РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.10.2017Справа №910/13337/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ілатанмед"

до Департаменту охорони здоров'я Київської обласної державної адміністрації

про стягнення 2 183 428, 64 грн.

Суддя Підченко Ю.О.

Представники

від позивача: Кузьменко С.М. - представник за довіреністю;

від відповідача: Гребелюк Л.М. - представник за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У серпні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Ілатанмед" (далі - Товариство) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Департаменту охорони здоров'я Київської обласної державної адміністрації (далі - Департамент) про стягнення інфляційних втрат в розмірі 2 104 869,00 грн. та 3 % річних в розмірі 78 559, 64 грн. на підставі не виконання рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2014 року по справі № 910/7403/14.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем за договором про закупівлю обладнання за державні кошти № 08-10/12 від 08.10.2012 р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.08.2017 року порушено провадження у справі та призначено її розгляд на 06.10.2017 року.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 06.10.2017 року продовжив строк розгляду спору на 15 днів та відклав розгляд справи на 20.10.2017 року.

В судовому засіданні 20.10.2017 року оголошено перерву до 24.10.2017 року.

Представник позивача у судовому засіданні 24.10.2017 року наполягав на задоволенні позову та надав усні пояснення по справі.

У судовому засіданні 24.10.2017 року відповідач проти позову заперечував, по викладеним у відзиві доводам та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Крім того, вказав на те, що у нього наявний договір поставки в іншій реакції ніж у позивача, а саме, у примірнику договору, на який посилається ТОВ "Ілатанмед"відсутній пункт 7.4., у якому передбачено, що у випадку відсутності або припинення бюджетного фінансування замовник не несе ніякої майнової відповідальності перед постачальником.

Суд дійшов висновку, що наявних у справі доказів достатньо для вирішення спору по суті.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 24.10.2017 року відповідно до ст. 85 ГПК України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Між Головним управлінням охорони здоров'я Київської облдержадміністрації, яке в подальшому (згідно додаткової угоди до договору № 08-10/12 від 08.10.2012 р.) було замінено на Департамент охорони здоров'я Київської обласної державної адміністрації та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ілатанмед» було укладено договір про закупівлю обладнання за державні кошти № 08-10/12 від 08.10.2012 р. (надалі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов'язується у 2012 році поставити замовникові обладнання, зазначене в специфікації до договору (додаток № 1), провести пусконалагоджувальні роботи обладнання і навчання медичного персоналу методам роботи з медичним обладнанням в місцях поставки, а замовник - прийняти і оплатити таке обладнання: устаткування медичне, хірургічне та ортопедичне.

На виконання взятих на себе зобов'язань за договором ним поставлено обладнання, у відповідності до видаткових накладних № СФ-00128 від 02.11.2012 р., № СФ-00129 від 02.11.2012 р., № СФ-00130 від 02.11.2012 р., № СФ-00131 від 02.11.2012 р., № СФ-00132 від 02.11.2012 р. № СФ-00192 від 25.12.2012 р.

Однак, вищевказане зобов'язання щодо оплати поставленого обладнання відповідачем не було здійснено.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.11.2014 року у справі № 910/7403/14 позов задоволено частково. Стягнуто з Департаменту охорони здоров'я Київської обласної державної адміністрації на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ілатанмед» 5 223 000, 00 грн. основного боргу, 950 586, 00 грн. інфляційних втрат, 318 531, 45 грн. трьох відсотків річних та 70 945, 49 грн. У даному рішенні втрати від інфляції нараховані по жовтень 2014 року, 3 % інфляції нараховані по 18.11.2014 року.

Відповідно до ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 124 Конституції України визначають обов'язковість виконання усіма суб'єктами прав судового рішення у вказаній справі.

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Таким чином, судове рішення у справі № 910/7403/14, яке набрало законної сили, не може бути поставлене під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі, не можуть йому суперечити, а отже встановлено факт наявності боргу у відповідача перед позивачем.

У зв'язку з невиконанням Концерну рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2014 року, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення з відповідача інфляційних втрат в розмірі 2 104 869, 00 грн. та 3 % річних в розмірі 78 559, 64 грн. в період з листопада 2014 року по травень 2015 року.

Відповідач заперечував проти задоволення позову та вказав, що сторонами, в частині можливої відсутності (припинення) бюджетного фінансування, абзацом 4 пункту 7.3 договору, звільнено відповідача від будь-якої майнової відповідальності, зокрема від сплати за втрати від інфляції та процентів від простроченої суми.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

За приписами статті 7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 13 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 Цивільного кодексу України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Щодо доводів відповідача про наявність відмінностей між редакціями договорів поставки у позивача та відповідача, суд вважає за необхідне звернути увагу на такі обставини.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (п.п. 3.1., 4.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов"язань").

А тому, вимоги позивача про стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційної складової боргу є законними та обґрунтованими.

Суд погоджується з розрахунком 3 % річних в розмірі 78 559, 64 грн. за період з 19.11.2014 по 20.05.2015 року наданим позивачем і вважає його обґрунтованим, а вимоги такими, що підлягають задоволенню.

Водночас, здійснивши перерахунок інфляційних втрать, суд встановив, що з відповідача підлягають стягненню 3 % річних в загальному розмірі 2 005 632, 00 грн.

Заперечуючи проти заявленого позову, відповідач просив суд застосувати до вимог строк позовної давності.

Згідно з п. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частиною 5 даної статті передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Згідно з п. 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Оскільки судом встановлено, що позовні вимоги позивача обгрунтовані та підлягають частковому задоволенню (встановлено факт порушеного права) необхідним є вирішення питання щодо вирішення клопотання відповідача про застосування строків позовної давності.

Як вбачається із матеріалів справи, до стягнення заявлено втрати від інфляції та 3% річних за період з 19.11.2014 року по 20.05.2015 року.

Відповідно до наявних у справі фактичних даних, суд дійшов висновку, що строк позовної давності за вимогами ТОВ "Ілатанмент" мав закінчитися 19.11.2017 року.

Таким чином, зважаючи на те, що ТОВ "Ілатанмед"звернулося до суду із позовом 09.08.2017 року, строк позовної давності пропущено не було, а клопотання відповідача задоволенню не підлягає.

Згідно статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до статті 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Таким чином суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог позивача до Департаменту.

За частиною 1 статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору у спорах, що виникають при виконанні договорів, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Ілатанмед" задовольнити частково.

2. Стягнути з Департаменту охорони здоров'я Київської обласної державної адміністрації (04053, місто Київ, вулиця Січових Стрільців, будинок 45, ідентифікаційний код 02012898) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ілатанмед" (03680, місто Київ, проспект Академіка Глушкова, будинок 40, корпус 5, офіс 716, ідентифікаційний код 34494612) 2 005 632 (два мільйона п'ять тисяч шістсот тридцять дві) грн. 00 коп. інфляційних втрат, 78 559 (сімдесят вісім тисяч п'ятсот п'ятдесят дев'ять) грн. 64 коп. 3 % річних, а також 31 262 (тридцять одну тисячу двісті шістдесят дві) грн. 86 коп. судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання повного тексту рішення - 27.10.2017р.

Суддя Ю.О. Підченко