РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.10.2017Справа №910/15777/17
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Чинчин О.В., при секретарі судового засідання Бігмі Я.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо - комерційна фірма "ТЕПЛОБУД"
до про Публічного акціонерного товариства "Завод "Маяк" стягнення заборгованості у розмірі 45 100,06 грн.
Представники:

від Позивача: Тарасова А.Є. (представник за Довіреністю);

від Відповідача: Гопкало О.В. (представник за Довіреністю)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробничо - комерційна фірма "ТЕПЛОБУД" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Завод "Маяк" про стягнення пені, 3% річних та інфляційних у розмірі 97 587 грн. 92 коп.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що 19.12.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробничо - комерційна фірма "ТЕПЛОБУД" (постачальник) та Публічним акціонерним товариством "Завод "Маяк" (споживач) було укладено Договір постачання природного газу №95/16Г, відповідно до умов якого постачальник зобов'язався поставляти споживачеві природний газ належної якості та в необхідних обсягах у порядку, передбаченому Договором, а споживач зобов'язався оплачувати вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та в порядку, передбаченому цим договором, згідно порівняльної таблиці результату тендеру № 533888 від 16.12.2016. Як зазначає Позивач, він належним чином виконав свої зобов'язання за цим Договором, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, проте Відповідач здійснив оплату наданих послуг з прострочкою платежу. Враховуючи неналежне виконання Відповідачем умов договору, Позивач просить суд стягнути з Відповідача пеню у розмірі 59 515,19 грн., 3% річних у розмірі 6 798,47 грн та інфляційні у розмірі 31 283,26 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.09.2017 року порушено провадження у справі № 910/15777/17, судове засідання призначено на 02.10.2017 року.

02.10.2017 через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

02.10.2017 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження по справі від 18.09.2017.

02.10.2017 в судове засідання з'явився представник позивача. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, вимоги ухвали суду про порушення провадження по справі від 18.09.2017 не виконав.

Суд прийшов до висновку про задоволення клопотання Відповідача про відкладення розгляду справи.

Також, Суд, ознайомившись з матеріалами справи, з метою повного та всебічного розгляду спору, прийшов до висновку - зобов'язати Позивача здійснити обґрунтований розрахунок 3% річних, інфляційних та пені із зазначенням періоду початку прострочки Публічного акціонерного товариства "Завод "Маяк" та закінчення такого нарахування, відповідно до вимог ч. 5 ст. 254, ст. 530 Цивільного кодексу України та ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України з урахуванням здійснення часткової оплати.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.10.2017 розгляд справи відкладено на 18.10.2017 у зв'язку з неявкою представника відповідача в судове засідання, невиконанням вимог ухвали суду, витребуванням додаткових доказів по справі.

11.10.2017 через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, якою просив суд стягнути з Відповідача пеню у розмірі 59 711,55 грн, 3% річних у розмірі 6 813,41 грн та інфляційні у розмірі 31 283,26 грн.

В судовому засіданні 18.10.2017 представник Позивача підтримав доводи та вимоги позовної заяви, просив Суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В судовому засіданні представник Відповідача не заперечив факт прострочення виконання договірних зобов'язань, проте просив у позові відмовити.

Суд, розглянувши заяву Позивача про збільшення розміру позовних вимог від 05.10.2017, зазначає наступне.

Відповідно до ч.4 ст. 22 ГПК України Позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити або зменшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Суд зазначає, що передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. (п.3.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Враховуючи вищевикладене, Суд приймає заяву Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробничо - комерційна фірма "ТЕПЛОБУД" про збільшення розміру позовних вимог від 02.10.2017 до розгляду.

Відповідно до статті 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 18.10.2017, на підставі статті 85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини Рішення.

Відповідно до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України, в судовому засіданні складено протокол.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ

19.12.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробничо - комерційна фірма "ТЕПЛОБУД" (постачальник) та Публічним акціонерним товариством "Завод "Маяк" (споживач) було укладено Договір постачання природного газу №95/16Г, відповідно до умов якого постачальник зобов'язався поставляти споживачеві природний газ належної якості та в необхідних обсягах у порядку, передбаченому Договором, а споживач зобов'язався оплачувати вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та в порядку, передбаченому цим договором, згідно порівняльної таблиці результату тендеру № 533888 від 16.12.2016.

Згідно з п. 3.4 Договору, умови оплати за природний газ, що постачається згідно умов цього Договору, визначаються в Додаткових угодах до даного договору.

Відповідно до п. 3.5 Договору, датою здійснення платежу вважається дата зарахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника.

У п. 6.2 Договору сторони погодили, що у разі порушення споживачем строків оплати, передбачених розділом 3 Договору, із споживача стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Договір набирає чинності з моменту підписання укладається на строк до 31.03.2017. (п.10.1 Договору).

В Додатковій угоді № 1 від 19.12.2016 до Договору сторони виклали пункти 3.1, 3.4 у такій редакції: « 3.1. Загальна вартість 1 000,00 куб.м. газу, що постачається у січні 2017, встановлюється у гривнях України і складає на моменту укладення цієї додаткової угоди, без урахування вартості транспортування газу - 7 740,00 грн. 3.4. Оплата за природний газ здійснюється у наступному порядку: 30% до 10 числа місяця поставки газу, 70% до 7 числа місяця після поставки газу».

В Додатковій угоді № 2 від 26.01.2017 до Договору сторони виклали пункт 3.1 у такій редакції: «Загальна вартість 1 000,00 куб.м. газу, що постачається у лютому 2017, встановлюється у гривнях України і складає на моменту укладення цієї додаткової угоди, без урахування вартості транспортування газу - 9 250,00 грн.».

В Додатковій угоді № 4 від 21.02.2017 до Договору сторони виклали пункт 3.1 у такій редакції: «Загальна вартість 1 000,00 куб.м. газу, що постачається у березні 2017, встановлюється у гривнях України і складає на моменту укладення цієї додаткової угоди, без урахування вартості транспортування газу - 8 340,00 грн.».

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору постачання природного газу №95/16Г від 19.12.2016 Позивач надав, а Відповідач в свою чергу прийняв природний газ, що підтверджується актами приймання передачі природного газу № 95/16Г-01 від 31.01.2017 на суму 1 001 726,28 грн, № 95/16Г-02 від 28.02.2017 на суму 970 879,58 грн, № 95/16Г-03 від 31.03.2017 на суму 260 758,44 грн, та здійснив оплату за надані послуги, що підтверджується випискою по рахунку Позивача за період з 19.12.2016 по вересень 2017.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги Позивач зазначає, що він належним чином виконав свої зобов'язання за цим Договором, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, проте Відповідач здійснив оплату наданих послуг з прострочкою платежу. Враховуючи неналежне виконання Відповідачем умов договору, Позивач просить суд стягнути з Відповідача пеню у розмірі 59 711,55 грн., 3% річних у розмірі 6 813,41 грн та інфляційні у розмірі 31 283,26 грн. з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 05.10.2017, яка прийнята Судом до розгляду.

23.08.2017 Позивач направив на адресу Відповідача вимогу від 23.08.2017 № 23/08-1 щодо оплати пені, 3% річних та інфляційних, що підтверджується описом вкладення у цінний лист та фіскальним чеком, проте залишена без відповіді і виконання.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо - комерційна фірма "ТЕПЛОБУД" повному задоволенню з наступних підстав.

Внаслідок укладення Договору на постачання природного газу №95/16Г від 19.12.2016 між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов'язки.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Згідно з приписами ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з приписами ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі статтями 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору постачання природного газу №95/16Г від 19.12.2016 Позивач надав, а Відповідач в свою чергу прийняв природний газ, що підтверджується актами приймання передачі природного газу № 95/16Г-01 від 31.01.2017 на суму 1 001 726,28 грн, № 95/16Г-02 від 28.02.2017 на суму 970 879,58 грн, № 95/16Г-03 від 31.03.2017 на суму 260 758,44 грн, які оформлені належним чином та підписані уповноваженими представниками сторін і скріплені печатками підприємств без зауважень та заперечень, в добровільному порядку, та здійснив оплату за отриманий газ, що підтверджується випискою по рахунку Позивача за період з 19.12.2016 по вересень 2017.

Відповідно до п. 3.4 Договору в редакції Додаткової угоди № 1 від 19.12.2016 оплата за природний газ здійснюється у наступному порядку: 30% до 10 числа місяця поставки газу, 70% до 7 числа місяця після поставки газу.

Судом встановлено, що всупереч умовам Договору Відповідач не здійснив оплату наданих послуг на в порядку пункту 3.4 Договору, а здійснив остаточний розрахунок з прострочкою платежу, що підтверджується випискою по рахунку Позивача.

При зверненні до суду Позивач просив стягнути з Відповідача на його користь 3% річних за загальний період прострочки з 07.02.2017 по 15.08.2017 у розмірі 6 813,41 грн та інфляційні у розмірі 31 283,26 грн.

Пунктом 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитору зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013 року).

Суд, перевіривши розрахунок 3% річних, як плати за користування чужими грошовими коштами за загальний період прострочки Відповідача з 07.02.2017 по 15.08.2017 у розмірі 6 813,41 грн зі сплати за виконані й прийняті послуги вважає, що ця частина позовних вимог підлягає задоволенню у заявленому Позивачем розмірі.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов»язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п.п. 3.1, 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013).

Суд, перевіривши розрахунок інфляційних, як збільшення суми основного боргу в період прострочки виконання боржником його грошового зобов'язання в зв»язку з девальвацією грошової одиниці України, наданий Позивачем, вважає, що позовні вимоги Позивача про стягнення з Відповідача інфляційних за загальний період прострочки Відповідача з 07.02.2017 по 15.08.2017 у розмірі 6 813,41 грн. підлягають задоволенню у заявленому Позивачем розмірі.

При зверненні до суду Позивач також просив стягнути з Відповідача на його користь пеню за загальний період прострочки з 07.02.2017 по 15.08.2017 у розмірі 59 711,55 грн.

Згідно з приписами ст. ст. 216 - 218 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» від 22.11.96 р. № 543-96-ВР (з змінами), платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

При цьому, щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. (п.2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов»язань» №14 від 17.12.2013 року)

У п. 6.2 Договору сторони погодили, що у разі порушення споживачем строків оплати, передбачених розділом 3 Договору, із споживача стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Суд, перевіривши розрахунок пені, у зв'язку з неналежним виконанням умов Договору, за загальний період прострочки виконання Відповідачем його договірного грошового зобов'язання з 07.02.2017 по 15.08.2017 у розмірі 59 711,55 грн вважає, що ця частина позовних вимог підлягає задоволенню у заявленому Позивачем розмірі.

Таким чином, з Публічного акціонерного товариства "Завод "Маяк" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо - комерційна фірма "ТЕПЛОБУД" підлягає стягненню пеня у розмірі 59 711,55 грн, 3% річних у розмірі 6 813,41 грн та інфляційні у розмірі 31 283,26 грн.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно задоволеним позовним вимогам.

На підставі викладеного, керуючись статтями 32, 33,36, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ

1. Позов Публічного Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо - комерційна фірма "ТЕПЛОБУД" задовольнити повністю.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Завод "Маяк" (04073, м.Київ, вул. Степана Бандери, 8, ідентифікаційний код 14307423) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо - комерційна фірма "ТЕПЛОБУД" (04080, м.Київ, вул. Олексія Терьохіна, б.8а, ідентифікаційний код 34959708) 3% річних у розмірі 6 813 (шість тисяч вісімсот тринадцять) грн. 41., інфляційні у розмірі 31 283 (тридцять одна тисяча двісті вісімдесят три) грн. 26 коп., пеню у розмірі 59 711 (п'ятдесят дев'ять тисяч сімсот одинадцять) грн. 55 коп. та судовий збір у розмірі 1 600 (одна тисяча шістсот) грн. 00 коп.

3. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 23 жовтня 2017 року

Суддя О.В. Чинчин