РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.10.2017Справа №910/13411/17

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській О.С.

розглянувши справу № 910/13411/17

за позовомДержавної іпотечної установи
доПублічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Кадирова В.В.
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні
відповідача:1) Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 2) Національного Банку України
провизнання договору купівлі-продажу цінних паперів №ДД-205/2014 від 24.03.2014р. недійсним

Представники сторін:

від позивача:Чалов А.О., довіреність № 707/15/1 від 07.02.2017 р.); Погодічева Н.В., довіреність № 5334/15/1 від 10.08.2017 р.);
від відповідача:Мостепанюк В.І., довіреність б/н від 28.08.2017 р.);
від третьої особи 1:не 'явився;
від третьої особи 2:Петроченко С.О., довіреність №18-0011/67200 від 02.10.2017 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державна іпотечна установа звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Кадирова В.В., в якому просить визнати недійсним Договір купівлі-продажу цінних паперів №ДД-205/2014 від 24.03.2014 р., укладений між Державною іпотечною установою та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк».

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що при укладенні Договору купівлі-продажу цінних паперів №ДД-205/2014 від 24.03.2014 р. Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було введено Державну іпотечну установу в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Крім того, позивач вказує, що Договір був укладений Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» з порушенням господарської компетенції.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 11.08.2017 порушено провадження у справі №910/13411/17, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, розгляд справи призначено на 21.09.2017 р.

19.09.2017 р. представником відповідача через загальний відділ суду подано клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, а також клопотання про залучення Національного банку України до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача.

20.09.2017 р. представником третьої особи через загальний відділ суду подано відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого третя особа проти позовних вимог заперечує та просить відмовити в їх задоволенні.

21.09.2017 р. представником позивача через загальний відділ суду подано клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, а також клопотання про розгляд справи у закритому судовому засіданні.

Крім того, представником позивача через загальний відділу суду було подано клопотання в порядку ст. 38 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до змісту якого просить:

- витребувати у АТ «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» Кадирова В.В. належним чином засвідчену копію висновку результатів Комплексного аналізу неплатоспроможного банку АТ «Дельта Банк»; належним чином засвідчену копію кредитного договору, укладеного між АТ «Дельта Банк» та НБУ, на виконання вимог Постанови Правління Національного Банку України №102/БТ від 26.02.2014 р. із додатками та договорами про внесення змін до нього, а також належним чином засвідчену копію Програми фінансового оздоровлення, погодженої рішенням Комісії НБУ від 08.11.2013 р. №863, розробленої на строк до 01.01.217 р. із додатками та змінами до неї;

- витребувати у Фонду гарантування вкладів фізичних осіб належним чином засвідчену копію висновку результатів Комплексного аналізу неплатоспроможного банку АТ «Дельта Банк»;

- витребувати у Національного Банку України належним чином засвідчену копію кредитного договору, укладеного між АТ «Дельта Банк» та НБУ, на виконання вимог Постанови Правління Національного Банку України №102/БТ від 26.02.2014 р. із додатками та договорами про внесення змін до нього, а також належним чином засвідчену копію Програми фінансового оздоровлення, погодженої рішенням Комісії НБУ від 08.11.2013 р. №863, розробленої на строк до 01.01.217 р. із додатками та змінами до неї.

В судовому засіданні 21.09.2017 р. представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти позовних вимог заперечує та просить відмовити в їх задоволенні.

Ухвалами Господарського суду міста Києва від 21.09.2017 р. задоволено клопотання Державної іпотечної установи про розгляд справи №910/13411/17 в закритому судовому засіданні та клопотання про витребування доказів. Також, за клопотанням відповідача залучено до участі у розгляді справи справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Національний Банк України та відкладено розгляд справи на 12.10.2017 р.

12.10.2017 р. представником позивача через загальний відділ суду були подані письмові пояснення по суті поданих Фондом гарантування вкладів фізичних осіб та АТ «Дельта Банк» відзивів на позовну заяву.

12.10.2017 р. представником Національного Банку України через загальний відділ суду подано письмові пояснення по суті заявлених позовних вимог, відповідно до змісту яких проти позовних вимог заперечує та просить відмовити в їх задоволенні.

Представники позивача в судовому засіданні 12.10.2017р. позовні вимоги підтримали та просили відкласти розгляд справи, у зв'язку з необхідністю ознайомитись з поданими відповідачем та національним банком доказами.

Представник відповідача в засідання суду подав клопотання про долучення витребуваних судом документів до матеріалів справи; проти позовних вимог заперечив та просив відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву від 20.09.2017 р. Також, представник відповідача заявив усне клопотання про застосування строків позовної давності.

Представник третьої особи-1 в судове засідання 12.10.2017 р. не з'явився, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Представник третьої особи-2 проти позовних вимог заперечив та просив відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених у письмових поясненнях №12-0007/69873 від 11.10.2017р.

Крім того, представники відповідача та третьої особи-2 заперечили щодо відкладення розгляду справи.

Суд відмовив у задоволенні клопотання представника позивача щодо відкладення розгляду справи, оскільки причини, з яких позивач просить відкласти розгляд справи, не відповідають приписам статті 77 ГПК України.

В судовому засіданні 12.10.2017 р. судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судовому засіданні згідно ч. 7 статті 811 Господарського процесуального кодексу України здійснювалось фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

24.03.2014 р. між Державною іпотечною установою (емітент) та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (продавець) було укладено Договір купівлі-продажу цінних паперів №ДД-205/2014 (надалі - Договір).

Пунктом 1.1 Договору визначено, що в порядку та на умовах, визначених цим Договором, емітент зобов'язується передати у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити наступні цінні папери (надалі за текстом ЦП):

Пакет ЦП
Емітент ЦПДержавна Іпотечна Установа
Код ЄДРПОУ емітента ЦП33304730
Код ЦП (ISIN)UA
Дата погашення ЦП12.12.2018
Вид ЦПОблігації підприємств, іменні відсоткові з додатковим забезпеченням
Форма існування ЦПБездокументарна
Серія ЦПА3
Номінальна вартість одного ЦП, грн.100 000,00 (Сто тисяч) гривень
Кількість ЦП2 000 (Дві тисячі) штук
Ціна одного ЦП102 071,23 (Сто дві тисячі сімдесят одна гривня 23 копійки) гривень
Загальна вартість ЦП (Сума цього договору)204 142 460,00 (Двісті чотири мільйони сто сорок дві тисячі чотириста шістдесят) гривень

Відповідно до п. 2.1 Договору загальна вартість ЦП за цим Договором (сума цього Договору) становить 204 142 460,00 (Двісті чотири мільйони сто сорок дві тисячі чотириста шістдесят) гривень, без ПДВ, (далі - Загальна вартість ЦП).

Згідно із п. 2.4 Договору Покупець зобов'язується оплатити загальну вартість ЦП, що передаються за цим Договором у власність Покупцю, у сумі, зазначеній у п. 1.1 даного Договору, в безготівковій формі не пізніше 24 березня 2014 р. шляхом перерахування грошових коштів на рахунок Емітента №0995 в АТ «Дельта Банк», код установи банку 380236, код за до кінця операційного дня.

Пунктом 2.2 Договору визначено, що Емітент за умови виконання покупцем п. 2.4, зобов'язаний забезпечити надання розпорядження про списання ЦП, що зазначені у п. 1.1 цього Договору, з емітентського рахунку у цінних паперах №100024- UA70000001 у Національному депозитарії України на рахунок у цінних паперах Покупця №301465- UA30001231 у депозитарній установі АТ «Дельта Банк», код МДО 301465, не пізніше 24 березня 2014 р. з дотриманням вимог чинного законодавства України.

Право власності на продані за цим Договором ЦП переходить до покупця з моменту зарахування ЦП на рахунок у цінних паперах Покупця №301465- UA30001231 у депозитарній установі АТ «Дельта Банк», код МДО 301465 (п. 2.5 Договору).

В пункті 7.1 Договору визначено, що останній набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів відбитками печаток сторін і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим Договором.

Як слідує з матеріалів справи, відповідач на виконання умов укладеного між сторонами Договору, 24.03.2014 р. надав розпорядження депозитарній установі АТ «Дельта Банк» на виконання облікової операції за вих. №159/2014 щодо зарахування цінних паперів та відповідно до меморіального ордеру №24157467 від 24.03.2014 р. сплатив позивачу грошові кошти у розмірі 204 142 460,00 грн., а позивач в свою чергу надав розпорядження про списання цінних паперів з емітентського рахунку у цінних паперах №100024- UA70000001 у Національному депозитарії України на рахунок у цінних паперах відповідача №301465- UA30001231 у депозитарній установі АТ «Дельта Банк», код МДО 301465.

Разом з тим, звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказує на те, що при укладенні спірного Договору, відповідач навмисно та цілеспрямовано ввів позивача в оману та не повідомив фактів, які впливають на укладення правочину, а саме щодо стану ліквідності та загального фінансового стану банку. Крім того, позивач вказує на те, що Договір купівлі-продажу цінних паперів №ДД-205/2014 від 24.03.2014 р. укладений з порушенням господарської компетенції.

Відповідно до п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення», рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд зазначає наступне.

Згідно із ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст. 20 Господарського кодексу України.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).

За приписом ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За приписами ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За змістом постанови пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Частинами 1 та 2 ст. 230 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання Договору купівлі-продажу цінних паперів №ДД-205/2014 від 24.03.2014 р. недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Частинами 1 та 2 ст. 229 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Як вказувалось вище, ч. 1 та 2 ст. 230 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У пункті 3.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вказано, що у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі, в тому числі, ст. 230 - 233 Цивільного кодексу України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказує на те, що АТ «Дельта Банк», на виконання п. 5.3.1 Генерального договору про фінансування та обслуговування іпотечних кредитів №103 від 10.01.2011 р. з метою введення в оману ДІУ надавав останньому недостовірну інформацію та звітність щодо відповідності фінансових показників АТ «Дельта Банк» вимогам Стандарту ДІУ.

Проте, суд зауважує, що Генеральний договір про фінансування та обслуговування іпотечних кредитів №103 від 10.01.2011 р. регулює зовсім іншу сферу діяльності та ніяким чином не стосується спірних правовідносин, а умови Договору купівлі-продажу цінних паперів №ДД-205/2014 від 24.03.2014 р. не містять будь-яких застережень з приводу необхідності інформування позивача про фінансово-господарський стан Банку.

Більш того, будь-яких застережень з приводу необхідності інформування позивача про фінансово-господарський стан Банку у випадку укладення будь-якого роду договорів між цими ж сторонами, не містять і умови самого Генерального договору про фінансування та обслуговування іпотечних кредитів №103 від 10.01.2011 р.

При цьому, позивач маючи сумніви щодо фінансового стану відповідача на час укладення спірного Договору, не був позбавлений можливості звернутися до останнього з метою отримання такої інформації.

Доводи позивача про те, що Договір купівлі-продажу цінних паперів №ДД-205/2014 від 24.03.2014 р. укладено з порушенням господарської компетенції, також відхиляються, оскільки судом не встановлено, а позивачем не доведено, наявності у АТ «Дельта Банк» саном на 24.03.2014 р. (момент вчинення спірного правочину) будь-яких обмежень, які б забороняли Банку укладати спірний Договір.

При цьому, суд звертає увагу заявника на те, що відповідно до абз. 6 п. 12 Постанови Правління Національного Банку України №91 від 24.02.2014 р. «Про затвердження Положення про надання Національним банком України кредитів банкам України для збереження їх ліквідності» визначено, що банку на період користування кредитом для збереження ліквідності забороняється здійснення окремих видів операцій, а саме: придбання цінних паперів (крім державних облігацій України, депозитних сертифікатів Національного банку, облігацій Державної іпотечної установи з додатковим забезпеченням у формі державної гарантії за зобов'язаннями емітента, яка видана Кабінетом Міністрів України, та облігацій підприємств (крім цільових), розміщення яких здійснено під гарантію Кабінету Міністрів України).

Отже, з огляду на встановлені обставини, суд дійшов до висновку, щодо недоведеності позивачем факту невідповідності Договору купівлі-продажу цінних паперів №ДД-205/2014 від 24.03.2014 р. нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства.

Також, судом не встановлено, а позивачем не доведено як наявності умислу в діях відповідача, так і самого факту обману Банком Державної іпотечної установи на момент укладення спірного Договору.

За таких обставин, приймаючи до уваги, що заявником не доведено належними та допустимими у розмінні ст. 34 Господарського процесуального кодексу України доказами наявності обставин, з яким чинне законодавство пов'язує визнання правочинів недійсними, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Державної іпотечної установи про визнання недійсним Договору купівлі-продажу цінних паперів №ДД-205/2014 від 24.03.2014 р.

Щодо усного клопотання відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності щодо позовних вимог та застосування наслідків такого спливу, заявленого в судовому засіданні 12.10.2017 р., суд зазначає наступне.

Згідно з положеннями ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

За приписами ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами 3 та 4 ст. 267 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного. В останньому випадку воно обов'язково має бути зазначене в протоколі судового засідання (пункт 6 частини другої статті 81-1 ГПК).

У пункті 2.2 зазначеної постанови пленуму Вищого господарського суду України зазначено, що за змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Аналогічна позиція міститься також в постанові від 12.06.2007 р. Верховного Суду України у справі №П-9/161-16/165.

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст. 267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Отже, враховуючи висновки суду щодо відсутності порушених прав позивача, господарський суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості, не застосовуючи при цьому позовну давність та наслідки її спливу.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 17.10.2017р.

Суддя А.І. Привалов