РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2017Справа №910/5623/17

За позовом Приватного підприємства "Домен-Грін"

до Приватного підприємства "Артико Трейд"

про стягнення 27489,37 євро, що становить 794013,88 грн.

Суддя Маринченко Я.В.

Представники сторін:

від позивача - ОСОБА_1 (представник за довіреністю);

від відповідача - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство «Домен Грін» звернулося до суду з позовом до Приватного підприємства «АртиКо Трейд» про стягнення 27489,37 євро, що становить 794013,88 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання укладеного з відповідачем Договору від 27.06.2016 № 19/06 Р позивач поставив товар на загальну суму 76191,00 євро, однак відповідач оплату отриманого товару здійснив частково, у зв'язку з чим позивач просив стягнути залишок заборгованості в розмірі 9500,00 євро, а також 17989,37 євро пені.

На підставі викладеного позивач просив задовольнити позов.

У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просив задовольнити позов.

Відповідач відзиву на позовну заяву не надав, уповноваженого представника в судове засідання не направив, хоча про час та місце розгляду справи був сповіщений у встановленому законом порядку.

Відповідно до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача за наявними у ній матеріалами, що містять достатньо відомостей про права і взаємовідносини сторін.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судом встановлено, що 27.06.2016 між сторонами укладено Договір № 19/06 Р, за умовами якого позивач зобов'язався виготовити та поставити на умовах СРТ-Вітебськ (Білорусь) (Міжнародні правила тлумачення торгівельних термінів ІНКОТЕРМС - 2010) три захисник покриття для газону футбольного поля, а відповідач зобов'язався прийняти товар та оплатити його вартість на умовах, визначених Договором.

Згідно з п. 2.1. Договору загальна сума договору відповідно до додатка № 1 складає 76191,00 євро.

Пунктами 3.1. та 5.1. даного правочину передбачено, що строк виготовлення та поставка товару складає до 8 робочих тижнів з моменту надходження на поточний рахунок позивача передоплати в розмірі 48500,00 євро.

Залишок від суми Договору, а саме 27691,00 євро, відповідач сплачує в строк до 80 календарних днів з моменту поставки товару відповідно до п. 1 даного Договору. Днем поставки товару вважається дата, зазначена в інвойсі чи СМR відповідним митним органом (п. 5.2. Договору).

Із матеріалів справи вбачається, що позивач здійснив поставку відповідачу товару на загальну суму 76 191,00 євро, що підтверджується підписаним обома сторонами та скріпленим їх печатками актом приймання - передачі товару від 05.09.2016, а також вантажною митною декларацією форми МД-2 від 01.09.2016 № 100250008/2016/037929 та міжнародною вантажною накладною (СМR) від 01.09.2016 № АО4405/А2500В5 з відміткою митниці про пересічення вантажем кордону.

Проте, відповідач оплату отриманого товару здійснив частково на суму 66691,00 євро, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями в іноземній валюті та звітами про дебетові та кредитні операції по рахунку позивача від 05.07.2016 на суму 29300,00 євро, від 06.07.2016 на суму 4000,00 євро, від 07.07.2016 на суму 15200,00 євро, від 13.10.2016 на суму 2760,00 євро, від 18.10.2016 на суму 2740,00 євро, від 27.10.2016 на суму 1700,00 євро, від 04.11.2016 на суму 3500,00 євро, від 11.11.2016 на суму 1300,00 євро, від 23.03.2017 на суму 2691,00 євро, від 28.03.2017 на суму 2500,00 євро, від 31.03.2017 на суму 1000,00 євро.

Таким чином, борг відповідача перед позивачем за поставлений товар становив 9500,00 євро.

Відповідно до п. 8.2. Договору, у випадку недосягнення взаємної згоди щодо спору, який виник, то даний спір відповідно до діючого законодавства підлягає розгляду по місцю знаходження позивача.

Приписами ст. 43 Закону України "Про міжнародне приватне право" передбачено, що сторони договору згідно із статтями 5 та 10 цього Закону можуть обрати право, що застосовується до договору, крім випадків, коли вибір права прямо заборонено законами України.

Виходячи з наведеного та враховуючи правову природу укладеного між сторонами Договору, суд дійшов висновку про застосування до даних правовідносин чинного законодавства України.

За приписами ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст. 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно зі ст. ст. 11, 509 ЦК України зобов'язання виникають, зокрема, з договору чи іншого правочину.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Виходячи зі змісту ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Суду доведено, що позивач у повному обсязі виконав покладені на нього за Договором зобов'язання, а саме: товар поставлений відповідачу в строки, комплектності та якості, що підтверджується підписаним актом приймання-передачі та міжнародною вантажною накладною (СМR) від 01.09.2016 №АО4405/А2500В5 з відміткою митниці про пересічення вантажем кордону, а також відсутністю претензій з боку відповідача.

Ураховуючи те, що сума основного боргу відповідача, яка складає 9500,00 євро, що в гривневому еквіваленті станом на день винесення рішення за курсом НБУ (3118,7621 грн. за 100 євро) становить 296282,40 грн., підтверджена належними доказами, наявними в матеріалах справи, відповідач на момент прийняття рішення не надав документи, які свідчать про повне погашення вказаної заборгованості перед позивачем, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість даної вимоги, у зв'язку з чим позов у цій частині підлягає задоволенню в повному обсязі.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача пеню в розмірі 17989,37 євро, а саме за період з 20.11.2016 по 19.12.2016 у розмірі 2353,65 євро, за період з 20.12.2016 по 21.03.2017 у розмірі 14435,72 євро, за період з 22.03.2017 по 27.03.2017 у розмірі 780,00 євро, за період з 28.03.2017 по 31.03.2017 у розмірі 420,00 євро.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

Згідно з ч. 3 ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання (ч. 1 ст. 550 ЦК України).

Частиною 1 ст. 552 ЦК України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов'язку в натурі.

Приписами ст. 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 230 ГК України).

Преамбулою Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності.

Згідно статей 1, 3 вказаного Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Згідно з п. 9.2. Договору, за прострочення оплати частини залишку платежу, передбаченого п. 5.1. даного Договору, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі 0,5 % від неоплаченої суми за кожен день прострочення перші 30 днів і 1 % у день від неоплаченої суми за кожний наступний день прострочення.

Водночас, максимальний розмір пені пов'язаний із розміром облікової ставки НБУ. Оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 01.04.2015 року № 3-29гс15.

У той же час, перевіривши наданий позивачем розрахунок, суд дійшов висновку про те, що останній здійснено без врахування приписів ст. 253 ЦК України та ч. 5 ст. 254 ЦК України, а саме щодо визначення дати початку перебігу строку для виконання зобов'язання - з 02.09.2016 (з наступного дня після здійснення поставки), та дати закінчення строку його виконання, який припадає на вихідний день - 20.11.2016. Таким чином, кінцева дата виконання зобов'язання є 21.11.2016.

Відтак, судом здійснено арифметичний перерахунок пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за період з 22.11.2016 по 31.03.2017 з урахуванням офіційного курсу НБУ долара до гривні за кожний день прострочення та встановлено, що до стягнення з відповідача підлягає пеня в загальному розмірі 43595,88 грн., а саме: за період з 22.11.2016 по 21.12.2016 у розмірі 9881,96 грн., з 22.12.2016 по 21.03.2017 у розмірі 31026,34 грн., з 22.03.2017 по 27.03.2017 у розмірі 1744,81 грн. та з 28.03.2017 по 31.03.2017 у розмірі 942,77 грн.

Таким чином суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог позивача в частині стягнення пені.

Згідно зі ст. 33 ГПК України, обов'язок доказування тих обставин, на які посилається сторона, як на підставу своїх вимог і заперечень, покладається на цю сторону.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За ч. 1 ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору у спорах, що виникають при виконанні договорів, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Приватного підприємства "Артико Трейд" (220089, Республіка Білорусь, м. Мінськ, вул. Залізнодорожна, буд. 33, прим. 03, кім. 09; ідентифікаційний код 192266040) на користь Приватного підприємства "Домен-Грін" (04074, м. Київ, вул. Лугова, буд. 16; ідентифікаційний код 39429244) основний борг у розмірі 9500 (дев'ять тисяч п'ятсот) євро, що в гривневому еквіваленті становить 296282 (двісті дев'яносто шість тисяч двісті вісімдесят дві) грн. 40 коп., 43595 (сорок три тисячі п'ятсот дев'яносто п'ять) грн. 88 коп. пені, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 5098 (п'ять тисяч дев'яносто вісім) грн. 17 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення підписано 18.10.2017

Суддя Я.В. Маринченко