РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.10.2017Справа №910/15097/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОПСЕРВІС-МЕДТЕХНІКА»

До Національної дитячої спеціалізованої лікарні «Охматдит»

Про стягнення 627 623,26 грн.

Суддя Лиськов М.О.

Представники :

від позивача: Кузьменко С.М. (дов. від 19.09.2017)

від відповідача: не з'явився

Відповідно до ст. 85 ГПК України в судовому засіданні 11.10.2017 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариства з обмеженою відповідальністю «Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОПСЕРВІС-МЕДТЕХНІКА» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Національної дитячої спеціалізованої лікарні «Охматдит» про стягнення 3% річних та інфляційних втрат у загальному розмірі 627 623,26 грн.

Ухвалою Господарського суду від 07.09.2017 прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі №910/15097/17, розгляд справи призначено на 20.09.2017.

20.09.2017 через канцелярію Господарського суду представник позивача подав документи по справі.

У судове засідання 20.09.2017 представники сторін з'явилися та надали пояснення по суті спору.

У судовому засіданні 20.09.2017 оголошено перерву до 11.10.2017.

У судове засідання 11.10.2017 представник позивача з'явився надав додаткові документи по справі та пояснення, якими позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання 11.10.2017 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 811 Господарського процесуального кодексу України.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувся з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

02.07.2012р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "ТОПСЕРВІС-МЕДТЕХНІКА" (далі - Позивач, Учасник) та Національною дитячою спеціалізованою лікарнею "ОХМАТДИТ" (надалі - Відповідач, Замовник) було укладено Договір №02/07/1 про закупівлю товарів (робіт або послуг) за державні кошти (надалі - Договір), відповідно до умов якого Відповідач зобов'язується у 2012 році поставити замовникові товари, зазначені в специфікації (виконати роботи або надати послуги, зазначені в специфікації), а Замовник - прийняти і оплатити такі товари (роботи або послуги): Устакування медичне, хірургічне та ортопедичне код 33.10.1.

У Специфікації (додаток №1 до Договору) сторони погодили найменування, кількість, ціну товару та загальну вартість договору, яка складає 26 224 000,00 грн (у тому числі 72 000,00 грн. ПДВ).

Додатковою угодою №1 від 08.10.2012 до Договору сторони зменшили загальну суму договору на 8 400 000,00 грн. Таким чином, після підписання Додаткової угоди №1 до Договору загальна сума Договору становить 17 824 000,00 грн.

Відповідно до п.4.1 Договору розрахунки проводяться шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Постачальника в розмірі 30% попередньої оплати загальної вартості на термін не більше 3-місяців, п. 1 на підставі рахунків-фактур (відповідно до постанови КМУ від 09.10.2006р. №1404 із змінами).

Розділом 5 Договору визначений строк поставки товарів - на протязі 90 днів з моменту здійснення попередньої оплати (відповідно до постанови КМУ від 09.10.2006р. №1404 із змінами).

Строк дії договору визначений до 31.12.2012р. (п.10.1 Договору).

Відповідно до умов Договору Позивач протягом 16.07.2012р. - 23.11.2012р. здійснював Відповідачеві поставку товарів: устаткування медичного, хірургічного та ортопедичного, код 33.10.1. (надалі - Товар) на загальну суму 17 824 000 грн. 00 коп., а Відповідач приймав та частково оплатив товар на загальну суму 17 150 000 грн.

У зв'язку з тим, що Відповідач, в порушення взятих на себе зобов'язань, поставленого Позивачем товару не сплатив повному обсязі, Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з Відповідача 774 358,39 грн заборгованості за Договором, з яких: 674 000,00 грн основний борг, 27 404,39 грн. інфляційні втрати, 72 954 грн. 3% річних.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.07.2014 у справі №910/7711/14 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОПСЕРВІС-МЕДТЕХНІКА" задоволено повністю, стягнуто з Національної дитячої спеціалізованої лікарні "ОХМАТДИТ" на користь Позивача заборгованість за Договором від 02.07.2012 №02/07/1 про закупівлю товарів (робіт або послуг) за державні кошти у розмірі 774 358,39 грн.

Проте, як стверджує Позивач, Відповідач зазначене вище рішення суду у справі №910/7711/14 від 01.07.2014 та свої зобов'язання за Договором за період липень - грудень 2012 року не виконав, а тому зобов'язаний компенсувати Позивачу втрати від інфляції та сплатити 3% річних від простроченої суми у загальному розмірі 627 623,26 грн.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до ч.3 ст.35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до п.2.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26 грудня 2011 року N 18 не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Преюдиційне значення для господарського суду має й вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, якщо господарський суд розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльність особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, і лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Отже, факт наявності боргу у Відповідача за договором №02/07/1 від 02.07.2012р. у сумі 674 000, 00 грн. встановлений рішенням у справі №910/7711/14 від 01.07.2014, який має преюдиційне значення для розгляду справи, а тому ці факти повторного доведення не потребують. Зазначене рішення не скасовано та набрало законної сили 19.07.2014.

Позивач стверджує, що на момент звернення до суду Відповідачем не виконане грошове зобов'язання, а тому просить суд стягнути втрати від інфляції та 3 % річних за період квітень 2014 року - липень 2017 року. Відповідачем доводи позивача не спростовано, належних доказів виконання зобов'язань, на підставі яких заявлено позовні вимоги не надано.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п.1.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17 грудня 2013 року N 14 (далі - Постанова) грошовим, за змістом статей 524, 533 - 535, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому право кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Згідно з п.1.2 Постанови правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 ЦК України.

Згідно з п.1.3 Постанови з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Відповідно до п.1.10 Постанови за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобов'язання суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов'язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).

Як вбачається з пунктів 3.1, 3.2 Постанови, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з п.4.1 Постанови сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до п.5.4 Постанови за приписом частини п'ятої статті 11 ЦК України грошове зобов'язання може виникати з рішення суду. Відтак якщо певне зобов'язання згідно з рішенням господарського суду є грошовим, відповідальність за невиконання такого зобов'язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою статті 625 названого Кодексу.

Крім того, суд звертає увагу на те, що за змістом частини другої статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналогічна правова позиція викладена у Постановах Верховного Суду України у справах № 6-126цс14 від 11.03.2015 та № 6-352цс16 від 06.04.2016.

Відповідно до ч.1 ст.111-28 ГПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111 16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Одночасно, судом встановлено, що рішення суду у справі №910/7711/14 від 01.07.2014 не виконано Відповідачем. Про вказаний факт свідчить ухвала Господарського суду міста Києва від 02.10.2017 у справі №910/7711/14, якою було прийнято до розгляду заяву Відповідача про відстрочку виконання рішення суду від 01.07.2014 у справі №910/7711/14 до 31.03.2018.

Таким чином, враховуючи наявний факт порушення Відповідачем грошового зобов'язання за Договором, зважаючи на встановлені обставини справи та вимоги правових норм викладених вище, а також на те, що Відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені Позивачем не спростував, розміру позовних вимог належним чином не оспорив, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат є обґрунтованими, нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню.

Судом здійснено власний розрахунок 3% річних та інфляційних втрат та встановлено, що з Відповідача на користь Позивача підлягають стягненню 3% річних у розмірі 67 529,26 грн та інфляційні втрати в розмірі 560 094,00 грн.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача в загальному розмірі 627 623,26 грн підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Виходячи з вищенаведених норм закону, Відповідачем належним чином протягом розгляду справи не було надано належних доказів по справі на спростування позовних вимог.

Витрати по оплаті судового збору згідно ст. 49 ГПК України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Національною дитячою спеціалізованою лікарнею "ОХМАТДИТ" (Ідентифікаційний код юридичної особи: 01994089, адреса: Україна, 01135, м. Київ, вул. В'ячеслава Чорновола, 28/1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОПСЕРВІС-МЕДТЕХНІКА" (Ідентифікаційний код юридичної особи: 37102340, адреса: Україна, 01011, м. Київ, вул. Рибальська, 13) втрати від інфляції в розмірі 560 094 грн 00 коп, 3% річних в розмірі 67 529 грн 26 коп та суму судового збору у розмірі 9 414,36 грн.

3. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено 18.10.2017.

Суддя М.О. Лиськов