РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" жовтня 2017 р. Справа № 903/449/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Василишин А.Р.

судді Бучинська Г.Б. ,

судді Філіпова Т.Л.

при секретарі Першко А.А.

розглянувши апеляційну скаргу приватного підприємства " СТВ-Луцьк " на рішення господарського суду Волинської області від 07 серпня 2017 року в справі №903/449/17 (суддя Костюк С.В.)

за позовом фізичної особи- підприємця ОСОБА_1

до приватного підприємства " СТВ-Луцьк "

про стягнення збитків в сумі 22 984 грн

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився;

відповідача - Берестюк А.М. - директор; Мисковець О.Ю., представник згідно довіреності від 03 жовтня 2017 року.

Судом роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України. Клопотання про технічну фіксацію судового процесу та заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (надалі - Позивач) звернулася в господарський суд Волинської області з позовом до приватного підприємства "СТВ-Луцьк" (надалі - Відповідач) про стягнення заборгованості по заявці на перевезення №1502/16 від 15 лютого 2016 року в сумі 22 984 грн.

Рішенням господарського суду Волинської області від 07 серпня 2017 року позов задоволено повністю та стягнуто з Відповідача на користь Позивача 22 984 грн збитків (з урахуванням заяви про зміну предмету позову; а.с. 33-34).

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Відповідач звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (а.с. 66-67), в якій з підстав, висвітлених в ній, просить рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Зокрема, мотивуючи апеляційну скаргу Відповідач звертає увагу апеляційного господарського суду на те, що в матеріалах справи відсутні докази, що Відповідач, як вантажовідправник, давав вказівку (надсилав заявку) Позивачу про повернення вантажу за маршрутом Латвія-Луцьк.

Разом з тим, Відповідач зазначає, що оскільки згідно статті 224 ГК України підставою для відшкодування збитків є порушення господарського зобов'язання. а судом встановлено, що договір перевезення за маршрутом Латвія-Луцьк між сторонами не укладався, то відсутні правові передумови для стягнення збитків. Крім того, на переконання Відповідача, в результаті неправомірного переміщення Позивачем товару з Латвії в Україну, Відповідач отримав власні збитки в розмірі сплати податку на додану вартість у розмірі 66 067 грн 73 коп., про що свідчить митна декларація (форма МД-2).

Ухвалою суду від 29 серпня 2017 року (а.с. 65), апеляційну скаргу прийнято до провадження, справу призначено до слухання на 04 жовтня 2017 року на 15:10 год..

04 жовтня 2017 року представник Відповідача подав клопотання про долучення до матеріалів справи заявки на перевезення №1602/16 від 16 лютого 2016 року (а.с. 78-79).

В судовому засіданні від 04 жовтня 2017 року було оголошено перерву.

Ухвалою суду від 04 жовтня 2017 року (а.с.85) розгляд справи було відкладено на 23 жовтня 2017 року на 12:00 год. та витребувано у сторін ряд доказів.

10 жовтня 2017 року від Позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів на підтвердження отримання Позивачем документів від Відповідача, а саме: листування між Позивачем та Відповідачем щодо перевезення, згідно заявки №1502/16 від 15 лютого 2016 року (а.с. 86-101).

На виконання вимог суду, викладених в ухвалі від 04 жовтня 2017 року, на електронну адресу суду від Позивача надійшли заперечення на апеляційну скаргу (а.с.103-105), в яких з підстав, вказаних в них, просить апеляційну скаргу Відповідача залишити без задоволення, рішення господарського суду Волинської області від 07 серпня 2017 року - без змін.

В судових засіданнях від 04 жовтня 2017 року та від 23 жовтня 2017 року представники Відповідача підтримали доводи, висвітлені в апеляційній скарзі та письмових поясненнях, просять її задоволити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представниками Відповідача було подане клопотання про долучення до матеріалів справи письмових пояснень стосовно заяви Позивача про зміну предмету позову від 20 червня 2017 року, які судом долучені до матеріалів справи.

В даних поясненнях Відповідач вказав, що як вбачається із первісної позовної заяви Позивача, предметом позову було стягнення коштів із-за невиконання договору перевезення, а підставами позову - невиконання заявки від 15 лютого 2016 року. Однак, із заяви про зміну предмета позову вбачається, що Позивач одночасно змінив предмет та підстави позову, а саме: предметом позову за заявою Позивача є відшкодування збитків, а підставами - спричинення збитків через те, що Позивач міг отримати дохід за заявкою на перевезення з іншим замовником.

В судовому засіданні від 04 жовтня 2017 року представник Позивача заперечив щодо доводів, висвітлених в апеляційній скарзі, вважає її безпідставною та необгрунтованою, а тому просить відмовити у її задоволенні, рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

В судове засідання від 23 жовтня 2017 року представник Позивача не прибув, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений у встановленому законом порядку, причин неявки в судове засідання суду не повідомив.

Суд констатує, що відповідно до пункту 3.9.2 постанови Пленуму Вищого Господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18, від 26 грудня 2011 року, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи положення статті 102 ГПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, а також те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників провадження у справі про час і місце розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому за наявними у справі матеріалами, у відповідності до вимог статті 101 ГПК України.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що її слід задоволити, оскаржуване рішення скасувати. При цьому колегія виходила з наступного.

Як встановлено апеляційним судом, згідно заявки на перевезення № 1502/16 від 15 лютого 2016 року (надалі - Договір), Позивач зобов'язався доставити вантаж (цукор) вагою 21 тонна в Латвію, м.Даугавпілс. Термін доставки вантажу по заявці 19 лютого - 23 лютого 2016 року, сума фрахту 800 євро по курсу НБУ.

В свою чергу, Позивачем доставка цукру вантажоотримувачу - "SIA ADUGS Producion" здійснена в строки, зазначені в Договорі, що підтверджується наявною в справі CMR№ 166184 (а.с.9).

Однак автомобіль DAF АС 9154АТ/АС3413ХТ не було розвантажено, а було повернуто Позивачем Відповідачу, що підтверджено CMR LV-213966 (а.с.10).

При цьому, апеляційний господарський суд констатує, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, в розумінні статей 33-34 ГПК України, котрі б вказували на те, що Позивач вчинив дані дії за вказівкою Відповідача.

24 лютого 2016 року Відповідачу виписано рахунок на оплату послуг на суму 45 968 грн (а.с. 12), в яку включено витрати в сумі 22 984 грн. за перевезення вантажу по маршруту м.Луцьк - м.Ієсалники, Ліванський край (Латвія), згідно Договору та 22 984 грн витрат за зворотню доставку вантажу згідно CMR LV-213966, м. Даугавпілс (Латвія) - м.Луцьк.

Судом встановлено, що вищевказаний рахунок Відповідачем було оплачено на суму 22 984 грн (а.с.14), а саме за перевезення згідно Договору по маршруту: м. Луцьк (Україна) - м.Ієсалники,Ліванський край (Латвія).

Водночас, листом № 702 від 18 березня 2016 року (а.с. 18) Відповідач повідомив Позивача, що витрати за зворотню доставку вантажу Відповідач не оплачуватиме, у зв'язку із понесенням Відповідачем великих збитків із-за несвоєчасного виїзду в рейс завантаженого товаром автомобіля DAF АС 9154АТ/АС3413ХТ.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, з підстав, висвітлених в ній, Позивач просив стягнути з Відповідача вартість послуг перевезення в розмірі 22 984 грн за невиконання Договору.

В свою чергу, під час розгляду справи в суді першої інстанції, Позивачем була подана заява про зміну предмету позову (а.с. 33-34), в обгрунтування якої Позивач вказав, що виходячи з вартості послуг перевезення за маршрутом Луцьк (Україна) - м.Ієсалники, Ліванський край (Латвія), розмір збитків у зв'язку з поверненням вантажу за вказаним маршрутом становив 22 984 грн. Відтак, в силу дії статей 22, 623 ЦК України, статті 224 ГК України та статті 22 ГПК України, Позивач просив стягнути з Відповідача завдані збитки в розмірі 22 984 грн позадоговірним відносинам сторін.

Рівненський апеляційний господарський суд констатує, що відповідно до пункту 3.10 постанови Пленуму ВГСУ № 18 від 26 грудня 2011 року "Про деякі питання практики застосування господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (надалі - Пленум): передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції; під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві; згідно з частиною третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує позивач; отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення.

Разом з тим, пунктом 3.12 вищевказаної постанови Пленуму, визначено, що: під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення; підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

У разі подання позивачем заяви, направленої на одночасну зміну предмета і підстав позову, господарський суд повинен відмовити в задоволенні такої заяви і, приєднавши її до матеріалів справи та зазначивши про цю відмову в описовій частині рішення (або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи), розглянути по суті раніше заявлені позовні вимоги, якщо позивач не відмовляється від позову; позивач при цьому не позбавлений права звернутися з новим позовом у загальному порядку.

З огляду на усе вищевказане, апеляційний господарський суд констатує, що з поданої Позивачем заяви про зміну предмету позову вбачається, що Позивач одночасно змінив предмет та підстави позову, оскільки згідно вищевказаної заяви предметом позову є відшкодування збитків (первинним предметом було стягнення заборгованості), а підставами - спричинення збитків у зв'язку з тим, що Позивач міг отримати дохід за заявкою на перевезення з іншим замовником, тобто підставою є інші відносини Позивача, оскільки позовна вимога в поданій заяві перестає мати за підставу договірні відносини сторін за Договором (а.с. 8)

Апеляційний господарський суд констатує, що в силу дії частини 4 статті 22 ГПК України: позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог; до початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Водночас, як зазначалося вище у даній судовій постанові, відповідно до пункту 3.12 постанови Пленуму, одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

Відповідно до статті 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

З урахуванням вищевикладеного, Рівненський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що заява про зміну предмету позову прийнята судом першої інстанції з порушенням вимог статті 22 ГПК України, а відтак, апеляційний господарський розглядає даний спір з тих підстав та предмету, які вказані у позовній заяві.

Як зазначалося вище у даній судовій постанові, між Позивачем та Відповідачем було укладено Договір, згідно якого Позивач зобов'язався доставити вантаж (цукор) вагою 21 тонна в Латвію, м.Даугавпілс. Термін доставки вантажу по заявці 19 лютого - 23 лютого 2016 року, сума фрахту 800 євро по курсу НБУ (а.с. 8).

Відповідно до частин 1, 2 статті 306 Господарського кодексу України перевезенням вантажів визнається господарська діяльність, пов'язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання, зокрема, автомобільними дорогами; суб'єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі.

В силу дії частини 1 статті 307 Господарського кодексу України: за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Відповідно до частини 2 статті 307 Господарського кодексу України: договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі; укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства.

Водночас, за приписами статті 311 Господарського кодексу України, плата за перевезення вантажів та виконання інших робіт, пов'язаних з перевезенням, визначається за цінами, встановленими відповідно до законодавства.

Відповідно до статті 6 та частини 1 статті 627 Цивільного Кодексу України: сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно статті 307 Господарського кодексу України та статті 909 Цивільного кодексу України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату; договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі; укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Статтею 908 Цивільного кодексу України встановлено, що: перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення; загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них; умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Згідно з частиною 1 статті 919 Цивільного кодексу України, перевізник зобов'язаний доставити вантаж, пасажира, багаж, пошту до пункту призначення у строк, встановлений договором, якщо інший строк не встановлений транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них, а в разі відсутності таких строків - у розумний строк.

Відповідно до статті 50 Закону «Про автомобільний транспорт», договір про перевезення вантажу автомобільним транспортом укладається відповідно до цивільного законодавства між замовником та виконавцем у письмовій формі (договір, накладна, квитанція тощо). Істотними умовами договору є найменування та місцезнаходження сторін; найменування та кількість вантажу, його пакування; умови та термін перевезення; місце та час навантаження і розвантаження; вартість перевезення; інші умови, узгоджені сторонами.

Згідно статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Так, у відповідності до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Водночас, приписами частини 1 статті 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 903 ЦК України: якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором; у разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов'язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов'язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Апеляційним господарським судом встановлено, що в Договорі (а.с.8), який укладений між Позивачем та Відповідачем, обумовлено, що перевезення відбуватиметься з м. Луцьк до Латвії, з узгодженою сумою фрахту 800 євро по курсу НБУ.

На виконання умов Договору (а.с.8), Позивачем 24 лютого 2016 року було виставлено Відповідачу рахунок №25 на суму 22 984 грн.

Суд констатує, що Відповідачем було повністю оплачено даний рахунок на суму 22 984 грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою по рахунку №4 від 16 травня 2016 року (а.с. 14).

При цьому суд констатує, що Договором було передбачено лише перевезення до м.Ієсалники, Ліванський край (Латвія), котре повністю оплачене Відповідачем, та не передбачено перевезення в зворотньому напрямку, а відтак, останнє перевезення апріорі не може вважатися перевезенням по Договору, і тому стягнення заборгованості по Договору за дане перевезення є неможливим.

З огляду на усе вищевказане у даній судовій постанові, та те, що судом апеляційної інстанції встановлено, що Відповідачем належним чином виконано зобов'язання згідно Договору, колегія апеляційного господарського суду приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог Позивача про стягнення вартості перевезення по Договору в розмірі 22 984 грн слід відмовити, з огляду на їх безпідставність та необгрунтованість.

Що ж до заяви Відповідача про застосування до даних правовідносин строку позовної давності, то апеляційний господарський суд констатує неможливість застосування строку позовної давності, з огляду на відмову в позові по суті.

Судові витрати за подачу позовної заяви та апеляційної скарги, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, суд залишає за Позивачем (з огляду на повну відмову у задоволенні позовних вимог).

Керуючись статтями 22, 49, 99, 101, 103 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу приватного підприємства "СТВ-Луцьк" на рішення господарського суду Волинської області від 07 серпня 2017 року в справі № 903/449/17 - задоволити.

2. Рішення господарського суду Волинської області від 07 серпня 2017 року в справі №903/449/17 - скасувати.

3. Прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

4. Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (43025, АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) на користь приватного підприємства «СВТ-Луцьк» (43025, м.Луцьк, вул.Будівельників,11/9, ) витрат по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги в розмірі 1 760 грн.

5. Доручити господарському суду Волинської області видати відповідний наказ.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

7. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

8. Справу №903/449/17 повернути до господарського суду Волинської області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Філіпова Т.Л.