ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" жовтня 2017 р.Справа № 922/2822/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання Васильєві А.В.

розглянувши справу

за позовом Комунального підприємства "Харківські теплові мережі", м. Харків
до Приватного підприємства фірми "Альтаир", м. Харків
про стягнення грошових коштів в розмірі 97378,99 грн.
за участю представників сторін:

Представник позивача - ОСОБА_1, дов. № 38-2072/470 від 10.05.2012 року;

Представник відповідача - ОСОБА_2, дов. від 16.07.2017 року.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Комунальне підприємство "Харківські теплові мережі", м. Харків, звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Приватного підприємства фірма "Альтаир", м. Харків, про стягнення заборгованості за договором про постачання теплової № 9398 від 01.11.20001р., укладеного між сторонами даного спору, в розмірі 97378,99 грн., за період з жовтня 2014р. по квітень 2017р. включно. Також позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою господарського суду від 23.08.2017р. прийнято вказану позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 11.09.2017р. об 11:30 год.

Ухвалою господарського суду від 11.09.2017р. розгляд справи відкладався на 03.10.2017р. о 10:30 год.

У судовому засіданні 03.10.2017р. оголошувалась перерва до 17.10.2017р. о 12:00 год.

У судовому засіданні 17.10.2017р. представник позивача позов підтримав, наполягав на його задоволенні. Через канцелярію суду надав додаткові пояснення, в обґрунтування позову (вх. № 33963), які судом долучаються до матеріалів справи.

Представник відповідача у судовому засіданні 17.10.2017р. представник відповідача проти позову заперечував, з підстав, викладених у відзиві на позов (вх. № 32238), в яких відповідач, зокрема зазначив, що, в порушення умов укладеного між сторонами даного спору договору про постачання теплової енергії № 9398 від 01.11.2011р., КП «Харківські теплові мережі» жодним чином протягом періоду жовтень 2014 - квітень 2017 року не інформувало ПП фірму «Альтаир» про зміну тарифів за теплову енергію, наявність та розмір заборгованості. Відповідачу невідомо на основі яких відомостей про обсяги спожитої теплової енергії КП «ХТМ» визначала розмір заборгованості ПП фірми «Альтаир». Окрім цього, відповідач заперечує факт отримання рахунків-фактур на оплату послуг з теплопостачання. Також відповідач зазначає, що з 13.05.2016 року ПП фірма «Альтаир» перебуває в стані припинення та строк для заявлення кредиторами своїх вимог був визначений засновниками (учасниками) ПП фірми «Альтаир» до 20.07.2016 року. Всі ці обставини, на думку відповідача, є підставою для відмови в задоволенні позову КП "Харківські теплові мережі".

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною ОСОБА_3 України ( Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР ), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Враховуючи те, що норми ст. 65 ГПК України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Розглянувши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини та докази на їх підтвердження, вислухавши представників сторін, судом встановлено наступне:

Як свідчать матеріали справи, 01.11.2011р. між Комунальним підприємством "Харківські теплові мережі" (позивач, енергопостачальна організація) та Приватним підприємством Фірмою "Альтаир" (відповідач, споживач) був укладений Договір про постачання теплової енергії № 9398.

Відповідно до умов Договору, позивач зобов'язався постачати відповідачеві теплову енергію в гарячій воді в потрібних йому обсягах, а відповідач (споживач) зобов'язався оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені Договором.

Відповідно до п.6.3. Договору, відповідач зобов'язався за 10 днів до початку розрахункового періоду сплачує енергопостачальній організації попередню оплату вартості, необхідного обсягу теплової енергії, що і є заявкою на наступний розрахунковий період, з урахуванням залишкової суми (сальдо) розрахунків на початок розрахункового періоду.

Розрахунковим періодом, відповідно до п.6.2. Договору, є календарний місяць по результатам якого підписується акт (в 3-х примірниках) на відпуск-получення теплової енергії.

Відповідно до п. 10.4. Договору, він вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії, про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач свої зобов'язання виконав в повному обсязі, на підставі розпорядження про початок та кінець опалювального сезону 2014-2015 р.р., 2015-2016 р.р., 2016-2017 р.р. та вищезазначеного Договору здійснив відпуск теплової енергії відповідачу, та направив на його адресу рахунки на оплату спожитої теплової енергії.

Факт споживання відповідачем теплової енергії підтверджується Актами про включення та про відключення опалення у житловому будинку, в якому розташовані приміщення відповідача за адресою: м. Харків, вул. Чернишевського, 65, належним чином засвідчені копії яких надані до матеріалів справи.

Система опалення приміщення відповідача є невід"ємною частиною системи опалення вказаного будинку, розташованого за адресою: м. Харків, вул. Чернишевського, 65.

Відповідно до п.3.2.2 Договору, відповідач зобов'язувався виконувати умови та порядок оплати спожитої теплової енергії в обсягах і в терміни, які передбачені Договором.

Однак, відповідач, в свою чергу, взяті на себе за Договором зобов'язання належним чином не виконував, вартість заявленої та отриманої теплової енергії у визначені Договором строки, порядку та розмірі не сплачував, внаслідок чого за період з жовтня 2014 року по квітень 2017 року включно утворилась заборгованість перед Комунальним підприємством "Харківські теплові мережі" в сумі 97378,99 грн., яка до цього часу не погашена. Доказів на підтвердження оплати боргу за спірний період відповідач до суду не надав.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Комунальне підприємство "Харківські теплові мережі" належить до комунальної власності територіальної громади м. Харкова відповідно до рішення №191/03 від 24.09.2003р. ХVI сесії Харківської міської ради XXIV скликання "Про комунальну власність м. Харкова". Метою діяльності підприємства є задоволення потреб населення міста Харкова, підприємств, установ і організацій, незалежно від форм власності.

Згідно зі ст. 1 Закону України Про електроенергетику енергія - електрична чи теплова енергія, що виробляється на об'єктах електроенергетики і є товарною продукцією, призначеною для купівлі-продажу.

Регулювання відносин у сфері теплопостачання має певні особливості, викликані такими об'єктивними умовами функціонування систем теплопостачання, як, крім іншого, наявністю поділу господарської діяльності у сфері теплопостачання на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії; централізованим теплопостачанням споживачів від теплоелектроцентралей і котелень, які входять до об'єднаної енергетичної системи України - ст. 5 Закону України Про теплопостачання.

Відповідно до ст.ст. 1, 19 Закону України Про теплопостачання, теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об'єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу. Вироблена теплова енергія постачається споживачу згідно з договором купівлі-продажу.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 ЦК України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обовязку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

У відповідності із ст.173 ГК України та ст. 509 ЦК України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконати її обовязку.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

За змістом ст. 1 Закону України Про теплопостачання споживачем теплової енергії визнається особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобовязання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно статті 599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 193 ГК України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до п. 2 ст. 275 ГК України, Закону України "Про теплопостачання", споживання теплової енергії допускається тільки на підставі договору, укладеного між Теплопостачальною організацією та Споживачем. Згідно приписів ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" та ст. 19 Закону України "Про теплопостачання" відносини між учасниками у сфері житлово-комунальних послуг мають здійснюватися виключно на договірних засадах. При цьому, обов'язком споживача послуг є укладання договору на отримання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем або виробником на основі типового договору.

Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Факт споживання відповідачем теплової енергії підтверджується Актами про включення та про відключення опалення у житловому будинку, в якому розташовані приміщення відповідача за адресою: м. Харків, вул. Чернишевського, 65, належним чином засвідчені копії яких надані до матеріалів справи. Проте, всупереч вимогам Договору від 01.11.2001р., відповідач свої зобов"язання щодо своєчасної та в повному обсязі оплати за отриману теплоенергію не виконав та не надав суду жодних доказів на підтвердження сплати зазначеної суми заборгованості за Договором постачання теплової енергій № 9398 від 01.11.2001р.

Отже, враховуючи вищевикладене, відповідач визнається судом таким, що прострочив виконання зобовязання з оплати за отриману теплоенергію за Договором від 01.11.2001р.

Відповідно статей 55 Конституції України, статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до 4-3 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 22 ГПК України, сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право, в тому числі, подавати докази.

Згідно ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Враховуючи, що відповідно до ст. 526 ЦК України, ст. ст. 193, 198 ГК України, зобовязання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк, відповідно до умов і порядку укладеного між сторонами договору та згідно з вимогами закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, приймаючи до уваги викладені обставини, та враховуючи те, що відповідач не надав суду доказів на підтвердження сплати суму боргу за Договором постачання теплової енергії від 01.11.2001 р. в сумі 97378,99 грн., суд визнає вимогу позивача щодо стягнення з відповідача 97378,99 грн. заборгованості належно обґрунтованою та доведеною матеріалами справи.

Суд критично оцінює заперечення відповідача, викладені у відзиві на позов, та зазначає, що дані заперечення відповідача нічим не обґрунтовані, документально не підтверджені та зазначає, що тарифи на теплову енергію визначаються КП "Харківські теплові мережі" на підставі Постановами Національної комісії регулювання ринку комунальних послуг України "Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання для потреб бюджетних установ та інших споживачів (крім населення) КП "Харківські теплові мережі", в яких зазначено про зміну тарифів на теплову енергію у період нарахувань заборгованості відповідачу.

Стосовно не інформування відповідача про зміну тарифів, суд зазначає, що рішення про встановлення тарифів оприлюднюється НКРЕКП у засобах масової інформації та/або на офіційному веб-сайті НКРЕКП протягом п'яти робочих днів, крім актів, які відповідно до законодавства підлягають оприлюдненню згідно із Законом України «Про доступ до публічної інформації» та державній реєстрації, і публікація яких відбувається після їх державної реєстрації і офіційного опублікування.

Щодо неотримання відповідачем рахунків-фактур на оплату наданих послуг з теплопостачання, суд оцінює критично та відхиляє ці доводи відповідача та наголошує, що відповідач зобов'язаний оплачувати послуги, надані теплопостачальною організацією, з дотриманням встановленого порядку, навіть у разі не виставлення рахунку, з огляду на те, що рахунок містить лише платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти. Ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні статті 212 ЦК України та не є простроченням кредитора в розумінні статті 613 ЦК України, тому наявність або відсутність рахунку не звільняє відповідача від обов'язку здійснити оплату за отримані послуги за договором. Суд зазначає, що саме така позиція із вказаного питання була неодноразово висловлена Вищим господарським судом України (зокрема, в постановах від 20 травня 2010 року у справі № 18/321 та від 12 січня 2011 року у справі № 19/9-10-76).

Щодо перебування ПП фірми "Альтаир" у стані припинення та закінчення строку для заявлення кредиторами своїх вимог, суд зазначає наступне.

Зобов'язання щодо спірної грошової суми виникло між сторонами на законних підставах, згідно договору про постачання теплової енергії № 9398 від 01.11.2001р., що не заперечується сторонами.

Відповідно до ч. 1. ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі, на підставах, встановлених договором або Законом.

Суд зазначає, що укладений сторонами договір не містить умови про припинення зобов'язань, які з нього виникли, внаслідок початку процедури припинення споживача чи пропуску строку для заявлення вимог постачальника в процедурі такого припинення. Так само, зазначених підстав припинення зобов'язання не передбачено і актами Цивільного законодавства України. Адже згідно ст. 609 ЦК України, зобов'язання припиняється лише ліквідацією юридичної особи, в той час, як відповідач, на час розгляду справи, не є ліквідованим.

Крім того, суд зазначає, що приписи ч. 5 ст. 105 ЦК України стосуються лише заявлення вимог кредиторами юридичної особи, що припиняється, у певні строки, з метою впорядкування процедури такого припинення, однак не пов'язують з пропуском відповідних строків жодних наслідків, крім права юридичної особи, що припиняється відмовитись розглядати відповідні вимоги. У такому разі, кредитор за жодних випадків не може бути позбавлений права звернутись за захистом своїх законних інтересів до суду, адже згідно ч. 2 ст. 12 ЦК України не здійснення особою свого права (у т.ч. у певний період часу) може бути підставою для припинення такого права виключно, якщо це передбачено законом.

З огляду на наведене, посилання відповідача на припинення спірного зобов'язання відповідно до ст. 105 ЦК України, внаслідок незаявлення кредитором своїх вимог у визначений для цього строк, суд оцінює критично та відхиляє.

Згідно з частиною другою статті 43 ГПК України та статтею 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як визначено у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи. Суд обґрунтовує своє рішення лише тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Подані докази не можуть бути відхилені судом з тих мотивів, що вони не передбачені процесуальним законом.

Таким чином, наведені у відзиві на позов заперечення відповідача є необґрунтованими та не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову КП "Харківські теплові мережі".

Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги КП "Харківські теплові мережі" обґрунтованими, доведеними матеріалами справи та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 1, 12, 22, 32-34, 43, 44, 49, 65, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути з Приватного підприємства фірми "Альтаир" (61177, АДРЕСА_1, ) на користь Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" (61037, м. Харків, вул. Мефодіївська, 11, р/р № 2313 в ФХОУ ПАТ "Державний ощадний банк України" МФО 351823, ) заборгованість в сумі 97378,99 грн.

Стягнути з Приватного підприємства фірми "Альтаир" (61177, АДРЕСА_1, ) на користь Комунального підприємства "Харківські теплові мережі" (61037, м. Харків, вул. Мефодіївська, 11, р/р № 313 в ФХОУ ПАТ "Державний ощадний банк України" МФО 351823, ) судові витрати в сумі 1600,00 грн.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 20.10.2017 р.

Суддя ОСОБА_3

справа № 922/2822/17