 110% ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви, скарги.

Відповідно до пп. 2 п. п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", у редакції на момент подання позовної заяви (26.04.2017) при зверненні до господарського суду з позовною заявою немайнового характеру судовий збір сплачується у розмірі 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як вбачається з матеріалів справи предметом спору є вимога позивача до відповідачів 1,2 про визнання недійсним договору № 17/10 від 17.05.2016 про відступлення права вимоги, тобто є вимогою немайнового характеру.

Статтею 7 Закону України "Про державний бюджет України на 2017 рік" установлено у 2017 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу 1 600,00 грн.

Отже, скаржник при поданні апеляційної скарги повинен був сплатити судовий збір, виходячи зі ставок, що визначені пп. 4 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" тобто 110% ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, що становить 1760,00 грн. (1 600,00 грн. судовий збір за подання позовної заяви х 110% ).

Разом з тим, звертаючись з до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою ПАТ «Фідобанк» доказів сплати судового збору не надало, а заявило клопотання відстрочення сплати судового збору за подання вказаної апеляційної скарги.

В обґрунтування даного клопотання ПАТ «Фідобанк» зазначило, що 18.07.2016 Правління Національного банку України прийняло постанову № 12-ш "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Фідобанк», а рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 1265 від 20.07.2016 розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Фідобанк». Крім того, апелянт вказує, що знаходиться на стадії ліквідації та немає в своєму розпорядженні грошових коштів, непохідних для здійснення оплати судового збору у встановлено порядку та розмірі.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

За змістом положень ст. 8 Закону України "Про судовий збір" питання про відстрочення та розстрочення судом сплати судового збору, зменшення розміру судового збору або звільнення від його сплати з підстав майнового стану сторони вирішується судом в кожному конкретному випадку залежно від обставин справи та обґрунтованості доводів сторони належними і допустимими доказами на підтвердження того, що майновий стан сторони перешкоджає сплаті нею судового збору в установленому порядку і розмірі, а також на засадах рівності всіх учасників судового процесу (в тому числі й органів державної влади) перед законом і судом (п. 3 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 12.11.2015 № 01-06/2093/15 "Про деякі питання практики застосування Закону України "Про судовий збір" (зі змінами та доповненнями, внесеними згідно із Законом України від 22.05.2015 № 484-VIII)").

Відповідно до приписів розділу 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" від 21.02.2013 №7 у розгляді питань, пов'язаних, зокрема, з відстроченням та розстроченням сплати судового збору (стаття 8 Закону) господарським судам слід враховувати таке. Єдиною підставою для вчинення господарським судом дій, зазначених у статті 8 Закону, є врахування ним майнового стану сторін. Клопотання про відстрочення (розстрочення) сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати може бути викладене в заяві чи скарзі, які подаються до господарського суду, або окремим документом. Особа, яка заявляє відповідне клопотання (що може бути викладене в заяві чи скарзі, які подаються до господарського суду, або в окремому документі), повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав сплаті нею судового збору у встановленому порядку і розмірі

Згідно зі ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

При цьому обґрунтування пов'язаних з цим обставин та подання доказів, котрі свідчать про неможливість або ускладнення в здійсненні оплати судового збору у встановлених законом розмірах і в строки, покладається на зацікавлену сторону.

Частиною 1 ст. 102 ГПК України визначено, що апеляційна скарга на рішення місцевого господарського суду розглядається у двомісячний строк з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до провадження.

Водночас, звертаючись до суду апеляційної інстанції із клопотанням про відстрочення сплати судового збору, скаржник не навів обґрунтованих підстав та не надав відповідних доказів на підтвердження неможливості сплати ним судового збору та вчинення останнім всіх необхідних заходів для своєчасної сплати судового збору та які б підтверджували можливість сплати судового збору протягом визначеного процесуальним законом строку розгляду апеляційної скарги до прийняття постанови у справі.

Київський апеляційний господарський суд також зазначає, що відповідно до статті 3 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Фонд є економічно самостійною установою, має самостійний баланс, поточний та інші рахунки в Національному банку України, а також рахунки в цінних паперах у депозитарних установах - державних банках. Фонд є установою, що не має на меті отримання прибутку.

Згідно зі статтею 4 вказаного Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Статтею 129 Конституції України як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Отже, виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків, є завданням Фонду гарантування вкладів, у зв'язку з чим посилання Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації на скрутне фінансове становище банку не може бути підставою для відстрочення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб сплати судового збору.

Оскільки відстрочення сплати судового збору є правом господарського суду, яким суд користується за наявності виключних обставин, яких у даному випадку скаржником не доведено, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання про відстрочення сплати судового збору, передбачених статтею 8 Закону України "Про судовий збір".

Київський апеляційний господарський суд звертає увагу на те, що п. 2 ч. 3 ст. 129 Конституції України та ст. 42 ГПК України закріплено принцип рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Як роз'яснено в абзаці 3 п. 3.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" статтею 129 Конституції України як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Отже, як органи державної влади, що утримуються за рахунок держбюджету, так і суб'єктів господарювання та громадян поставлено законом у рівні умови в частині обов'язку сплачувати судовий збір, у зв'язку з чим, вибіркове надання господарським судом суб'єктивних переваг одним учасникам процесу перед іншими учасниками судового процесу шляхом звільнення чи відстрочення (розстрочення) сплати судового збору призведе до порушення вказаного конституційного принципу, що є неприпустимим.

Крім того, згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду позовом щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

В рішеннях Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України" та від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України" зазначено, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Тим не менш, обмеження, що застосовуються, не повинні обмежувати доступ, що залишається для особи, у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть права була порушена. Більш того, обмеження не відповідає п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну ціль та якщо немає розумного співвідношення між засобами, що застосовуються та ціллю, якої прагнуть досягти (п. 31 рішення Європейського суду з прав людини від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України").

Отже, обмеженням права на доступ до суду, зокрема, є визначений в ГПК України обов'язок заявника при зверненні до суду сплачувати судовий збір. Невиконання заявником наведених вимог процесуального законодавства наділяє суд правом не приймати до розгляду та повертати позовну заяву (в т.ч. апеляційну скаргу) заявнику.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі Креуз проти Польщі, no. 28249/95 від 19.06.2001 зазначено, що вимога сплати зборів цивільними судами у зв'язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду.

Таким чином, до апеляційної скарги не додано документів, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

Відповідно до ч. 4 ст. 97 ГПК України після усунення обставин, зазначених у пунктах 1, 2 і 3 частини першої цієї статті, апеляційна скарга може бути подана повторно.

Також, відповідно до п. 4 ч.1 ст. 97 ГПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається апеляційним господарським судом, якщо скаргу подано після закінчення строку, встановленого для її подання, без клопотання про поновлення цього строку або таке клопотання відхилено.

Заявником апеляційної скарги подано клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення господарського суду міста Києва від 22.09.2017 даній справі.

Згідно зі ст. 91 ГПК України, сторони у справі, прокурор, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 93 ГПК України, апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів, а на ухвалу - протягом п'яти з дня їх оголошення місцевим господарським судом.

Як вбачається з матеріалів справи, повний текст рішення господарського суду міста Києва від 22.09.2017 було оформлено та підписано 27.09.2017.

Перебіг процесуального строку, обчислюваного роками, місяцями або днями, починається наступного дня після календарної дати або настання події, якими визначено його початок (ч. 3 ст. 50 ГПК України).

Оскільки оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 22.09.2017 було оформлено та підписано 27.09.2017, то, з урахуванням наведених приписів закону строк на апеляційне оскарження зазначеного судового акта відповідно до ч. 2 ст. 51 ГПК України закінчився 09.10.2017.

Разом з тим, вказана апеляційна скарга подана до суду 06.10.2017, про що свідчить штемпель поштового зв'язку проставленого на конверті.

Таким чином, зазначена апеляційна скарга подана в строк визначений ч. 1 ст. 93 ГПК України, позаяк подане ПАТ «Фінбанк» клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження прийнято у справі судового акту не розглядається.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 86, 94, п. 3 ч. 1 ст. 97 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,-

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у задоволенні клопотання публічного акціонерного товариства «Фідобанк» про відстрочення спати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення господарського суду міста Києва від 22.09.2017 у справі № 910/6913/17.

2. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Фідобанк» на рішення господарського суду міста Києва від 22.09.2017 у справі № 910/6913/17 з доданими до неї документами повернути скаржнику.

3. Матеріали справи № 910/6913/17 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді Л.В. Чорна

М.Л. Яковлєв