РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.10.2017Справа №910/14079/17

За позовомПублічного акціонерного товариства «Вектор Банк»
доТовариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп»
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні
позивачаНаціонального банку України
відповідачаОСОБА_1
провизнання недійсними договорів
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

від позивача:Сіромашенко Р.Л., Фольчик А.С.
від відповідача:ОСОБА_4
від третьої особи 1:не з'явився
від третьої особи 2:не з'явився

Обставини справи:

Публічне акціонерне товариство «Вектор Банк» (надалі - «Банк») звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» (надалі - «Товариство») про визнання недійсними договорів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що укладені між сторонами договір відступлення права вимоги від 31.01.2017 р. та договір відступлення права вимоги за договором іпотеки від 31.01.2017 р. є недійсними, оскільки їх укладання не було погоджено з куратором Банку, призначеним згідно рішення Правління НБУ від 26.01.2017 р. №51-рш/БТ.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 22.08.2017 р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 04.10.2017 р., залучено Національний банк України до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, та ОСОБА_1 - на стороні відповідача.

05.09.2017 р. представником позивача до канцелярії суду була подана заява про забезпечення позову, в задоволені якої було відмовлено ухвалою господарського суду міста Києва від 04.10.2017 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 04.10.2017 р. розгляд справи відкладено на 23.10.2017 р. у зв'язку із неявкою представників третіх осіб.

Представники позивача в судове засідання з'явилися, надали пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримали повністю.

В судове засідання представник відповідача з'явилася, надала пояснення по справі, проти задоволення позовних вимог заперечувала повністю з огляду на необґрунтованість позовних вимог та недоведеністю позивачем наявності підстав для визнання спірних договорів недійсними.

Представники третіх осіб в судове засідання не з'явилися, вимоги ухвали суду не виконали, про причини неявки суд не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, що підтверджується відмітками на звороті ухвали суду.

Таким чином, суд приходить до висновку, що треті особи повідомлені про час та місце судового розгляду належним чином, а матеріали справи містять достатні докази для її розгляду по суті.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

31.01.2017 р. між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (первісний кредитор) та Банком (новий кредитор) був укладений договір відступлення права вимоги, відповідно до умов п. 2.1 якого в порядку та на умовах, визначених договором, первісний кредитор відступає за плату новому кредитору належні йому права вимоги за кредитним договором №014/0077/74/63192 від 16.08.2006 р., що укладений між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ОСОБА_1 (боржник), а новий кредитор заміняє первісного кредитора як сторону - кредитора у кредитному договорі та приймає на себе всі його права та обов'язки за кредитним договором. Новий кредитор сплачує первісному кредитору вартість прав вимоги, що відступаються (відчужуються) в порядку та на умовах, передбачених договором. При цьому, новий кредитор набуватиме статус правонаступника первісного кредитора, відповідно до чинного законодавства України, у виконавчому провадженні, пов'язаному з правом вимоги.

Пунктом 2.2 вказаного договору передбачено, що в дату відступлення прав вимоги первісний кредитор вважається таким, що відступив, а новий кредитор таким, що набув права вимоги до боржника та набув усіх прав та обов'язків сторони - кредитора за кредитним договором.

Згідно з п. 3.1 вказаного договору загальна вартість прав вимоги за договором становить 2 510 000,00 грн.

Також 31.07.2017 р. між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (іпотекодержатель/первісний кредитор) та Банком (новий іпотекодержатель/новий кредитор) був укладений договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Немм О.М. за реєстровим №128.

Пунктом 1.1 вказаного договору передбачено, що у зв'язку з укладанням сторонами договору відступлення прав вимоги від 31.01.2017 р. за кредитним договором №014/0077/74/63192 від 16.08.2006 р. іпотекодержатель передає, а новий іпотекодержатель приймає всі права вимоги за іпотечним договором, що укладений між первісним кредитором та ОСОБА_1 (іпотекодавець), і посвідчений 16.08.2006 р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чєпелєвою Т.В., за реєстровим №У-203 (договір іпотеки), який виступає в якості забезпечення виконання зобов'язань, що випливають з кредитного договору.

31.01.2017 р. між сторонами вказаних договорів були підписані акти приймання-передачі документації.

Цього ж дня, 31.01.2017 р., між Банком (кредитор) та Товариством (новий кредитор) був укладений договір відступлення права вимоги (надалі - «Договір відступлення»), за змістом якого в порядку та на умовах, визначених договором, первісний кредитор відступає за плату новому кредитору належні йому права вимоги за кредитним договором №014/0077/74/63192 від 16.08.2006 р., що укладений між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ОСОБА_1 (боржник), а новий кредитор заміняє первісного кредитора як сторону - кредитора у кредитному договорі та приймає на себе всі його права та обов'язки за кредитним договором. Новий кредитор сплачує первісному кредитору вартість прав вимоги, що відступаються (відчужуються) в порядку та на умовах, передбачених договором. При цьому, новий кредитор набуватиме статус правонаступника первісного кредитора, відповідно до чинного законодавства України, у виконавчому провадженні, пов'язаному з правом вимоги.

Пунктом 2.2 Договору відступлення передбачено, що в дату відступлення прав вимоги первісний кредитор вважається таким, що відступив, а новий кредитор таким, що набув права вимоги до боржника та набув усіх прав та обов'язків сторони - кредитора за кредитним договором.

Згідно з п. 2.7 Договору відступлення в дату відступлення права вимоги сторони зобов'язуються укласти в нотаріальній формі договір про відступлення прав за іпотечним договором, що укладений між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ОСОБА_1 і посвідчений 16.08.2006 р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чєпелєвою Т.В., за реєстровим №У-203.

Відповідно до п. 3.1 Договору відступлення загальна вартість прав вимоги за договором становить 2 516 500,00 грн.

Крім того, 31.01.2017 р. між сторонами був укладений договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Немм О.М. за реєстровим №130 (надалі - «Договір відступлення права вимоги за договором іпотеки»), згідно з п. 1.1 якого у зв'язку з укладанням сторонами Договору відступлення іпотекодержатель передає, а новий іпотекодержатель приймає всі права вимоги за іпотечним договором, що укладений між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ОСОБА_1 (іпотекодавець), і посвідчений 16.08.2006 р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чєпелєвою Т.В., за реєстровим №У-203 (договір іпотеки), який виступає в якості забезпечення виконання зобов'язань, що випливають з кредитного договору.

Спір у справі виник у зв'язку з наявністю, на думку позивача, підстав для визнання Договору відступлення та Договору відступлення права вимоги за договором іпотеки недійсними.

Згідно з ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст. 20 Господарського кодексу України.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).

За приписом ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013 р. визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 р. відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання угоди недійсною повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Обґрунтовуючи поданий позов, заявник посилався на те, що спірний Договір відступлення був укладений позивачем без погодження з куратором Банку, тобто з порушенням його господарської компетенції, що є підставою для визнання його недійсним згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України. Крім того, оскільки Договір про відступлення права за договором іпотеки є похідним від Договору відступлення, він також підлягає визнанню недійсним.

Статтею 4 Цивільного кодексу України передбачено, що органи державної влади України можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини, лише у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 66 Закону України «Про банки і банківську діяльність» державне регулювання діяльності банків здійснюється Національним банком України шляхом встановлення вимог та обмежень діяльності банків.

Статтею 56 Закону України «Про Національний банк України» встановлено, що Національний банк видає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов'язковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, банків, підприємств, організацій та установ незалежно від форм власності, а також для фізичних осіб.

Нормативно-правові акти Національного банку видаються у формі постанов Правління Національного банку, а також інструкцій, положень, правил, що затверджуються постановами Правління Національного банку. Вони не можуть суперечити законам України та іншим законодавчим актам України і не мають зворотної сили, крім випадків, коли вони згідно з законом пом'якшують або скасовують відповідальність.

Нормативно-правові акти Національного банку, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються з урахуванням вимог Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Нормативно-правові акти Національного банку набирають чинності з дня їх офіційного опублікування, якщо більш пізній строк набрання чинності не передбачений у такому акті. Офіційним опублікуванням нормативно-правового акта Національного банку вважається перше опублікування його повного тексту в одному з періодичних друкованих видань - «Офіційному віснику України», газетах «Урядовий кур'єр», «Голос України» або перше розміщення на сторінці Офіційного інтернет-представництва Національного банку України.

Відповідно до пункту 12.4 Положення про застосування Національним банком України заходів впливу, затвердженого постановою Національного банку України від 17.08.2012 р. №346, Національний банк інформує банк та Фонд гарантування про прийняте ним рішення про віднесення до категорії проблемних з дотриманням вимог нормативно-правового акта Національного банку з питань захисту банківської таємниці.

Матеріалами справи підтверджується, що 26.01.2017 р. Правління Національного банку України прийняло рішення «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Вектор Банк» до категорії проблемних» №51-рш/БТ, яким віднесено Банк до категорії проблемних строком на 180 днів; із дня прийняття такого рішення та до кінця строку, визначеного в пункті 1 цього рішення, установлено Банку визначені обмеження, зокрема не здійснювати будь-якого відчуження активів без погодження з куратором Банку.

Позивач вказує, що оскільки укладення спірного Договору відступлення відбулося без погодження з куратором Банку, а за таким договором Банком було відчужено активи (тобто, право вимоги за кредитним договором №014/0077/74/63192 від 16.08.2006 р. та договором забезпечення), вказані обставини є підставою для визнання його недійсним.

Згідно із ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Суд відзначає, що відповідно до пункту 4.4 Положення про застосування Національним банком України заходів впливу Національний банк має право встановити особливий режим контролю за діяльністю банку й усуненням ним допущених порушень, який передбачає обмеження щодо діяльності банку шляхом призначення куратора банку.

Пункт 4.9. Положення передбачає, що на куратора банку можуть покладатися такі повноваження: а) здійснювати постійний контроль за проведенням банком операцій; б) отримувати інформацію та ознайомлюватися з документами щодо проведення банком операцій і визначення рівня ризиків, на які він може наражатися; в) ініціювати встановлення порядку виконання банком та його відокремленими підрозділами початкових платежів з урахуванням наявності коштів на кореспондентському рахунку і змісту платежів, обрання способів організації управління черговістю початкових платежів (використовуючи засоби системи автоматизації банку, внутрішньобанківської міжфілійної платіжної системи банку, автоматизоване робоче місце "АРМ куратора банку", призначене для управління початковими платежами банку, що надсилаються до СЕП); г) ініціювати заборону на використання для розрахунків прямих кореспондентських рахунків; ґ) ініціювати переведення банку на модель обслуговування консолідованого кореспондентського рахунку в СЕП, яка дає банку змогу здійснювати початкові платежі від імені відокремлених підрозділів або через внутрішньобанківську міжфілійну платіжну систему; д) ініціювати проведення нарад з керівництвом банку для отримання пояснень та інформації про вжиття банком заходів щодо усунення порушень і недоліків та забезпечення його фінансової стабільності; е) бути присутнім на: загальних зборах акціонерів, на засіданнях ради і правління банку з правом дорадчого голосу; засіданнях комітетів (в обов'язковому порядку кредитного комітету, комітету з питань управління активами та пасивами, тарифного комітету); нарадах керівництва, у тому числі щодо реструктуризації зовнішніх зобов'язань банку, та інших структурних підрозділів банку, у тому числі підрозділів внутрішнього контролю та аудиту банку; переговорах з інвесторами банку з питань продажу чи реорганізації банку, шляхів оздоровлення банку за рахунок коштів учасників; є) здійснювати контроль за своєчасним виконанням банком вимог (заходів), висунутих (застосованих) Національним банком до банку за результатами його діяльності, у тому числі за виконанням банком плану заходів з фінансового оздоровлення та/або прийнятих у письмовій угоді зобов'язань перед Національним банком; ж) інформувати керівництво служби банківського нагляду щодо результатів аналізу фінансового стану банку, а в разі виникнення негативних тенденцій і виявлення проблем у його діяльності, які можуть нести загрозу втрати ліквідності й платоспроможності та інтересам кредиторів і вкладників, оперативно готувати обґрунтовані пропозиції щодо подальших наглядових дій за цим банком; з) виконувати функції, пов'язані зі здійсненням контролю за використанням коштів, отриманих від Національного банку; и) звертатися до Національного банку з клопотанням про розгляд питання щодо застосування відповідного заходу впливу згідно з вимогами статті 73 Закону про банки до посадових осіб або осіб, які діють за їх дорученням, якщо вони перешкоджають здійсненню функцій куратора банку, зокрема створюють умови, за яких куратор не може повністю або частково здійснювати повноваження, покладені на нього Національним банком; і) виносити за межі банку копії документів, що можуть свідчити про факти порушення банком банківського законодавства, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку.

Куратор банку здійснює посилений контроль за діяльністю банку шляхом проведення аналізу фінансової, статистичної звітності та іншої інформації, що надається банком до Національного банку, та/або перебуваючи безпосередньо в банку. Банк зобов'язаний забезпечити куратора, призначеного Національним банком, окремим приміщенням, що обладнане необхідними технічними засобами, з доступом до відповідних програмно-технічних комплексів банку для перегляду в режимі поточного часу всіх операцій банку та його клієнтів (п. 4.8 Положення).

В той же час, в матеріалах справи відсутні будь-які належні докази на підтвердження факту призначення куратора в установі Банку. Вказані обставини зумовлюють неможливість встановлення судом обставин обмеження діяльності Банку станом на момент укладення спірних Договорів.

Крім того суд відзначає, що рішенням Правління Національного банку України прийняло рішення «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Вектор Банк» до категорії проблемних» від 26.01.2017 р. №51-рш/БТ, було заборонено здійснювати будь-яке відчуження активів без погодження з куратором Банку.

Як вбачається із матеріалів справи, право вимоги за кредитним договором №014/0077/74/63192 від 16.08.2006 р. у Банку виникло на підставі договору відступлення права вимоги від 31.01.2017 р., укладеного із Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» як первісним кредитором.

Пунктом 2.2 вказаного договору визначено, що в дату відступлення прав вимоги первісний кредитор вважається таким, що відступив, а новий кредитор таким, що набув права вимоги до боржника та набув усіх прав та обов'язків сторони - кредитора за кредитним договором. При цьому, датою відступлення згідно п. 1 такого договору вважається дата повного виконання новим кредитором (тобто, Банком) обов'язку сплатити первісному кредитору вартість прав вимоги в розмірі та порядку відповідно до умов цього договору.

Загальна вартість прав вимоги за договором становить 2 510 000,00 грн. Новий кредитор зобов'язується сплатити первісному кредитору вартість прав вимоги, вказану в пункті 3.1 договору, в день підписання цього договору шляхом переказу коштів на рахунок первісного кредитора (п.п. 3.1, 3.2).

Матеріалами справи підтверджується, що оплата Банком вартості відступленого ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» права вимоги на його користь відбулася тільки після отримання грошових коштів від відповідача в якості сплати права вимоги за спірним Договором відступлення.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Таким чином суд приходить до висновку про недоведеність позивачем факту порушення господарської компетенції на укладення спірних Договорів станом на момент їх укладання у зв'язку з непогодженням таких правочинів з куратором Банку.

Більш того, звертаючись із даним позовом до суду, Банк не довів яким чином укладення спірного Договору відступлення із відповідачем порушує його права.

За змістом постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ста.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Зокрема, за договором відступлення права вимоги Банк повинен був сплатити на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» грошові кошти у розмірі 2 510 000,00 грн., в той час як за спірним Договором за відступлені права від відповідача Банк отримав 2 516 500,00 грн.

Тобто, у зв'язку з тим, що в один і той же день Банк придбав право вимоги за кредитним договором №014/0077/74/63192 від 16.08.2006 р., відступив його на користь відповідача та отримав за це грошові кошти у розмірі, який перевищував вартість його придбання, суд приходить до висновку про відсутність у Банку порушеного права внаслідок укладення спірного Договору відступлення.

Позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що Договори суперечать нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірні правочини; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірних правочинів; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами.

Таким чином, позивачем не доведено, а судом не встановлено обставин з якими положення статей 203, 215 Цивільного кодексу України пов'язують можливість визнання Договорів недійсним.

За таких обставин, у задоволенні позовних вимог Банку необхідно відмовити.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Вектор Банк» відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 26.10.2017 р.

Суддя В.П. Босий