ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________

РІШЕННЯ

"17" жовтня 2017 р.Справа № 916/1825/17

Господарський суд Одеської області у складі судді Смелянець Г.Є.

при секретарі судового засідання Воровіній Т.О.

розглянувши справу №916/1825/17

за позовом Приватного підприємства "Паритет-СП"

до відповідача ОСОБА_1 акціонерного товариства "Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат"

про стягнення 38636,05 грн.,-

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_2, довіреність від 17.03.2017 р.

від відповідача: ОСОБА_3, довіреність від 27.03.2016р.

Суть спору: ПП "Паритет-СП" звернулося до господарського суду Одеської області з позовом про стягнення з ПАТ "Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат" 38636,05 грн., з яких: 18197,40 грн. основний борг, 2194,70 грн. пеня, 2066,45 грн. - 3% річних та 16177,50 грн. - індекс інфляції.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобовязань за договором поставки №1 від 04.01.2010р. щодо повної та своєчасної оплати поставленого позивачем товару.

У відзиві на позов від 13.09.2017р. за вх.№19680/17 відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову, з посиланням при цьому на те, що підставою поставки товару не є договір поставки №1 від 04.01.2010р., оскільки строк дії цього договору закінчився 31.12.2012р., а доказів пролонгації договору позивач до суду не надав та у видаткових накладних також відсутні посилання на договір поставки №1 від 04.01.2010р. Строк оплати поставленого позивачем товару не встановлений, а з вимогами такої оплати позивач до відповідача не звертався.

У заяві про уточнення та зменшення позовних вимог від 04.10.2017р. за вх.№2-5269/17 позивач просить стягнути з відповідача 33290,50 грн., з яких: 18197,40 грн. - борг, 13229,50 грн. - індекс інфляції та 1863,60 грн. 3% річних. При цьому, у заяві позивач посилається на те, що факт отримання товару за видатковими накладними є самостійною підставою для виникнення у відповідача обовязку з оплати поставленого товару.

04.10.2017р. за вх.№2-5268/17 господарський суд одержав заяву про застосування строку позовної давності, згідно з якою відповідач просить суд застосувати позовну давність з посиланням на те, що з урахуванням встановленої договором відстрочки платежу за поставлений товар строк оплати становив 11.03.2014р. та 16.05.2014р., а отже строк позовної давності сплинув 11.03.2017р. та 16.05.2017р. відповідно.

У додаткових поясненнях від 04.10.2017р. за вх.№21279/17 відповідач посилається на те, що поставка товару за спірними видатковими накладними не здійснювалась за договором, оскільки позивачем не надано жодних заявок відповідача на поставку товару.

12.10.2017р. за вх.№21914/17 господарський суд одержав додаткові письмові пояснення до позовної заяви, згідно з якими позивач посилається на те, що строк позовної давності не пропущений, оскільки в лютому 2014р. відповідачем було надіслано позивачу гарантійний лист про зобовязання здійснити погашення існуючої заборгованості та оплату поточних рахунків за надходження до кінця вересня 2014р. Окрім того, відповідачем здійснювалась оплата рахунків у 2014-2015р.р.

17.10.2017р. за вх.№2-5467/17 господарський суд одержав додаткові пояснення та заяву про застосування строку позовної давності, згідно з якою відповідач посилається на те, що поставка товару за спірними видатковими накладними здійснювалась в спрощений спосіб без укладання договору, що строк позовної давності за поставкою товару за накладними №РН-2/174/2 від 17.02.2014р. та №РН2/24/4/1 від 24.04.2014р. сплинув 17.02.2017р. та 24.04.2017р., а з позовом до суду позивач звернувся 24.07.2017р. Тому відповідач просить суд застосувати строк позовної давності до позовних вимог в частині здійснення поставки за видатковими накладними без укладання договору.

Ухвалою від 13.09.2017р. строк вирішення спору у справі продовжений господарським судом на 15 днів у звязку із задоволенням відповідного клопотання відповідача.

На підставі ст.77 ГПК України у судовому засіданні 04.10.2017р. оголошувалася перерва до 17.10.2017р.

На підставі ст. 85 ГПК України у судовому засіданні 17.10.2017р. за участю представників сторін оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд встановив:

04.01.2010р. між ПП "Паритет-СП" (Постачальник, позивач) та ПАТ "Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат" (Покупець, відповідач) укладений договір поставки №1, згідно з яким Постачальник зобовязується поставити Покупцю піддони та іншу пакувальну продукцію, далі товар, а Покупець - прийняти цей товар та оплатити Постачальнику його вартість в строки та порядку, передбаченому даним договором.

Згідно з п.3. договору строк та умови поставки вказуються в Специфікації на відповідну партію товару. Разом з товаром Постачальник передає Покупцю відповідні документи : рахунок-фактура, видаткова накладна, податкова накладна.

Відповідно до п.3.3. договору приймання товару по кількості здійснюється на підставі видаткової накладної протягом одного робочого дня.

Згідно з п.3.5. договору товар вважається поставленим Покупцю з моменту підписання видаткової накладної.

Відповідно до п.5. договору Покупець оплачує товар шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Постачальника, на підставі рахунку-фактури Постачальника на кожну окрему партію товару. Строк та умови оплати товару вказуються у Специфікаціях до даного договору.

Згідно з розділом 7 договору даний договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до 31.12.2010р.

Відповідно до Специфікації №1 від 12.06.2010р. до договору №1 від 04.10.2010р. товар поставляється на умовах СІР Дніпропетровськ (склад Покупця) у відповідності до Incoterms 2000 (офіційні правила інтерпретації торгових термінів МТП). Кількість товару може бути змінена за згодою сторін. Строк поставки: поставка здійснюється протягом 3-х календарних днів після надання заявки, підписаної уповноваженим представником Замовника. Строк оплати: оплата здійснюється на підставі рахунку-фактури протягом 021 календарного дня з моменту надходження товару на склад Покупця.

17.03.2011р. між сторонами укладено додаткову угоду №1 до договору, якою продовжений строк дії договору до 31.12.2011р.

15.04.2011р. між сторонами укладено додаткову угоду №2 до договору, якою внесені зміни у розділ 8 договору щодо юридичних адрес, реквізитів і підпису.

20.03.2012р. між сторонами укладено додаткову угоду №3 до договору, в якій сторони домовилися продовжити відносини за договором з 20.03.2012р. по 31.12.2012р.

Також судом встановлено, що 10.01.2014р. позивач постав відповідачу товар на суму 16321,67 грн., про що свідчить видаткова накладна №РН-25/10/1 та виставив відповідачу рахунок-фактуру №СФ-25/10/1 від 10.01.2014р., який оплачений відповідачем 14.04.2014р., про що свідчить платіжне доручення №588, в графі призначення платежу якого зазначено: згідно накладної №РН-25/10/1 від 10.01.2014р.

17.02.2014р. позивач постав відповідачу товар на суму 15257,82 грн., про що свідчить видаткова накладна №РН-2/17/2 та виставив відповідачу рахунок-фактуру №СФ-2/17/2 від 17.02.2014р.

Поряд з цим, у гарантійному листі за вих.№19 від 17.02.2014р. відповідач зобов'язався погасити борг у розмірі 237 965,98 грн. оплатами щомісячно у розмірі 20 тис. грн. до кінця серпня 2014р.

24.04.2014р. позивач постав відповідачу товар на суму 17217,54 грн., про що свідчить видаткова накладна №РН2/24/4/1 та виставив відповідачу рахунок-фактуру №СФ2/24/4/1 від 24.04.2014р.

29.04.2014р. позивач постав відповідачу товар на суму 13186,12 грн., про що свідчить видаткова накладна №РН-6/29/4 та виставив відповідачу рахунок-фактуру №СФ-6/29/4 від 29.04.2014р., який оплачений відповідачем 17.07.2014р., про що свідчить платіжне доручення №1110, в графі призначення платежу якого зазначено: згідно рахунку №СФ-6/29/4 від 29.04.2014р.

29.05.2014р. позивач постав відповідачу товар на суму 14277,96 грн., про що свідчить видаткова накладна №РН-3/29/5 та виставив відповідачу рахунок-фактуру №СФ-3/29/5 від 29.05.2014р., який оплачений відповідачем 28.07.2014р., про що свідчить платіжне доручення №1257, в графі призначення платежу якого зазначено: згідно рахунку №СФ-3/29/5 від 29.05.2014р.

Окрім того, 02.09.2014р. позивачем здійснено оплату товару на суму 14277,96 грн., про що свідчить платіжне доручення №1645, в графі призначення платежу якого зазначено згідно рахунку №СФ-3/29/5 від 29.05.2014р. В свою чергу позивачем сплачені відповідачем грошові кошти в сумі 14277,96 грн. зараховані в рахунок часткового погашення боргу за товар, який поставлений за видатковою накладною від 17.02.2014р. №РН-2/17/2, оскільки станом на 02.09.2014р. рахунок №СФ-3/29/5 від 29.05.2014р. вже був оплачений відповідачем платіжним дорученням від 28.07.2014р. №1257.

У листі від 01.10.2014р. за вих.№1/10 позивач повідомив відповідача про не оплачені рахунки на загальну суму 104412.28 грн., що виставлені на підставі видаткових накладних за 2013-2014р. та просив сплатити цю заборгованість. У додаток до листа позивач надав акт звірки взаєморозрахунків станом на 26.09.2014р.

Предметом спору у даній справі є стягнення з відповідача боргу в сумі 18187,40 грн., в т.ч. боргу за товар, який поставлений позивачем за видатковою накладною від 17.02.2014р. №РН-2/17/2 та боргу за товар, який поставлений позивачем за видатковою накладною від 24.04.2014р. №РН2/24/4/1.

Проаналізувавши наявні у справі докази та надавши їм правову оцінку, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з наступних мотивів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитор) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, платити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У п.1 ч.2 ст.11 ЦК України встановлено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обовязків є договір, який в силу вимог ч.1 ст.629 ЦК України є обовязковим для виконання сторонами.

Як вище встановлено господарським судом між сторонами у справі укладений договір поставки №1 від 04.01.2010р., згідно з яким позивач зобовязався поставляти відповідачу товар, а відповідач зобовязався своєчасно та в повному обсязі його оплачувати.

Згідно з ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

З урахуванням додаткових угод до договору поставки, строк дії цього договору закінчився 31.12.2012р. і не був продовжений сторонами. При цьому, умовами цього договору не передбачено його автоматичної пролонгації у випадку відсутності заперечень сторін.

Посилання позивача на те, що зазначення у рахунках-фактурах договору №1 від 01.01.2010р. свідчить, що підставою поставки товару є саме цей договір, не приймаються до уваги господарським судом, оскільки рахунки-фактури на оплату товару за видатковою накладною №РН-2/17/2 від 17.02.2014р. та видатковою накладною №РН2/24/4/1 від 24.04.2014р. складені самим позивачем в односторонньому порядку та відповідачем не оплачені. (грошові кошти в сумі 14277,96 грн., які сплачені відповідачем за платіжним дорученням №1645 від 02.09.2014р. самостійно зараховані позивачем в рахунок часткового погашення боргу за товар, який поставлений позивачем за видатковою накладною від 17.02.2014р. №РН-2/17/2 від 17.02.2014р.).

Відповідно до ч.1 ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Дії сторін (передача продавцем товару покупцю за видатковими накладними, прийняття товару покупцем) свідчать про виникнення між ними правовідносин поставки.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч.1 ст.692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Загальні положення частини другої статті 530 ЦК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин сторін, оскільки термін виконання зобов'язання, що випливає з правовідносин поставки (купівлі-продажу), чітко встановлений зазначеною спеціальною нормою права - покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього. Крім того, відповідно до частини першої статті 222 ГК України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду.

Аналогічна правова позиція викладена в Оглядовому листі Вищого господарського суду України від 29.04.2013р. №01-06/767/2013 "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

За таких обставин, враховуючи, що наявність у відповідача зобов'язання щодо оплати поставленого товару випливає безпосередньо зі змісту ч.1 ст.692 ЦК України, а не ставиться в залежність від звернення до нього з окремою вимогою в порядку ч.2 ст.530 ЦК України, господарський суд дійшов висновку про те, що товар, який поставлений позивачем за видатковою накладною №РН-2/17/2 від 17.02.2014р. відповідач зобовязаний оплатити 17.02.2014р., а товар, який поставлений позивачем за видатковою накладною №РН2/24/4/1 від 24.04.2014р. відповідач зобовязаний оплатити 24.04.2014р.

Між тим, поставлений позивачем товар не оплачений відповідачем.

За порушення строків оплати поставленого товару позивачем нараховано відповідачу інфляційні в сумі 13229,50 грн. та 3% річних в сумі 1863,60 грн.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому, в силу вимог ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Водночас відповідачем 04.10.2017р. за вх.№2-5268/17 та 17.10.2017р. за вх.№2-5467/17 надано до суду заяви про застосування наслідків пропуску строку позовної давності.

Відповідно до ст.ст.256,257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За вимогами ч.ч.3,4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з ч.5 ст. 261 ЦК України за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Таким чином, враховуючи приписи ч.5 ст.261 ЦК України, з 18.02.2014р. розпочався перебіг позовної давності за зобовязанням відповідача оплатити товар, який поставлений позивачем за видатковою накладною №РН-2/17/2 від 17.02.2014р. і сплинув цей строк відповідно 18.02.2017р.

З 25.04.2014р. розпочався перебіг позовної давності за зобовязанням відповідача оплатити товар, який поставлений позивачем за видатковою накладною №РН2/24/4/1 від 24.04.2014р. і сплинув цей строк відповідно 25.04.2017р. .

З позовом до суду позивач звернувся 31.07.2017р., про що свідчить відповідний вхідний номер на позовній заяві 1931/17, яка надана до суду наручно.

Таким чином позивачем пропущений строк позовної даності на звернення до суду з позовом про стягнення з відповідача боргу за товар, який поставлений за видатковою накладною №РН-2/17/2 від 17.02.2014р. та за видатковою накладною №РН2/24/4/1 від 24.04.2014р. При цьому, жодних причин поважності пропуску строку позовної давності позивачем не наведено.

Відповідно до розяснень, які містяться у п.4.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

Між тим. наявний у справі акт звірки взаєморозрахунків станом на 26.09.2014р. не підписаний відповідачем, а тому не приймається до уваги в якості доказів вчинення відповідачем дій, які свідчать про визнання ним свого боргу. а будь-яких інших доказів позивачем до суду не надано.

Посилання позивача на переривання строку позовної давності у звязку зі сплатою рахунків у 2014-2015р.р. за заборгованість, яка виникла у 2013-2014р.р., не приймаються до уваги господарським судом, оскільки в призначенні платежів за даними платіжними дорученнями відповідачем вказані інші рахунки, ніж ті, які стосуються предмету спору у даній справі.

Посилання позивача на те, що строк позовної давності не пропущений, оскільки в лютому 2014р. відповідачем було надіслано позивачу гарантійний лист про зобовязання здійснити погашення існуючої заборгованості та оплату поточних рахунків за надходження до кінця вересня 2014р., господарський суд до уваги не приймає, оскільки відповідачем у гарантійному листі не визнано заборгованість саме за спірними видатковими накладними. Окрім того, сам гарантійний лист складений у лютому 2014р., тобто більш ніж 3 роки до звернення позивача до суду з даним позовом.

Також суд зазначає, що згідно із практикою Європейського суду з прав людини, яку відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ як джерело права, позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Боржник має певні матеріально-правові права, які безпосередньо пов'язані з позовною давністю. Будь-який суд національної юрисдикції, вирішуючи питання про пропуск кредитором позовної давності, фактично вирішує питання не тільки про право кредитора на звернення до суду за захистом свого порушеного права, але й про право боржника бути звільненим від переслідування або притягнення до суду (рішення Європейського суду з прав людини від 20.09.2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "ЮКОС" проти Росії").

З урахуванням вищевикладеного, та приймаючи до уваги заяви відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача боргу в сумі 18197,40 грн.

Щодо решти позовних вимог слід зазначити наступне.

Відповідно до ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п.5.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 ЦК України, і сум інфляційних нарахувань згідно з тією ж статтею 625 ЦК України (незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань,оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу); так само у разі спливу позовної давності за вимогою про повернення безпідставно набутого майна (статті 1212, 1213 ЦК України) спливає й позовна давність за вимогою про відшкодування доходів від такого майна (стаття 1214 названого Кодексу).

За таких обставин, у звязку зі спливом позовної давності щодо вимоги про стягнення основного боргу, господарський суд дійшов висновку про сплив позовної давності за вимогами про стягнення 3% річних та індексу інфляції, а відтак і відмову у задоволенні позову в цій частині..

Підсумовуючи вищевикладене та враховуючи встановлені господарським судом обставини, господарський суд дійшов висновку що вимоги позивача є обґрунтованими, однак у звязку із поданням позову після спливу строку позовної давності та у звязку з не наведенням жодних причин поважності пропуску такого строку, у задоволення позову слід відмовити у зв'язку із спочивом строку позовної давності.

На підставі ст.44,49 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України,

В И Р І Ш И В:

1.Відмовити Приватному підприємству "Паритет-СП" у задоволенні позову.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 85 Господарського процесуального кодексу України і може бути оскаржено у встановленому законом порядку.

Повне рішення складено 23 жовтня 2017 р.

Суддя Г.Є. Смелянець