ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2017 року Справа № 911/2647/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддіСибіги О.М.,
суддівДанилової М.В., Корсака В.А.
розглянувши матеріали касаційної скаргиФізичної особи-підприємця ОСОБА_4, с. Феневичі, Київська обл.
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 01.03.2017 року
у справі господарського суду Київської області
за позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_4, с. Феневичі, Київська обл.
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Біогазенерго", смт. Іванків, Київська обл.
простягнення 175 244, 54 грн.
та зустрічним позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Біогазенерго", смт. Іванків, Київська обл.
доФізичної особи-підприємця ОСОБА_4, с. Феневичі, Київська обл.
про стягнення 142 608, 49 грн.

за участю представників за первісним позовом

позивача: ОСОБА_5,

відповідача: Руденко В.В.

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 (далі за текстом - ФОП ОСОБА_4.) звернулась до господарського суду Київської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Біогазенерго" (далі за текстом - ТОВ "Біогазенерго") про стягнення 175 244, 54 грн. заборгованості по Договору поставки № 14/014/14 від 14.04.2014 року, яка складається з: боргу за поставлену по накладних сировину на загальну суму 134 514 грн., 28 960, 81 грн. пені, 8 528, 73 грн. інфляційних втрат та 3 241 грн. 3 % річних за порушення грошового зобов'язання за період з 29.05.2015 року по 15.08.2016 року.

ТОВ "Біогазенерго" звернулось до господарського суду Київської області з зустрічним позовом (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) до ФОП ОСОБА_4 про стягнення 142 608, 49 грн. штрафних санкцій відповідно до Додатку "Специфікація № 1" до Договору поставки № 14/04/14 від 14.04.2014 року.

Рішенням господарського суду Київської області від 05.12.2016 року залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 01.03.2017 року позовні вимоги за первісним позовом задоволено частково: присуджено до стягнення з ТОВ "Біогазенерго" на користь ФОП ОСОБА_4 125 980, 20 грн. основного боргу, 26 671, 80 грн. пені, 3 170, 16 грн. 3 % річних, 8 157, 18 грн. інфляційних втрат, 2 459, 70 грн. витрат по сплаті судового збору та 14 441, 48 грн. адвокатських витрат; в задоволенні решти первісного позову відмовлено; позовні вимоги за зустрічним позовом задоволено повністю: присуджено до стягнення з ФОП ОСОБА_4 на користь ТОВ "Біогазенерго" 142 608, 49 грн. неустойки та 2 139, 13 грн. витрат по сплаті судового збору.

Вищезазначені судові акти мотивовано тим, що факт поставки сировини підтверджується накладними, які містять номер та дату складання, назви сторін, зміст та обсяг господарської операції, одиниці виміру та вартість поставленої сировини, що скріплені печатками та підписані представниками сторін, проте не оплачені відповідачем за зустрічним позовом на суму 125 980, 20 грн., а тому відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, враховуючи невизначеність строку оплати, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, у зв'язку з чим вимога позивача за первісним позовом в частині стягнення основного боргу є правомірною; вимогу про стягнення пені у розмірі 28 960, 81 грн., з урахуванням заяви відповідача про застосування скороченого строку позовної даності, слід задовольнити частково за річний період, що передував поданню позову, тобто, з 16.08.2015 року по 15.08.2016 року у розмірі 26 671, 80 грн.; також, судами встановлено, що розрахунок інфляційних втрат та річних здійснено на суму основного боргу без урахування здійсненої оплати на суму 8 533, 80 грн., у зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині необхідно задовольнити частково у розмірі 8 157, 18 грн. інфляційних втрат та 3 170, 16 грн. 3 % річних; водночас, зустрічні позовні вимоги про стягнення неустойки у розмірі 142 608, 49 грн. слід задовольнити з огляду на те, що у визначений згідно Специфікації № 1 період відповідачем за зустрічним позовом поставлено лише частину сировини, а тому позивачем за зустрічних позовом правомірно відповідно до п. 6.1 Договору та ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України здійснено нарахування пені за прострочення виконання зобов'язання з поставки сировини.

Не погоджуючись з судовими актами попередніх інстанцій, ФОП ОСОБА_4 звернулась до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Київської області від 05.12.2016 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 01.03.2017 року в частині часткового задоволення первісних позовних вимог та в частині задоволення зустрічних позовних вимог і ухвалити в цій частині нове рішення про стягнення на користь ФОП ОСОБА_4 витрат за послуги адвоката у розмірі 46 000 грн., в частині зустрічних позовних вимог у задоволенні позову відмовити повністю.

ТОВ "Біогазенерго" до Вищого господарського суду України подано відзив на касаційну скаргу, в якому відповідач за первісним позовом проти доводів касаційної скарги заперечує та просить залишити її без задоволення, а судові акти попередніх інстанцій - без змін.

В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом просив касаційну скаргу задовольнити, рішення господарського суду Київської області від 05.12.2016 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 01.03.2017 року в частині часткового задоволення первісних позовних вимог та в частині задоволення зустрічних позовних вимог - скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про стягнення в частині первісних позовних вимог на користь ФОП ОСОБА_4 витрат за послуги адвоката у розмірі 46 000 грн., в частині зустрічних позовних вимог у задоволенні позову відмовити повністю, а представник відповідача за первісним позовом проти доводів касаційної скарги заперечував та просив залишити її без задоволення, а оскаржувані судові акти - без змін.

Заслухавши пояснення представників сторін, приймаючи до уваги межі перегляду справи в суді касаційної інстанції, перевіривши повноту встановлення господарськими судами обставин справи та правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що 14.04.2014 року ФОП ОСОБА_4 (сторона-1) та ТОВ "Біогазенерго" (сторона-2) укладено Договір поставки № 14/04/14 (далі за текстом - Договір), за умовами п. 2.1 якого сторона-1 зобов'язується передати у власність сторони-2 сировину - відходи лісового господарства (товар), а сторона-2 - прийняти поставлену сировину та оплатити поставлений обсяг.

Згідно з п. п. 3.1, 3.2 Договору сторона-1 зобов'язана у межах Договору передавати сировину за плату стороні-2 у кількості, якості, асортименті, а також у місці, у строки та за цінами, визначеними сторонами у додатках, які є невід'ємною частиною цього Договору; сторона-2 зобов'язана у повному обсязі сплачувати стороні-1 ціну одержаної сировини.

За умовами п. 4.2. Договору сторона-2 своєчасно, власними силами та за власний рахунок здійснює завантаження та вивезення сировини зі складів сторони-1 та/або завантаження та вивезення сировини на склади сторони-2 може бути здійснено стороною-1 за окрему оплату по цінах згідно відповідного додатку до Договору та або акту приймання-передачі виконаних робіт.

В п. 5.2 Договору сторони погодили, що ціна сировини визначається при підписанні додатків, які є невід'ємною частиною цього Договору.

У Специфікації № 1 від 14.04.2014 року, що є Додатком № 1 до Договору, сторони визначили термін поставки та обсяг продукції, відповідно до якої постачальник зобов'язувався протягом 1 року поставити (передати) покупцю 2 400 тон відходів деревини. Даним Додатком передбачено, що ціна за 1 тону сировини включає навантаження, доставку і розвантаження.

Положеннями п. п. 9.1, 9.2 Договору передбачено, що цей Договір діє до 31.12.2014 року і автоматично продовжується на кожен наступний рік, якщо жодна із сторін не направить повідомлення про розірвання Договору за місяць до закінчення строку дії.

Доказів розірвання Договору поставки № 14/04/14 від 14.04.2014 року судам не надано.

Позивач за первісним позовом, звернувшись до господарського суду посилався на те, що на виконання укладеного сторонами Договору з травня 2015 року по лютий 2016 року ним здійснено поставку продукції на загальну суму 134 512 грн., яка не сплачена відповідачем, у зв'язку з чим на суму основного боргу за період з 29.05.2015 року по 15.08.2016 року здійснено нарахування 28 960, 81 грн. пені, 8 528, 73 грн. інфляційних втрат та 3 241 грн. 3 % річних за порушення грошового зобов'язання.

Заперечуючи проти первісного позову ТОВ "Біогазенерго" звернулось до господарського суду з зустрічними позовними вимогами про стягнення з ФОП ОСОБА_4 передбаченої п. 6.1 Договору неустойки в розмірі 0,5 % від вартості непереданої сировини, нарахованої за кожен день прострочення за період з 01.01.2015 року по 29.06.2015 року у розмірі 142 608, 49 грн.

З урахуванням встановлених господарськими судами попередніх інстанцій обставин справи здійснюючи касаційний перегляд, колегія суддів Вищого господарського суду України виходить з наступного.

Предметом спору у даній справі за первісним позовом є стягнення боргу, пені, інфляційних втрат та відсотків річних за невиконання умов Договору поставки в частині оплати поставленої сировини, а за зустрічним позовом предметом спору є стягнення неустойки за не поставку сировини у строки, встановлені Договором, а, отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

Відповідно до приписів ст. 509 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з положеннями ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічні положення містяться і у ст. 265 Господарського кодексу України.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

В ч. 1 ст. 691 Цивільного Кодексу України визначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов - за ціною, що визначається відповідно до ст. 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару, а також покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно з п. п. 4.3, 4.4 Договору прийом-передача сировини оформлюється шляхом складання та підписання повноважними представниками сторін акту прийому-передачі сировини та /або інших документів з обов'язковим наданням сторонами усіх супровідних документів. Датою прийому-передачі сировини вважається дата підпису повноважними представниками сторонами акту прийому-передачі та/або інших супровідних документів.

За умовами п. п. 5.3, 5.4 Договору оплата отриманої сировини здійснюється після підписання акту прийому-передачі. У разі, якщо завантаження та вивезення сировини на склади покупця буде здійснюватись постачальником, покупець проводить оплату за надані послуги по цінах згідно відповідного додатку та підписаного сторонами акту приймання-передачі виконаних робіт.

Як вірно встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, сторони за умовами Договору узгодили оплату товару після його отримання покупцем разом з товаророзпорядчими документами на товар, а, отже, відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України отримана відповідачем сировина підлягає оплаті на наступний день після фактичного отримання в сумі, погодженій сторонами у Специфікації № 1 та на підставі видаткових накладних, яка з урахуванням здійсненої відповідачем за первісним позовом оплати в розмірі 8 533, 80 грн. становить 125 980, 20 грн., з огляду на що судами правомірно задоволено первісні позовні вимоги в цій частині.

В силу приписів ст. ст. 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, передбачені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За умовами п. 6.2. Договору поставки у разі несвоєчасної оплати за отриману сировину відповідач сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на час такого прострочення, від суми заборгованості.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не передбачено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України).

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З урахуванням вищенаведених правових положень та умов Договору позивачем за первісним позовом нараховано до стягнення з ТОВ "Біогазенерго", яке прострочило виконання грошового зобов'язання, пеню у розмірі 28 960, 81 грн., 8 528, 73 грн. інфляційних втрат та 3 241 грн. 3 % річних за період з 29.05.2015 року по 15.08.2016 року.

Разом з тим, відповідачем за первісним позовом до винесення рішення у справі заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності до вимог про стягнення пені.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 254 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст. 253 Цивільного кодексу України), а спливає у відповідні місяць та число останнього року строку, якщо строк визначений роками.

До вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність в один рік (п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

З огляду на вищевикладене, господарські суди попередніх інстанцій дійшли правомірних висновків, що нарахування пені за первісним позовом здійснено з порушенням річного строку позовної давності в межах якого особа може здійснити захист свого цивільного права, у зв'язку з чим задоволено вимоги про стягнення пені за період з 16.08.2015 року по 15.08.2016 року у розмірі 26 671,80 грн. При цьому, виходячи із фактично встановленої суми основного боргу судами частково задоволено вимоги про стягнення 3 % річних у розмірі 3 170, 16 грн. та інфляційних втрат у розмірі 8 157, 18 грн., у зв'язку з чим в іншій частині первісних позовних вимог відмовлено.

Щодо стягнення витрат на оплату послуг адвоката господарськими судами попередніх інстанцій, враховуючи вимоги Законів України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" та "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", правомірно присуджено до стягнення 14 441, 48 грн. таких витрат як з урахуванням ціни позову, яку вказав позивач за первісним позовом, так і з огляду на критерії об'єктивного визначення розміру суми послуг адвоката.

Крім того, за зустрічним позовом судами встановлено, що відповідно до Специфікації № 1, що є Додатком 1 до Договору, сторонами узгоджено строк поставки сировини з 14.04.2014 року по 31.12.2014 року, протягом якого ФОП ОСОБА_4 зобов'язана була передати покупцю товар в загальній кількості 2 400 тон на суму 288 000 грн.

В той же час, станом на 31.12.2014 року постачальник передав 760, 68 тон сировини вартістю 91 281,60 грн., а, отже, останнім здійснено прострочення строку поставки сировини у кількості 1 639, 32 тон загальною вартістю 196 718, 40 грн., у зв'язку з чим позивачем за зустрічним позовом на підставі п. 6.1 Договору здійснено нарахування неустойки у розмірі 0,5 % від вартості непереданої сировини за кожен день прострочення передачі у розмірі 142 608, 49 грн.

В силу приписів ст. ст. 193, 199 Господарського кодексу України, ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами; до відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст. ст. 230, 231 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, яку відповідач зобов'язаний сплатити за невиконання чи неналежне виконання господарського зобов'язання. Якщо розмір штрафних санкцій не визначено, санкції застосовуються у розмірі, передбаченому договором.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За умовами п. 6.1 Договору у разі якщо в строки, обумовлені в додатках до цього Договору, сировина не буде передана покупцю, постачальник зобов'язаний сплатити покупцю неустойку в розмірі 0,5 % від вартості непереданої сировини за кожен день прострочення передачі.

При цьому, відхиляючи заперечення відповідача за зустрічним позовом щодо неможливості стягнення спірної неустойки на підставі ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України та Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", положення яких передбачають відповідальність за невиконання грошових зобов'язань, господарські суди правомірно зауважили, що узгоджена сторонами у договорі неустойка у вигляді пені у розмірі 0,5 % від вартості непоставленої в строк сировини за кожен день прострочення такої поставки не перетворює цю неустойку в пеню за порушення грошового зобов'язання, так само як і обов'язок постачальника поставити товар не стає грошовим зобов'язанням.

Аналогічна правова позиція, яка на підставі ст. 11128 ГПК України є обов'язковою для судів при застосуванні таких норм права, викладена у постанові Верховного Суду України від 03.12.2013 року у справі за № 3-35гс13.

Враховуючи вищезазначене, суди попередніх інстанцій, задовольняючи зустрічні позовні вимоги у повному обсязі, правомірно виходили з того, що порушення постачальником договірних зобов'язань щодо поставки сировини у строки узгоджені сторонами є підставою до покладення на останнього господарсько-правової відповідальності у вигляді стягнення пені, обрахованої від вартості непоставленого в строк товару за кожен день прострочення поставки, що становить 142 608, 49 грн.

При цьому, посилання скаржника на порушення судами попередніх інстанцій положень ст. 617 Цивільного кодексу України, ст. ст. 218, 219 Господарського кодексу України правомірно відхилено судами попередніх інстанцій, оскільки відповідно до приписів ст. 617 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили; недоведеність таких обставин у разі виникнення спору, у якому саме на боржника покладається обов'язок доведення цих обставин, не звільняє боржника від відповідальності за неналежне виконання зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Як вірно відзначено судом апеляційної інстанції, під час розгляду даної справи в суді першої інстанції і до винесення місцевим господарським судом рішення у даній справі, відповідач за зустрічним позовом не заявляв клопотань про застосування строків позовної давності, а зроблено це ним було лише під час здійснення апеляційного провадження, що в силу наведених приписів виключає можливість застосування судом апеляційної інстанції строків позовної давності, оскільки рішення у даній справі на момент звернення із відповідною заявою вже було прийнято судом.

За таких обставин, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає вірними висновки господарських судів попередніх інстанцій про часткове задоволення первісних позовних вимог та задоволення зустрічного позову з огляду на доведеність факту неналежного виконання контрагентами своїх зобов'язань по Договору поставки № 14/04/14 від 14.04.2014 року.

Таким чином, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку, що під час розгляду справи господарськими судами попередніх інстанцій фактичні обставини справи встановлено на основі повного, всебічного і об'єктивного дослідження поданих доказів, висновки судів відповідають цим обставинам і їм надана вірна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Також колегія суддів касаційної інстанції вважає за необхідне відзначити, що інші доводи ФОП ОСОБА_4, викладені у касаційній скарзі, зводяться до переоцінки наявних у справі доказів, вільного тлумачення правових норм та не спростовують законних і обґрунтованих висновків господарських судів попередніх інстанцій.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.

Касаційна скарга залишається без задоволення, коли суд визнає, що рішення місцевого та постанова апеляційного господарських судів прийняті з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, з'ясуванням всіх обставин, які мають значення для правильного вирішення спору.

За таких обставин, колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, які відповідають матеріалам справи та чинному законодавству, у зв'язку з чим підстав для скасування чи зміни оскаржуваних судових актів не вбачається.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу залишити без задоволення.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 01.03.2017 року у справі № 911/2647/16 - залишити без змін.

Головуючий суддяО.М. Сибіга

Судді М.В. Данилова

В.А. Корсак