ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" жовтня 2017 р. Справа № 922/1301/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В. І., суддя Терещенко О.І. , суддя Слободін М.М.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - Гармаш В.В.,

відповідача - не з'явився,

третьої особи - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. №2750 Х/1-7) на рішення господарського суду Харківської області від 28.08.17 у справі

за позовом ПАТ "Завод ім. Фрунзе", м. Харків,

до ФО-П ОСОБА_2, м. Харків,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - ОСОБА_3,

про стягнення 399863,47 грн.

ВСТАНОВИЛА:

ПАТ"Завод ім. Фрунзе" звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, у якому просить стягнути з відповідача на користь позивача завдані збитки в сумі у розмірі 387063,47 грн. та штрафні санкції за порушення строків доставки вантажу в сумі у розмірі 12800,00 грн., а всього 399863,47 грн.

В обґрунтування позову вказує на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором про надання транспортних послуг від 04.12.2013 р. №041213-1, а саме п.2.2.6. договору, яким установлено, що перевізник зобов'язаний забезпечити збереження вантажу з моменту його прийому на транспортний засіб до моменту видачі вантажу у пункті призначення уповноваженій на отримання вантажу особі, внаслідок чого позивачу завдано збитків у розмірі 387063,47грн.

Крім того позивачем відповідачу, згідно п.4.1. договору, нарахований штраф за порушення строків доставки вантажу понад 7 днів у розмірі 100% вартості транспортних послуг, що становить суму у розмірі 12800,00 грн. В якості правових підстав позову вказує на норми статей 193, 224, 225, 307, 314 Господарського кодексу України, статті 22, 526, 549, 610, 611, 924 Цивільного кодексу України.

Рішенням господарського суду Харківської області від 28.08.2017 року (суддя Бринцев О.В.) позов задоволено частково. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (61168, АДРЕСА_1, індивідуальний податковий номер НОМЕР_1) на користь ПАТ "Завод Фрунзе" (61001, м. Харків, вул. Плеханівська, буд. 57-А, ) завдані збитки в сумі 381107,63 грн. та витрати зі сплати судового збору в розмірі 5716,60 грн. В частині стягнення завданих збитків у розмірі 5955,84 грн., штрафу в сумі 12800,00 грн. та 281,34 грн. судового збору відмовити.

Відповідач із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить вищенаведене рішення скасувати, прийняти нове рішення, яким у позові відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає, що заявки на перевезення товару, подання яких вимагають умови укладеного договору, що наявні в матеріалах справи не підписані обома сторонами, в матеріалах справи відсутні докази, що транспортний засіб, яким здійснювалось перевезення належить або використовується відповідачем, а прийняття вантажу до перевезення водієм та підпис останнього на товарно-транспортній накладній не належним не доводять прийняття товару, оскільки повноваження водія на такі дії не встановлені.

Представники відповідача та третьої особи в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялись належним чином.

Представник позивача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення.

Частиною 1 статті 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 p. і набула чинності в Україні 11 вересня 1997 p. У ній сформульовано основні права і свободи людини, зокрема право при визначенні її громадянських прав і обов'язків, висуненні проти неї кримінального обвинувачення на справедливий і відкритий розгляд справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G. B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, суб'єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду цивільної справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

З огляду на викладене та зважаючи, що на думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, а також те, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, ознайомитись із матеріалами справи, зняти з них копії, надати нові докази тощо), подальше відкладення розгляду справи суперечитиме вищезгаданому принципу розгляду справи впродовж розумного строку.

Беручи до уваги, що відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України обов'язок доказування і подання доказів покладено на сторони, суд згідно за статтею 75 Господарського процесуального кодексу України розглядає справу за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Між Публічним акціонерним товариством «Завод Фрунзе» (Замовник) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (Перевізник) було укладено Договір про надання транспортних послуг №041213-1 від 04 грудня 2013 року (надалі - Договір), відповідно до предмету якого Перевізник бере на себе зобов'язання доставити ввірений йому для перевезення вантаж (згідно з товарно-транспортної накладної) автомобільним транспортом за маршрутом, який вказаний у заявці та видати його вантажоотримувачу, а Замовник зобов'язується сплати перевезення вантажу відповідно до умов цього Договору (пункт 1.1. Договору).

Відповідно до пункту 1.2. Договору, транспортні послуги здійснюються на підставі заявок, які є невід'ємною частиною цього договору, які подаються Замовником та підписуються двома сторонами. У заявці обов'язково зазначається маршрут, час подачі транспортного засобу, вантажопідйомність, вартість транспортних послуг.

Підпунктами 2.2.3., 2.2.6. пункту 2.2. Договору визначено, що Перевізник зобов'язаний: нести відповідальність за псування, втрату, недостачу, пошкодження прийнятого для транспортування вантажу в розмірі завданих збитків; забезпечити схоронність вантажу з моменту його прийняття та транспортний засіб до моменту видачі вантажу в пункті призначення уповноваженому на отримання вантажу особі.

Договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до 31 грудня 2014 року (пункт 5.1. Договору).

На підставі пункту 5.2. даний Договір було пролонговано на наступний календарний рік.

На виконання умов Договору 17-18 грудня 2015 року автомобіль МАН НОМЕР_5, причіп/напівпричіп НОМЕР_4 був завантажений вантажем про свідчать товарно-транспортні накладні №281257 від 18 грудня 2015 року, №ЗиФ-773193 від 17 грудня 2015 року, №ЗиФ-773196 від 18 грудня 2015 року №ЗиФ-773178 від 17 грудня 2015 року (т. 1, арк. с. 14-17). Пункт доставки - м. Одеса та м. Миколаїв. Перевезення вантажу здійснював водій - ОСОБА_3.

Однак, до місця призначення вантаж не прибув, через те, що 19 грудня 2015 року на 25-му км автодороги Харків-Красноград-Перещепіно (поблизу АЗС «Маршал» сталося ДТП за участю автомобіля фура МАН д. з. НОМЕР_5 з причепом PRONE д. з. НОМЕР_4 під керівництвом водія ОСОБА_3, яки не впорався з керуванням та допустив виїзд на узбіччя. В результаті ДТП вказаний автомобіль загорівся.

Вантаж було повернуто позивачу з чисельними пошкодженням, які виникли внаслідок ДТП. У зв'язку з цим, позивачем було складено Акт огляду ТМЦ від 21 грудня 2015 року в якому зазначена кількість, вага та загальна вартість вантажу, що придатний для використання, вантаж який втрачено та вантаж, що непридатний до використання

На підтвердження вартості пошкодженого вантажу позивачем надано звіт про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного власникові товарно-матеріальних цінностей (т. 1, арк. с. 53-95), відповідно до якого матеріальний збиток в результаті пошкодження майна станом на 21 грудня 2015 року складає 387 060,00 грн.

У зв'язку з цим, Публічне акціонерне товариство «Завод Фрунзе» направило на адресу відповідача претензію №0152-25 від 26.01.2016 р. з вимогою оплатити збитки в розмірі 387 063,47 грн., яка залишена останнім без задоволення.

Вирішуючи питання про наявність або відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Правовідносини, що виникають з перевезення вантажу, регулюються главою 64 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 924 Цивільного кодексу України перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало.

Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Зазначена норма передбачає принцип винності в разі відповідальності перевізника за втрату, нестачу, псування й ушкодження вантажу, який є загальним для всіх видів транспорту. Перевізник несе відповідальність за нестачу, втрату, псування й ушкодження вантажу лише у випадках, коли він винен у несхоронності вантажу. При цьому обов'язок доведення своєї невинуватості лежить на ньому.

Отже, відповідальність перевізника побудована за принципом вини і діє, як правило, презумпція вини зобов'язаної сторони.

Перевізник несе відповідальність, якщо не доведе, що втрата, псування й ушкодження вантажу відбулися внаслідок обставин, яким він не міг запобігти чи усунення яких від нього не залежало, зокрема внаслідок вини перевізника чи відправника вантажу; особливих природних властивостей перевезеного вантажу; недоліків тари й пакування, яких не можна було встановити шляхом зовнішнього огляду при прийманні вантажу до перевезення й інших обставин, передбачених законом.

Пошкодження вантажу - це зміна його фізичних властивостей (механічні поломки, дефекти, бій).

Стаття 924 Цивільного кодексу України зберігає принципи майнової відповідальності перевізника: він відповідає при наявності його вини (частина перша статті 924 ЦК) і в межах вартості перевезеного вантажу і багажу (частина друга статті 924 ЦК). Понад вартість вантажу і багажу перевізник повертає клієнту відповідну провізну плату.

Перевізник несе відповідальність щодо забезпечення схоронності вантажу чи багажу в період здійснення перевезення.

Крім того, він також зобов'язаний доставити вантаж чи багаж у пункт призначення і видати його уповноваженій особі.

Невиконання цього обов'язку тягне відповідальність перевізника, який звільняється від відповідальності тільки у випадках, коли незбереження вантажу стало наслідком обставин, що характеризуються одночасно двома ознаками:

1) усунення цих обставин не залежало від перевізника. Це формулювання слід тлумачити в такий спосіб, що перевізник звільняється від відповідальності за незбереження вантажу, якщо відповідно до законодавства та договору перевезення він не несе обов'язку усунення зазначених обставин;

2) перевізник не міг запобігти цим обставинам.

Звідси слід зробити висновок про те, що перевізник звільняється від відповідальності за незбереження вантажу у випадках, коли причиною його незбереження була непереборна сила. Втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу внаслідок випадку, що не підлягає під визначення непереборної сили, відповідно до частини першої статті 924 ЦК України не звільняють перевізника від відповідальності за незбереження вантажу.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23.03.2016 р. у справі № 6-2086цс15.

Таким чином, законодавець покладає на перевізника обов'язок доводити наявність обставин, що звільняють його від відповідальності за незбереження вантажу.

Згідно з висновками Верховного Суду України викладеними у постанові від 23 березня 2016 року у справі № 6-2086цс15 (обов'язковість висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права визначена у ст. 111-28 ГПК України): перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало.

Як вірно зазначає місцевий господарський суд, у відповідності до ст. 614 Цивільного кодексу України, може виявлятися у формі умислу та необережності. Згідно з частиною 2 вказаної статті, відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. Оскільки за умовами договору та на підставі чинних законодавчих норм, обов'язок поставити вантаж та забезпечити його схоронність покладено саме на перевізника а тому і обов'язок доведення відсутності вини у пошкодженні вантажу та заподіянні таким чином збитків покладено саме на відповідача по справі. Перевізник звільняється від відповідальності за незбереження вантажу у випадках, спричинених непереборною силою. Втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу внаслідок випадку, не зумовленого непереборною силою, відповідно до ст. 924 Цивільного кодексу України не звільняє перевізника від відповідальності за незбереження вантажу.

Факт пошкодження вантажу зафіксовано позивачем у Акті огляду ТМЦ від 21 грудня 2015 року, однак відповідач відмовляється відшкодувати завдані збитки у зв'язку з відсутністю належних доказів на підтвердження обставин, які можуть служити підставою для матеріальної відповідальності відповідача, а саме Акту про пошкодження вантажу, складеного у відповідності до Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.1997 року (далі - Правила перевезень №363).

Згідно з п.1 5.1 Правил перевезень №363 у разі зіпсуття або пошкодження вантажу, а також у разі розбіжностей між перевізником і вантажовідправником (вантажоодержувачем) обставини, які можуть служити підставою для матеріальної відповідальності, оформляються актом.

Відповідно до п.15.4. цих правил жодна із сторін не має права відмовитись від підписання акта. У разі незгоди зі змістом акта кожна із сторін має право викласти в ньому свою думку в рядку "Особливі відмітки" і засвідчити її підписом.

Таким чином, і перевізник і вантажовідправник разом несуть обов'язок скласти такий акт.

У п.15.5. Правил перевезень №363 зазначено, що при відмові від складання акта або від внесення записів у товарно-транспортну накладну у випадках недостачі, псування або ушкодження вантажу акт складається за участю представника незацікавленої сторони.

21 грудня 2015 року було складено Акт про пошкодження вантажу за участю представника позивача та представника незацікавленої сторони.

Відповідно до п. 2.5. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26 грудня 2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Наприклад, чинним законодавством, що регулює відносини за договором перевезення вантажу, встановлено перелік документів-доказів, які є підставою для покладення на перевізника відповідальності за втрату, псування, пошкодження або недостачу вантажу.

З огляду на вищевказані норми та матеріали справи, колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про те, що залучення третіх незацікавлених осіб до складання Акта про пошкодження вантажу від 21 грудня 2015 року є підтвердження відмови водія від його підписання.

Отже, факт пошкодження вантажу, який був прийнятий відповідачем до перевезення без заперечень, підтверджено належними та допустимими доказами.

Разом з тим, дослідивши матеріали справи, колегія суддів зазначає, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які могли б свідчити про відсутність його вини та відповідальності за збереження вантажу під час перевезення, оскільки обов'язок доведення невинуватості перевізника покладається безпосередньо на нього вимогами законодавства, що регулює правовідносини, що виникли між сторонами.

Лише зазначення в апеляційній скарзі про недоведеність обставин того, що транспортний засіб, який потрапив у ДТП належить відповідачу або використаний останнім для перевезення вантажу позивача не є доказом відсутності вини відповідача, оскільки доказів зворотного, незважаючи на те, що саме відповідач повинен довести відсутність вини у заподіянні шкоди, відповідачем не надано.

Розглядаючи позовні вимоги в частині визначення розміру збитків, суд зазначає, що відповідно до ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати, штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо, понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток, на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

Відповідно до пункту п. 136 Статуту автомобільного транспорту Української РСР, автотранспортні підприємства або організації відшкодовують збитки, заподіяні при перевезенні вантажів, у таких розмірах: б) за пошкодження або псування вантажу - в розмірі тієї суми, на яку знизилася його вартість. Автотранспортні підприємства і організації поряд з відшкодуванням встановленого збитку, зв'язаного з втратою, недостачею, псуванням або пошкодженням вантажу, що перевозиться, повертають провізну плату, стягнену за перевезення втраченого, невистачаючого, зіпсованого або пошкодженого вантажу, якщо ця плата не входить в ціну вантажу.

У силу вимог частин 1-4 ст. 314 Господарського кодексу України перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини. За шкоду, заподіяну при перевезенні вантажу, перевізник відповідає: у разі втрати або нестачі вантажу - в розмірі вартості вантажу, який втрачено або якого не вистачає; у разі пошкодження вантажу - в розмірі суми, на яку зменшилася його вартість; у разі втрати вантажу, зданого до перевезення з оголошенням його цінності, - у розмірі оголошеної цінності, якщо не буде доведено, що вона є нижчою від дійсної вартості вантажу. Якщо внаслідок пошкодження вантажу його якість змінилася настільки, що він не може бути використаний за прямим призначенням, одержувач вантажу має право від нього відмовитися і вимагати відшкодування за його втрату.

Пунктом 4.4. Договору сторони погодили, що за псування, втрату, недостачу, пошкодження прийнятого вантажу Перевізник відшкодовує Замовнику в розмірі завданих збитків.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», проведення оцінки майна є обов'язковим, зокрема, у випадку визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом.

Згідно п. 2 Порядку визначення розміру збитків від розкрадання, нестачі, знищення (псування) матеріальних цінностей, затвердженого постановою КМУ від 22.01.1996 № 116, розмір збитків від розкрадання, нестачі, знищення (псування) матеріальних цінностей визначається шляхом проведення незалежної оцінки відповідно до національних стандартів оцінки.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 09 червня 2016 року по справі №922/1301/16 призначено судову товарознавчу експертизу, проведення якої доручено Харківському науково-дослідному інституту судових експертиз імені Засл. проф. М.С. Бокаріуса. Висновком судово-товарознавчої експертизи №6922 від 12 липня 2017 року встановлено, що загальна шкода завдана пошкодженням вантажу (товару) під впливом негативних факторів (пожежі та її тушіння) склала 381 107,63 грн.

Отже, як вбачається з матеріалів справи відповідач, всупереч вимог статей 33-34 Господарського процесуального кодексу України не довів належним чином своїх заперечень, а тому, враховуючи наявність доказів завдання позивачу збитків внаслідок неправомірних дій відповідача, який не забезпечив схоронність вантажу та його перевезення в повному обсязі, в зв'язку з чим мала місце втрата частини вантажу, наявність причинного зв'язку між діями відповідача та завданими збитками, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача щодо стягнення з Відповідача збитків в сумі 381 107,63 грн.

В силу ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання здійснюється, зокрема, шляхом застосування до особи, яка порушила право, штрафних санкцій, а також іншими способами, передбаченими законом.

Згідно приписів ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до пункту 4.1. Договору, за порушення строків доставки вантажу Перевізник сплачує Замовника штраф у розмірі: до 3 календарних днів - 10% вартості транспортних послуг, від 4 до 7 календарних днів - 50% вартості транспортних послуг, більше 7 днів - 100% вартості транспортних послуг.

Проте, в матеріалах справи відсутні дані щодо вартості транспортних послуг, посилання позивача на вартість послуг, вказану у заявці на виконання транспортного обслуговування колегією суддів відхиляється, оскільки ця заявка не підписана зі сторони відповідача, у зв'язку з чим позовні вимоги в частині стягнення з відповідача штрафу в розмірі 12 800,00 грн., на думку колегії суддів, правомірно залишені без задоволення місцевим господарським судом.

Щодо доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.5 статті 306 Господарського кодексу України (далі- ГК України) загальні умови перевезення вантажів, а також особливі умови перевезення окремих видів вантажів (вибухових речовин, зброї, отруйних, легкозаймистих, радіоактивних та інших небезпечних речовин тощо) визначаються цим Кодексом і виданими відповідно до нього транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Основним з таких нормативно-правових актів є Цивільний кодекс України (далі-ЦК України), главою 64 якого визначені і правовідносини з перевезення вантажу. 4.1 ст.908 ЦК України передбачено, що перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення.

Нормами ст.909 ЦК України, а також ст.307 ГК України закріплено наступне: за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Таким чином, наявність правовідносин з перевезення вантажу підтверджується такими документами як договір та товарно-транспортна накладна. У даній справі наявні наступні документи В матеріалах судової справи №922/1301/16 містяться вказані документи, а саме: договір про надання транспортних послуг №041213-1 від 03.12.2013р., укладений між Відкритим акціонерним товариством « Завод ім..Фрунзе» (на сьогодні - ПАТ «Завод Фрунзе») та ФО-П ОСОБА_2; товарно-транспортна накладна № ЗиФ -773193 від 17.12.2015р.; товарно-транспортна накладна № ЗиФ -773178 від 17.12.2015р.; товарно-транспортна накладна № ЗиФ -773196 від 18.12.2015р.; товарно-транспортна накладна № 281257 від 18.12.2015р.;

Зазначені товарно-транспортні накладні (далі - ТТН) містять відомості щодо автомобільного перевізника, яким є ФО-П ОСОБА_2, водія - ОСОБА_5, щодо автомобіля - МАН НОМЕР_5 та причепу - НОМЕР_4.

В якості обґрунтування своєї позиції, апелянт наголошує на тому, що він не приймав участь у складанні вказаних ТТН, не погоджував їх зміст, не підписував ці документи і не засвідчував їх своєю печаткою.

Натомість, п.11.4. та 11.5. Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні визначають, що товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом Замовник (вантажовідправник) повинен виписувати в кількості не менше чотирьох екземплярів. Замовник (вантажовідправник) засвідчує всі екземпляри товарно-транспортної накладної підписом і при необхідності печаткою (штампом). Після прийняття вантажу згідно з товарно-транспортною накладною водій (експедитор) підписує всі її екземпляри.

Вищевказані ТТН складені замовником - ПАТ «Завод Фрунзе», містять підпис уповноваженої особи та завірені печаткою. Всі накладні також підписані водієм - ОСОБА_5.

Слід звернути на те, що згідно п.8.1. Правил типи та кількість рухомого складу, потрібного для виконання перевезень вантажів, визначаються Перевізником залежно від обсягу і характеру перевезень.

Тобто дані щодо транспортного засобу, який буде перевозити вантаж, надаються саме Перевізником та на основі цих даних Замовник заповнює ТТН. Без попереднього узгодження з відповідачем, позивач не мав змоги вказати дані про транспортний засіб, який фактично і прибув для отримання вантажу. Таким чином, наявність відповідних записів у ТТН є доказом прийняття замовлення на перевезення.

З вказаного випливає, що ТТН, які містяться в матеріалах судової справи повністю відповідають нормам чинного законодавства, і відповідно є належними та допустимими доказами наявності правовідносин з перевезення вантажів між позивачем та відповідачем.

На думку апелянта одним з фактів, що свідчить про те, що умови перевезення вантажу, який в результаті перевезення було пошкоджено, не були погоджені, є відсутність у матеріалах справи підписаної обома Сторонами заявки на перевезення вантажу.

Дійсно, п.1.2. Договору №041213-1 від 04.12.2013р. передбачено, що транспортні послуги здійснюються на підставі Заявок, що є невід'ємною частиною цього договору, які подаються Замовником і підписуються обома Сторонами. В заявці обов'язково вказуються маршрут, час подачі транспортного засобу, вантажопідйомність, вартість транспортних послуг. За змістом п.2.1.1. Договору №041213-1 замовник зобов'язаний надати Перевізнику заявку не пізніше 24 годин до моменту подання транспортного засобу для погрузки, вказаної у заявці.

Пунктом 3.3. Договору визначено, що вартість послуг, що надаються Перевізником, вказуються в узгодженій сторонами заявці, що є невід'ємною частиною цього договору.

Пунктом 3.7. Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні визначено, що на перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні Замовник надає Перевізнику при наявності договору заявку встановленої форми. Відповідно до положень п.3.8. зазначених Правил заявка подається Перевізникові у строк, визначений Договором. За погодженням із Перевізником Замовник може передати заявку на перевезення вантажів електронними та іншими засобами зв'язку. У цьому випадку в такій заявці мають бути необхідні відомості, які характеризують найменування та кількість вантажу, адреси вантаження та розвантаження, відстані перевезення та рід упаковки.

Проте, ані чинне законодавство, ані Договір, не містять положень, які б чітко визначали умови передання заявки Перевізникові на підписання, порядок і строк повернення підписаної Перевізником заявки. Тому твердження відповідача, щодо того, що замовник за Договором обов'язково мав направити Перевізникові заявку поштою і відповідно відсутність доказів поштового відправлення є доказом відсутності складання заявки, є необгрунтованими.

Щодо доводів апеляційної скарги про особу водія, колегія суддів зазначає наступне.

По-перше, подання заяви про залучення ОСОБА_3 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача (вх.№26740 від 17.08.2017р.), ФО-П ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що ОСОБА_3 є особою, до якої в майбутньому можуть бути пред'явлені регресні вимоги. В цій заяві відповідач, посилається на норми ч.1 ст. 1191 ЦК України, яка визначає, що фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача шкоди - у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Таким чином, вищевикладене свідчить про підтвердження відповідачем наявності трудових правовідносин між ним та водієм транспортного засобу, за участю якого сталося ДТП, що стало причиною пошкодження вантажу, а також про підтвердження направлення цього транспортного засобу для завантаження до ПАТ «Завод Фрунзе».

Крім того, як було зазначено вище, саме на відповідача у даному випадку покладено обов'язок довести відсутність своєї вини. Будь-яких доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 не мав відносин із відповідачем щодо перевезення товару позивача в матеріалах справи відсутні.

Відповідач в апеляційній скарзі також стверджує, що позивачем не надані належні докази, які можуть служити підставою для матеріальної відповідальності апелянта. Проте з такою позицією колегія суддів погодитись не може з огляду на наявність в матеріалах справи акту про пошкодження вантажу від 21.12.2015р., акту огляду ТМЦ, наданих перевізником ФО-П ОСОБА_2 21.12.2015р., Звіту про оцінку вартості матеріального збитку та висновку судово-товарознавчої експертизи.

Акт про пошкодження вантажу від 21.12.2015р. складено за формою, визначеною у Додатку №4 до Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні.

Як вказує позивач, у зв'язку з відмовою перевізника від складання такого Акту, у відповідності до положень п.15.5. Правил, яким передбачено, що при відмові від складання акта або від внесення записів у товарно-транспортну накладну у випадках нестачі, псування або ушкодження вантажу акт складається за участю представника незацікавленої сторони, Акт від 21.12.2015р. складено за участю незацікавленої особи - фізичної особи - ОСОБА_6

Відповідач вказує, що відсутність письмового запрошення до складання Акту та не направлення Акту йому на підпис є доказом недійсності складеного документу, натомість норми Правил перевезення вантажів не передбачають подібної процедури.

За викладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Беручи до уваги всі наведені обставини в їх сукупності, судова колегія дійшла висновку, що під час розгляду справи господарським судом першої інстанції фактичні обставини справи встановлені на основі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів, висновки суду відповідають обставинам справи та їм надана правильна юридична оцінка, прийняте рішення відповідає нормам чинного законодавства та підстав для його скасування не вбачається, тому - апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до абз. 2 пункту 7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 17.05.2011 року "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" у випадку несплати судового збору у встановленому законом розмірі суд має право стягнути недоплачену суму збору за результатами апеляційного провадження.

При поданні апеляційної скарги відповідачем було сплачено 6288,26 грн. судового збору, при ставці судового збору, з урахуванням ціни позову та вимог Закону України "Про судовий збір" - 6597,74 грн. (399863,47 / 100 * 1,5 * 1,1 = 6597,74). Таким чином, за подання апеляційної скарги відповідачем недосплачено 309,48 грн. судового збору, і відповідна сума підлягає стягненню з відповідача на користь державного бюджету.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду.

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 28.08.2017 року залишити без змін.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (61168, АДРЕСА_2, ІПН НОМЕР_1) на користь Державного бюджету України (одержувач платежу - УДК у Шевченківському районі м. Харкова, банк одержувача - Головне управління Державного казначейства України у Харківській області, код банка одержувача - 851011, код класифікації доходів бюджету - 22030001, номер рахунку - 2003) 309,48 грн. недоплаченої суми судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом 20 днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 23.10.2017 року.

Головуючий суддя Сіверін В. І.

Суддя Терещенко О.І.

Суддя Слободін М.М.