ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.10.2017р. Справа № 914/1634/17

За позовом: Керівника Радехівської місцевої прокуратури Львівської області в інтересах держави в особі Львівської обласної державної адміністрації, м. Львів,

до відповідача 1: Бродівської районної державної адміністрації Львівської області, м. Броди,

до відповідача 2: Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1, с. Конюшків Бродівського району Львівської області,

про: визнання недійсним договору оренди та зобов'язання повернути земельну ділянку.

Суддя Синчук М.М.

при секретарі Карась Х.

За участю представників:

Прокурор: Лєонтьєва Н.Т. - посвідчення;

Позивача: Андрухів Є.М. - довіреність від 03.08.2017 р. № 5/34-5681/0/2-17/1-2;

Відповідача 1: не з'явився;

Відповідача 2: ОСОБА_1

Представнику позивача, відповідача 2, прокурору роз'яснено права та обов'язки передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді не подавалось. Клопотань про технічну фіксацію судового процесу не поступало.

На розгляд господарського суду Львівської області подано позовну заяву Радехівської місцевої прокуратури Львівської області в інтересах держави в особі Львівської обласної державної адміністрації до Бродівської районної державної адміністрації Львівської області та до Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 про визнання недійсним договору оренди та зобов'язання повернути земельну ділянку.

Позовні вимоги прокурор обґрунтовує тим, що у зв'язку з непроведенням нормативної грошової оцінки землі невірно визначений розмір орендної плати і як наслідок до бюджету не надходять кошти у визначеному законодавством розмірі, чим порушуються інтереси держави у вигляді ненадходження коштів до бюджету. Так, у договорі оренди землі (п. 9), укладеному між Бродівською районною державною адміністрацією з однієї сторони та - приватним підприємцем ОСОБА_1, з іншої вказано, що орендна плата за земельну ділянку встановлена в розмірі двох ставок земельного податку за відповідний вид угідь, тобто 427,23 грн в рік, і вноситься Орендарем на рахунок 0046 ЗКПО одержувача 23966573 в ОУДК м. Львів, МФО 825014. Згідно договору оренди землі нормативна грошова оцінка земельної ділянки не встановлена. За таких обставин, оспорюваний договір оренди суперечить вимогам статті 13 Закону України «Про оцінку земель», приписам статті 15 Закону України «Про оренду землі», просить суд позов задоволити повністю, з підстав зазначених в позовній заяві та письмових поясненнях до неї, крім того, свої позовні вимоги обґрунтовує також тим, що прокурору про відсутність проведеної нормативно - грошової оцінки, стало відомо у червні 2017 році, після надходження відповіді із відділу Держгеокадастру у Бродівському районі Львівської області Головного управління Держгеокадастру у Львівській області.

Ухвалою суду від 10.08.2017 р. порушено провадження у справі, позовну заяву прийнято до розгляду, розгляд справи призначено на 21.08.2017 р.

Рух справи відображено у відповідних ухвалах суду та протоколах судових засідань.

В судове засідання 23.10.2017 р. прокурор з'явився, надав усні пояснення у справі, позовні вимоги підтримав.

В судове засідання 23.10.2017 р. представник позивача з'явився, надав усні пояснення у справі.

В судове засідання 23.10.2017 р. відповідач 1 не з'явився, незважаючи на те, що був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи судом.

В судове засідання 23.10.2017 р. відповідач 2 з'явився, надав усні пояснення по справі, щодо позовних вимог заперечив в повному обсязі, просить суд відмовити в задоволені позову. Крім того, в судовому засіданні відповідач 2 заявнив клопотання про застосування строків позовної давності у даному спорі.

В судовому засіданні судом зобов'язано відповідача 2 викласти письмово та подати до канцелярії суду заявлену усно в судовому засіданні заяву про застосування строку позовної давності. Однак станом на момент виготовлення повного тексту рішення відповідачем 2 так і не виконано зазначеної вимоги суду.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Вислухавши представника позивача, відповідача 2, прокурора, проаналізувавши матеріали справи, суд встановив наступне.

Між Бродівською районною державною адміністрацією (далі орендодавець), з однієї сторони та приватним підприємцем ОСОБА_1 (далі орендар) з іншої сторони, на підставі розпорядження №298 від 07.09.2005 року, укладено договір оренди землі від 22.03.2006 р. (надалі - Договір) площею 10,8122 га, в тому числі ставок - 4,9415 га, заболочені землі - 1,6082 га, відкриті землі - без рослинного покриву або з незначним рослинним покривом - 1,9424 га, сіножаті - 2,3201 га, згідно якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку, яка знаходиться в ур. «Романці» за межами населених пунктів Язлівчицької сільської ради.

Згідно п.14 Договору, земельна ділянка передається в оренду для риборозведення.

Відповідно до п. 8 Договору, договір укладається терміном на 49 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право на поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен, не пізніше ніж за 60 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Згідно п. 9 Договору орендна плата за земельну ділянку встановлена в розмірі двох ставок земельного податку за відповідний вид угідь, тобто 427,23 грн в рік, і вноситься Орендарем на рахунок 0046 ЗКПО одержувача 23966573 в ОУДК м. Львів, МФО 825014.

Відповідно до п. 5 Договору нормативна грошова оцінка земельної ділянки не встановлена.

Вказаний Договір оренди землі 22.03.2006 р. зареєстровано у Бродівському відділі ДП центрі державного земельного кадастру при Держкомземі України (Львівська філія) про що у державному реєстрі земель вчинено запис від 03.01.2007 р. за №01. Даній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер: НОМЕР_1

Прокурор звернувся із позовом про визнання вказаного договору недійсним та зобов'язання Приватного підприємця ОСОБА_1 повернути земельну ділянку загальною площею 10,8122 га. Львівській обласній державній адміністрації, оскільки при укладенні договору оренди земельної ділянки нормативна грошова оцінка земельної ділянки, яка є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної та комунальної власності не проводилася.

За таких обставин, оспорюваний договір оренди суперечить вимогам статті 13 Закону України «Про оцінку земель», приписам статті 15 Закону України «Про оренду землі», просить суд позов задоволити повністю, з підстав зазначених в позовній заяві. Позовні вимоги обґрунтовує також тим, що прокурору про відсутність проведеної нормативно - грошової оцінки, стало відомо у червні 2017 року, після надходження відповіді із відділу Держгеокадастру у Бродівському районі Львівської області Головного управління Держгеокадастру у Львівській області.

Встановивши наведені обставини справи, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю, з огляду на наступне.

Земельні правовідносини, зокрема пов'язані із виникненням, припиненням права користування землею, регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, іншими Законами України, постановами Кабінету Міністрів України у випадках, передбачених законом.

Право на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України "Про оренду землі" (в редакції чинної на момент укладення спірного договору) передбачено, що орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Згідно з ч.1 ст. 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Статтею 19 Земельного кодексу визначено, що Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на певні категорії, зокрема землі водного фонду. Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.

З матеріалів справи вбачається, що спірна земельна ділянка, станом на день прийняття розпорядження голови Бродівської райдержадміністрації №298 від 07.09.2005 р. знаходилася на території Язлівчицької сільської ради Сокальського району Львівської області і надана орендарю для риборозведення.

У п. 2 ч. 1 ст. 21 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" зазначено, що місцева державна адміністрація розпоряджається землями державної власності відповідно до закону (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

До повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом (ч.1 ст. 17 Земельного кодексу України).

Частина 1 ст. 116 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачає, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Суд зазначає, що станом на момент прийняття розпорядження, повноваження органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування по наданню земельних ділянок юридичним особам в орендне користування регулювалися положеннями ст. 124 ЗК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Приписами ст. 125, ст. 126 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону.

Відповідно до частини першої статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, визначених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

За змістом частини першої статті 15 Закону України "Про оренду землі" (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) однією з істотних умов договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4 - 6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Орендна плата відповідно до статті 21 Закону України "Про оренду землі" - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Річна орендна плата за земельні ділянки, які перебувають у державній або комунальній власності, не може бути меншою за розмір земельного податку, що встановлюється Законом України "Про оплату за землю", та перевищувати 10% їх нормативної грошової оцінки.

Згідно положень ст.ст. 23, 24 Закону України "Про плату за землю" (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) грошова оцінка земельної ділянки проводиться Державним комітетом України по земельних ресурсах за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України. Грошова оцінка земельної ділянки щороку станом на 1 січня уточнюється на коефіцієнт індексації, порядок проведення якої затверджується Кабінетом Міністрів України. Грошова оцінка землі застосовується для економічного регулювання земельних відносин при укладанні цивільно-правових угод, передбачених законодавством України.

За змістом ст. 13 Закону України "Про оцінку земель", нормативна грошова оцінка земельних ділянок обов'язково проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що обов'язок зі сплати орендної плати є нормативно врегульованим і не може визначатися чи змінюватися та припинятися сторонами договору за власним волевиявленням.

Так, на підставі розпорядження голови Бродівської районної державної адміністрації №298 від 07.09.2005 р., між Бродівською районною державною адміністрацією (орендодавець) та ПП ОСОБА_1 (орендар) укладено договір оренди землі, строком на 49 років.

Вказаний Договір оренди землі від 22.03.2006 р. зареєстровано у Бродівському відділі ДП центрі державного земельного кадастру при Держкомземі України (Львівська філія) про що у державному реєстрі земель вчинено запис від 03.01.2007 р. за №01. Даній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер: НОМЕР_1

Проаналізувавши умови спірного договору оренди земельної ділянки від 22.03.2006 р., суд зазначає, що даний договір місить п. 5 Договору, згідно якого нормативна грошова оцінка земельної ділянки не встановлена, проте п. 9 Договору орендна плата за земельну ділянку встановлена в розмірі двох ставок земельного податку за відповідний вид угідь, тобто 427,23 грн в рік, і вноситься Орендарем на рахунок 0046 ЗКПО одержувача 23966573 в ОУДК м. Львів, МФО 825014.

Використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель (ст.2 Закону України "Про плату за землю" в редакції чинній на момент укладення спірного договору).

Статтею 13 Закону України "Про оцінку земель" (в редакції чинній на момент укладення договору оренду) визначено підстави обов'язкового проведення грошової оцінки земельних ділянок. Зокрема, ч.1 наведеної статті передбачено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Тобто, вказаною матеріальною нормою регламентовано саме процедуру визначення розміру орендної плати, а не зміст договору оренди землі.

Підставою для проведення оцінки земель (бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок) є рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування (ч.1 ст. 15 Закону України "Про оцінку землі").

Отже, суд вважає, що у даному випадку, Бродівська РДА та ПП ОСОБА_1 укладаючи спірний договір оренди землі уклали такий з порушенням вимог передбачених Законом України "Про оренду землі", Законом України "Про оцінку земель" та Земельним кодексом України.

Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відтак, суд вважає, що при укладенні спірного Договору оренди, його сторонами не було дотримано усіх істотних умов такого виду договорів, а тому позовні вимоги щодо визнання недійсним договору оренди землі є підставними та обґрунтованими.

Слід зазначити, що вказаної правової позиції дотримується і Верховний Суд України в постановах №6-824цс16 від 11.05.2016р.; №3-70гс15 від 20.05.2015р. та №3-298гс15 від 01.07.2015р.

Щодо заяви відповідача 2 про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне.

В судовому засіданні 23.10.2017 р. відповідачем 2 заявлено про застосування строку позовної давності. Свою заяву обґрунтовує тим, що позивачу було відомо про існування такого Договору оренди землі адже неодноразово проводились перевірки контролюючими органами, та крім того відповідачем 2 в повній мірі та своєчасно сплачував земельний податок за спірним Договором.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» від 06.09.2012 р. №5245-VI, який набрав чинності 01.01.2013 р. та ст. 122 Земельного кодексу України, змінені повноваження органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або користування. Відповідно до зазначених змін повноваження щодо передачі в оренду земельних ділянок для рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, лікувальних, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт у межах населених пунктів перейшло до відповідних місцевих рад, а за межами населених пунктів до обласних державних адміністрацій.

Крім того, із вступом в дію Закону України «Про аквакультуру» від 01.01.2013 р. із 01.07.2013 р. змінився встановлений статтею 51 Водного кодексу України порядок надання водних об'єктів в оренду.

Відповідно до ч. 4 ст. 51 Водного кодексу України водні об'єкти надаються у користування на умовах оренди органами, що здійснюють розпорядження земельними ділянками під водою (водним простором) згідно з повноваженнями, визначеними Земельним кодексом України, відповідно до договору оренди, погодженого з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері водного господарства.

За змістом ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. (ч.3 та ч.4 ст.267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Так, судом встановлено, що з моменту набрання законної сили вищевказаними змінами до Законів України, зокрема 01.01.2013 р. та 01.07.2017 р. Львівська обласна державна адміністрація могла довідатись про порушення свого права чи про особу, яка його порушила, адже повноваження з надання у оренду земельних ділянок та водних об'єктів розташованих за межами населених пунктів належить до її повноважень.

Тому доводи позивача, які стосуються того, що ЛОДА довідалась про наявність свого порушеного права лише 16.08.2017 р. у зв'язку з отриманням позовної заяви від Радехівської місцевої прокуратури є необґрунтованими.

У позовній заяві прокурор зазначає, що причини пропуску позовної давності є поважними і порушене право підлягає захисту, виходячи з положень ч.5 ст.267 ЦК України котрою передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Дані пояснення прокурора суд не бере до уваги, оскільки, як зазначив Верховний Суд України в постанові № 3-21гс15 від 25.03.2015р., положення закону про початок перебігу позовної давності не наділяє прокурора повноваженнями порушувати питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої прокурор звертається до суду. Враховуючи відсутність клопотання Львівської обласної державної адміністрації про визнання поважними причини пропуску позовної давності, а також те, що в матеріалах справи не мітиться жодних належних доказів поважності таких причин, суд не вбачає підстав для застосування в цій справі положень ч.5 ст.267 ЦК України.

Більше того, в постанові №608/969/13-ц від 12.04.2017р. Верховний Суд України висловив правову позицію, що оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

В даній справі оскаржуваний договір було укладено більш як 12 років тому, уповноважений орган держави брав особисту участь в укладенні цього договору, а відтак намагання прокурора через стільки часу визнати недійсним цей договір має суттєвий негативний вплив на юридичну визначеність у сфері особистих прав і цивільних правовідносин, що шкодить принципу "належного урядування" та вимозі "законності", закріпленим у статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Більш того, розглядаючи дану справу в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції суд зазначає, що враховуючи вищевикладені обставини, а також те, що держава в особі уповноваженого органу не позбавлена можливості виправити свою помилку та захистити свої права шляхом визначення нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки та внесення відповідних змін до договору, задоволення цього позову та визнання недійсним договору матиме наслідком порушення справедливого балансу та покладатиме надмірний індивідуальний тягар на СПД ФО ОСОБА_1

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги прокурора задоволенню не підлягають у зв'язку із пропуском позовної давності.

Враховуючи відмову в задоволенні позовних вимог, судовий збір, у відповідності до ст.49 ГПК України залишається за прокуратурою.

Керуючись 3,4,41,42,43,44;45,46,12,32,33,34,35,36,43,49,82,84,85 ГПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст. ст. 91- 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 27.10.2017 р.

Суддя Синчук М.М.