РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.10.2017Справа №910/11005/17

За позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "КОМПАНІЯ ІННОВАЦІЙНІ ТЕХНОЛОГІЇ";

до відповідача-1: казенного підприємства "НАУКОВО-ВИРОБНИЧИЙ КОМПЛЕКС "ІСКРА";

до відповідача-2: дочірнього підприємства державної компанії "УКРСПЕЦЕКСПОРТ" державне підприємство "СПЕЦІАЛІЗОВАНА ЗОВНІШНЬОТОРГІВЕЛЬНА ФІРМА "ПРОГРЕС";

про: визнання договору недійсним.

Суддя Балац С.В.

Представники:

позивача: Абліцова Ю.М. - за довіреністю від 04.07.2017 № 04/07-2, Літовський Д.Е. - за довіреністю від 04.07.2017 № 04/07-1;

відповідача-1: Шаповалова К.Г. - за довіреністю від 27.07.2017 № б/н;

відповідача-2: Солдатенко О.М. - за довіреністю від 09.10.2017 № 10/2017-1.

С У Т Ь С П О Р У:

Товариство з обмеженою відповідальністю "КОМПАНІЯ ІННОВАЦІЙНІ ТЕХНОЛОГІЇ" звернулося до господарського суду м. Києва із позовом до казенного підприємства "НАУКОВО-ВИРОБНИЧИЙ КОМПЛЕКС "ІСКРА" та дочірнього підприємства державної компанії "УКРСПЕЦЕКСПОРТ" державне підприємство "СПЕЦІАЛІЗОВАНА ЗОВНІШНЬОТОРГІВЕЛЬНА ФІРМА "ПРОГРЕС" про визнання договору недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що укладений між відповідачами договір комісії від 02.11.2016 № Д-65-03/2016/П, підлягає визнанню судом недійсним, оскільки суперечить ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, положенням Закону України "Про охорону прав на винаходи і корисні моделі" та передбачає продаж продукту, виготовленого з використанням захищених патентами України № 37865 та 37870 винаходів і ноу-хау до них без наявності відповідного дозволу (ліцензії) від позивача, як власника таких винаходів, що враховуючи ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, є підставою для визнання його недійсним.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 07.07.2017 позовну заяву прийнято до розгляду та порушено провадження у справі № 910/11005/17. Розгляд справи призначений на 31.07.2017.

Господарський суд міста Києва, в порядку передбаченому ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, ухвалою від 31.07.2017 відклав розгляд даної справи на 04.09.2017.

Відповідач-1, скориставшись правом, наданим ст. 59 Господарського процесуального кодексу України, надав суду відзив, яким позовні вимоги відхилив повністю з огляду на відсутність порушеного права позивача та неподання позивачем доказів на підтвердження застосування відповідачем-1 винаходів на які видано патенти.

До господарського суду надійшла заява відповідача-1 про залучення до участі у справі державного концерну "УКРОБОРОНПРОМ" в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача.

Вказана заява судом відхилена, оскільки рішення суду з даного господарського спору жодним чином не може вплинути на права та обов'язки державного концерну "УКРОБОРОНПРОМ".

Ухвалою від 04.09.2017 господарським судом міста Києва продовжено строк розгляду спору та відкладено розгляд справи на 18.09.2017.

Представник позивача звернувся до суду із клопотанням про призначення у даній справі судової експертизи об'єктів інтелектуальної власності

До господарського суду надійшло клопотання представника позивача про витребування доказів.

Господарський суд міста Києва, в порядку передбаченому ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, ухвалами від 18.09.2017 та 02.10.2017 відклав розгляд даної справи на 02.10.2017 та 11.10.2017 відповідно.

В судовому засіданні 11.10.2017 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши доводи повноважних представників сторін по суті даного спору та дослідивши наявні докази у матеріалах даної справи, господарський суд міста Києва,

В С Т А Н О В И В :

Між товариством з обмеженою відповідальністю "КОМПАНІЯ ІННОВАЦІЙНІ ТЕХНОЛОГІЇ", як ліцензіаром (далі - позивач) та казенним підприємством "НАУКОВО-ВИРОБНИЧИЙ КОМПЛЕКС "ІСКРА", як ліцензіатом (далі - відповідач-1) укладений ліцензійний договір від 12.02.2015 № 01-і/рпн/17/59-юр про надання права на використання об'єктів права інтелектуальної власності, відповідно до предмету якого позивач видає відповідачу-1 на строк дії договору виключну ліцензію використання сукупності винаходів та сукупності ноу-хау на умовах договору на території. При цьому відповідачу-1 надається право на виготовлення із застосуванням ОІВ, застосування, пропонування для продажу, продаж та інше введення в цивільний оборот продукту по ліцензії на території, або зберігання продукту по ліцензії в зазначених цілях на території.

Рішенням господарського суду м. Києва від 17.08.2016 у справі № 910/5389/16 за позовом державний концерн "УКРОБОРОНПРОМ" до позивача про визнання недійсним договору від 12.02.2015 № 01-і/рпн/17/59-юр про надання права на використання об'єктів права інтелектуальної власності, позовні вимоги задоволено повністю.

Вказане рішення залишено без змін постановами Київського апеляційного господарського суду від 22.02.2017 та Вищого господарського суду України від 30.05.2017.

Між дочірнім підприємством державної компанії "УКРСПЕЦЕКСПОРТ" державне підприємство "СПЕЦІАЛІЗОВАНА ЗОВНІШНЬОТОРГІВЕЛЬНА ФІРМА "ПРОГРЕС", як комісіонером (далі - відповідач-2) та відповідачем-1, як комітентом укладений договір комісії від 02.11.2016 № Д-65-03/2016/П (далі - Договір/оспорюваний правочин), відповідно до предмету якого відповідач-2 зобов'язується за дорученням відповідача-1 за плату від свого імені та за рахунок відповідача-1 вчинити правочини щодо:

- продажу одної радіолокаційної станції (РЛС) 36Д6М1-1 (далі - продукція), згідно з комплектом поставки, зазначеним у додатку № 1 до Договору, який є його невід'ємною частиною;

- надання послуг з підготовки операторів і обслуговуючого персоналу продукції (далі - послуги) згідно з додатком № 2 до Договору, який є його невід'ємною частиною;

Виступаючи від свого імені відповідач-2 самостійно вчиняє зовнішньоекономічну угоду (Контракт) з третьою особою (Покупець) (п. 1.1, 1.2 Договору).

Пунктом п. 5.3 Договору визначено, що погоджена відповідачем-1 ціна продукції і послуг сформована з урахуванням безпосередньої вартості продукції і послуг та включає:

- вартість експлуатаційної документації на продукцію російською та англійською мовами;

- введення продукції в експлуатацію в країні, де вона буде експлуатуватись;

- витрати на проведення спільного технічного приймання продукції;

- паркування, консервування і маркування продукції;

- транспортування продукції до пункту відвантаження (міжнародний аеропорт "Гостомель" або "Бориспіль", Київська обл.), відповідну страховку та охорону, завантаження на літак;

- гарантійне супроводження протягом строку дії гарантійних зобов'язань;

- перебування упродовж гарантійного строку представника відповідача-1 (одна особа) в країні покупця (або кінцевого користувача) для оперативного усунення несправностей та нагляду за експлуатацією продукції;

- пов'язані з продукцією та її передачею податки, збори і інші обов'язкові платежі;

- витрати по оплаті виключних прав за використання сукупності винаходів, захищених патентами України № 37865 та № 37870 і ноу-хау до них, згідно п. 12.9 цього Договору;

- комісійну плату;

- інші витрати (п. 3.2.3 Договору).

Положеннями п. 12.9 Договору передбачено, що відповідач-1 гарантує відсутність порушень права інтелектуальної власності (похідних прав) та/або патентного права третіх осіб щодо продукції та послуг, стосовно яких вчиняється угода визначена п. 1.1 Договору, так і їх складових частин, у тому числі патентів України № 37865 та № 37870 та ноу-хау до них:

- "Удосконалення способу виявлення траєкторій цілей з використанням вихідних сигналів доплеровських фільтрів" до винаходу "Пристрій автоматичного виявлення сигналів", що захищений патентом України № 37870;

- "Модернізована радіолокаційна система виявлення та вимірювання координат" до винаходу "Пристрій обробки сигналів радіолокаційної інформації", що захищений патентом України № 37865;

- "Удосконалення системи виявлення цілей на фоні імпульсивних завад" до винаходу "Пристрій автоматичного виявлення сигналів", що захищений патентом України № 37870;

- "Спосіб обробки радіолокаційної інформації та виявлення області завад" до винаходу "Пристрій автоматичного виявлення сигналів", що захищений патентом України № 37870;

- "Спосіб виявлення та бланкировання несинхронних завад" до винаходу "Пристрій автоматичного виявлення сигналів інофрмації", що захищений патентом України № 37870.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Укладений між сторонами спору оспорюваний правочин за своєю правовою природою є договором комісії.

Приписами статті 1011 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Спір між сторонами судового процесу, як стверджує позивач, виник в результаті того, що укладений між відповідачами договір комісії від 02.11.2016 № Д-65-03/2016/П, підлягає визнанню судом недійсним, оскільки суперечить ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, положенням Закону України "Про охорону прав на винаходи і корисні моделі" та передбачає продаж продукту, виготовленого з використанням захищених патентами України № 37865 та 37870 винаходів і ноу-хау до них без наявності відповідного дозволу (ліцензії) від позивача, як власника таких винаходів, що враховуючи ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, є підставою для визнання його недійсним.

Виходячи з викладених вище обставин та наявних у матеріалах даної справи доказів, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з урахуванням такого.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків (п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.13. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Відповідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу.

Згідно частини 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Судом встановлено, що умови укладеного між відповідачами оспорюваного правочину жодним чином не порушують права позивача, оскільки оспорюваний правочин за своєю правовою природою є лише дорученням однієї сторони на вчинення правочину іншою стороною, що враховуючи положення оспорюваного правочину лише в майбутньому може призвести до укладення договорів та подальше використання виключних прав сукупності винаходів, захищених патентами України № 37865 та № 37870 і ноу-хау до них.

Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами того факту, що оспорюваний правочин суперечить положенням ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, положенням Закону України "Про охорону прав на винаходи і корисні моделі".

Суд зазначає, що частина 1 статті 15 Цивільного кодексу України закріплює за кожною особою право на захист свого цивільного права. Підставою для їх захисту є порушення, невизнання або оспорювання цивільного права.

Порушення цивільних прав може проявлятися, зокрема, у недодержанні сторонами при вчиненні правочину вимог закону; поширенні про особу недостовірної інформації; протиправному позбавленні права власності чи його обмеженні; безпідставному заволодінні особою майном іншої особи-власника; вчиненні власнику перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїх майном; неправомірному використанні товару без згоди автора; невиконанні чи неналежному виконанні умов зобов'язання; безпідставній односторонній відмові від договору.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Враховуючи те, що позивачем не доведено, яким чином оспорюваний правочин порушує його права та законні інтереси суд дійшов висновку про те, що позивачем обраний невірний спосіб захисту своїх прав при зверненні до суду із позовом про визнання недійним оспорюваного правочину, який є лише дорученням на вчинення правочину, який в подальшому призведе до використання виключних прав сукупності винаходів, захищених патентами України № 37865 та № 37870 і ноу-хау до них.

Крім того, між сторонами оспорюваного правочину укладено додаткову угоду від 04.09.2017 до оспорюваного правочину, відповідно до умов п.1 якої сторони погодили внести зміни до оспорюваного правочину шляхом виключення з останнього наступних пунктів: з п. 5.3 Договору виключити підпункт "витрати по оплаті виключних прав за використання сукупності винаходів, захищених патентами України № 37865 та № 37870 і ноу-хау до них, згідно п. 12.9 цього Договору" та пункт 12.9 Договору ""відповідач-1 гарантує відсутність порушень права інтелектуальної власності (похідних прав) та/або патентного права третіх осіб щодо продукції та послуг, стосовно яких вчиняється угода визначена п. 1.1 Договору, так і їх складових частин, у тому числі патентів України № 37865 та № 37870 та ноу-хау до них:

- "Удосконалення способу виявлення траєкторій цілей з використанням вихідних сигналів доплеровських фільтрів" до винаходу "Пристрій автоматичного виявлення сигналів", що захищений патентом України № 37870;

- "Модернізована радіолокаційна система виявлення та вимірювання координат" до винаходу "Пристрій обробки сигналів радіолокаційної інформації", що захищений патентом України № 37865;

- "Удосконалення системи виявлення цілей на фоні імпульсивних завад" до винаходу "Пристрій автоматичного виявлення сигналів", що захищений патентом України № 37870;

- "Спосіб обробки радіолокаційної інформації та виявлення області завад" до винаходу "Пристрій автоматичного виявлення сигналів", що захищений патентом України № 37870;

- "Спосіб виявлення та бланкировання несинхронних завад" до винаходу "Пристрій автоматичного виявлення сигналів інофрмації", що захищений патентом України № 37870.

Відтак, вказана додаткова угода до оспорюваного правочину повністю виключає можливість укладення договорів які в подальшому призведуть до використання виключних прав сукупності винаходів, захищених патентами України № 37865 та № 37870 і ноу-хау до них, що є окремою підставою для відмови в задоволенні позову.

Обов'язок доказування відповідно до пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Підсумовуючи викладені вище фактичні обставини суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами того факту, що оспорюваний правочин суперечить положенням ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, положенням Закону України "Про охорону прав на винаходи і корисні моделі" та невірно обраний спосіб захисту при зверненні до суду із вказаним позовом, враховуючи відсутність порушеного права позивача при укладенні оспорюваного правочину. Більш того, укладена між відповідачами додаткова угода до оспорюваного правочину повністю виключає можливість реалізації такого правочину шляхом укладення договорів які в подальшому призведуть до використання виключних прав сукупності винаходів, захищених патентами України № 37865 та № 37870 і ноу-хау до них.

Подані до суду клопотання представника позивача про витребування доказів та про призначення експертизи судом відхилені, враховуючи відсутність порушеного права позивача при укладенні між відповідачами оспорюваного правочину.

Враховуючи, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, у відповідності до приписів ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49 ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 19 жовтня 2017 року

Суддя С.В. Балац