ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" жовтня 2017 р.Справа № 922/3280/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Байбака О.І.

при секретарі судового засідання Рученко К.Д.

розглянувши справу

за позовом Комунального підприємства Харківські теплові мережі, м. Харків
до Громадської організації «Спілка ветеранів Афганістану (воїнів-інтернаціоналістів) Шевченківського району міста Харкова», м. Харків
про стягнення 6186,47 грн.
за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1 (довіреність № 38-3483/72 від 29.09.2015 р.);

відповідача ОСОБА_2 (керівник);

ОСОБА_3 (довіреність № 26/16 від 10.10.2017 р.).

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство "Харківські теплові мережі", м. Харків (далі за текстом - позивач) звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить стягнути з Громадської організації «Спілка ветеранів Афганістану (воїнів-інтернаціоналістів) Шевченківського району міста Харкова», м. Харків (далі за текстом - відповідач) вартість безпідставно спожитої теплової енергії в сумі 6186,47 грн. за період з листопада 2008 року по квітень 2013 року.

Позов обґрунтовано з посиланням на те, що відповідач здійснив споживання теплової енергії з листопада 2008 року по квітень 2013 року. без укладання з позивачем відповідного договору на постачання теплової енергії, в звязку з чим, на підставі ст. 1212 ЦК України зобовязаний відшкодувати на користь позивача її вартість.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 27.09.2017 р. зазначену позовну заяву прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 17.10.2017 р.

Відповідач надав суду заперечення на позовну заяву (вх. № 33074 від 10.10.2017 р.), в яких просить суд застосувати строк позовної давності та залишити позовну вимогу без розгляду. В обґрунтування своїх вимог відповідач, зокрема посилається на те, що згідно з договором позички № 1336 від 16.04.2008 р. він на безоплатній основі отримав приміщення до якого як зазначає позивач постачалася теплова енергія, при цьому, зазначеним договором не передбачено обовязку відповідача сплачувати комунальні платежі. Відповідач вказує, що після надходження на його адресу рахунків на оплату послуг теплопостачання він відмовився від цього приміщення. Також відповідач наполягає на тому, що позивач при зверненні до суду пропустив встановлений законом строк позовної давності.

Крім того, в наданих відповідачем письмових поясненнях останній наполягає на тому, що при отриманні приміщення згідно з договором позички № 1336 від 16.04.2008 р. його запевнили, що всі комунальні послуги будуть надаватися за рахунок КП «Жилкомсервіс», а отримане в подальшому приміщення фактично ніколи не опалювалося.

На судове засідання 17.10.2017 р. прибули представники позивача та відповідача.

Представник позивача підтримує вимоги, викладені в позовній заяві, та просить суд їх задовольнити в повному обсязі.

Представники відповідача заперечують проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених в запереченнях на позовну заяву, просять застосувати до спірних правовідносин позовну давність.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані суду докази та доводи, суд встановив:

Як свідчать матеріали справи, позивач - Комунальне підприємство "Харківські теплові мережі" належить до комунальної власності територіальної громади м. Харкова відповідно до рішення №191/03 від 24.09.2003р. ХVI сесії Харківської міської ради XXIV скликання "Про комунальну власність м. Харкова". Метою діяльності підприємства є задоволення потреб населення міста Харкова, підприємств, установ і організацій, незалежно від форм власності.

Відповідно до п. 2 ст. 275 Господарського кодексу України, Закону України "Про теплопостачання", споживання теплової енергії допускається тільки на підставі договору, укладеного між Теплопостачальною організацією та Споживачем.

Згідно з приписами ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" та ст. 19 Закону України "Про теплопостачання" відносини між учасниками у сфері житлово-комунальних послуг мають здійснюватися виключно на договірних засадах. При цьому, обов'язком споживача послуг є укладання договору на отримання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем або виробником на основі типового договору.

Як свідчать матеріали справи, на підставі договору позички № 1336 від 16.04.2008 р. відповідач отримав у колристування нежитлове приміщення загальною площею 16,0 м2, розташоване за адресою: м. Харків, пр.-т. Перемоги, буд. 61.

Договір на постачання теплової енергії до зазначеного приміщення між позивачем та відповідачем не укладався.

Система опалення зазначеного приміщення є єдиною з системою опалення житлового будинку, розташованого за адресою м. Харків, пр.-т. Перемоги, буд. 61, приміщення обладнане опалювальними приладами, що підтверджується актом огляду системи теплопостачання обєкту нежитлового приміщення площею 16,0 м2, яке перебуває в користуванні Громадської організації «Спілка ветеранів Афганістану (воїнів-інтернаціоналістів) Шевченківського району міста Харкова» № 173/6174 від 06.2.2012 р. (а. с. 23), складеним працівниками Комунального підприємства Харківські теплові мережі.

В даних акти містять припис працівників підприємства позивача про необхідність укладання відповідачем договору на постачання теплової енергії, проте, дані приписи останнім проігноровані, а відповідного договору між сторонами не укладено.

Факт постачання позивачем теплової енергії в житловий будинок, розташований за адресою: м. Харків, пр.-т. Перемоги, буд. 61 у період з листопада 2008 року по квітень 2013 року включно підтверджується актами про включення та відключення опалення: № 173/10802 від 12.11.2008 р., № 173/10144 від 13.04.2009 р., № 173/15398 від 20.10.2009 р., № 173/14957 від 15.04.2010 р., № 173/17689 від 10.10.2010 р., № 173/16467 від 19.04.2011 р., № 173/18679 від 15.10.2011 р., № 173/21108 від 09.04.2012 р., № 173/21882 від 21.10.2012 р., № 173/20624 від 15.04.2013 р. (а. с. 9-13), підписаними позивачем та Комунальним підприємством Жилкомсервис.

Оскільки система опалення займаного відповідачем приміщення загальною площею 16,0 кв. м. за адресою: м. Харків, пр.-т. Перемоги, буд. 61 є єдиною з системою опалення житлового будинку, розташованого за адресою м. Харків, пр.-т. Перемоги, буд. 61, є підстави вважати що відповідач також споживав поставлену позивачем теплову енергію у період з листопада 2008 року по квітень 2013 року включно.

Спір у даній справі виник з тих підстав, що в період з листопада 2008 року по квітень 2013 року включно теплова енергія використовувалась відповідачем без укладення договору щодо її споживання та не оплачувалась останнім в повному обсязі.

Вартість теплової енергії, що поставлена відповідачу, обчислюється позивачем на підставі даних про кількість (обсяг) спожитої теплової енергії в спірний період відповідно до діючого тарифу, який встановлений та затверджений відповідними Постановами НКРЕ України, та становить 6186,47 грн.

Оскільки відповідач безпідставно споживав теплову енергію на потреби опалення, позивач направив на його адресу супровідним листом копії несплачених рахунків № 123 від 08.07.2013 р. (а. с. 14-21). Крім того, позивачем на адресу відповідача направлено лист-вимогу № 694/юр від 05.09.2017 р., в якому вимагав здійснити оплату вартості спожитої теплової енергії поставленої у період з листопада 2008 року по квітень 2013 року.

Проте, зазначений лист-вимогу відповідач залишив без відповіді та без задоволення, що і стало підставою для звернення позивача до суду з позовом по даній справі.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Згідно із ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

При цьому, належністю доказів є спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Відповідно статей 55 Конституції України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з Законом України "Про теплопостачання", теплова енергія - це товарна продукція, що виробляється на об'єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.

Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події.

Так, цивільні права і обов'язки виникають, крім угод, також внаслідок інших дій суб'єктів. Такими діями зокрема, може бути користування тепловою енергією без договору.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Таким чином, обов'язковою умовою, з якою законодавець пов'язує виникнення даного виду зобов'язань, є відсутність правової підстави для набуття, збереження майна однією особою за рахунок іншої особи.

Статтею 1213 ЦК України передбачено, що набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Факт постачання позивачем теплової енергії в житловий будинок, розташований за адресою: м. Харків, пр.-т. Перемоги, буд. 61 в період з листопада 2008 року по квітень 2013 року підтверджується матеріалами справи, та відповідачем жодним чином не спростовано.

Оскільки система опалення належного відповідачу приміщення загальною площею 16,0 кв. м. за адресою: м. Харків, пр.-т. Перемоги, буд. 61 є єдиною з системою опалення житлового будинку, розташованого за цією ж адресою доводи позивача про те, що відповідач також споживав поставлену позивачем теплову енергію у період з листопада 2008 року по квітень 2013 року включно суд визнає правомірними.

Разом з тим, як вже зазначалось, відповідачем заявлено клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності.

Згідно з ст. 256 ЦК України, позовна давність, це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з п. 1, 5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

Суд зазначає, що оскільки сторони не перебувають в договірних відносинах, які б регулювали відносини щодо постачання теплової енергії, як того вимагають норми чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що поставлена відповідачеві теплова енергія на суму 6186,47 грн. є безпідставно набутою, а отже, вимоги позивача про відшкодування її вартості на підставі ст.ст. 1212, 1213 Цивільного кодексу України є правомірними.

В силу положень ст. 1213 ЦК України, обовязок щодо відшкодування вартості теплової енергії виникло у відповідача одразу після її споживання. Матеріали справи свідчать про те, що про без договірне споживання теплової енергії позивач дізнався в час такого споживання, та направляв на адресу відповідача відповідні рахунки на оплату.

Таким чином, з урахуванням вимог ст. ст. 257, 261 ЦК України, строк позовної давності щодо вимог про стягнення вартості безпідставно спожитої теплової енергії почав свій відлік, зокрема, щодо вимог за перший місяць споживання в листопаді 2008 році, та щодо останнього місяця споживання в квітні 2013 року, та відповідно сплинув щодо вимог за перший місяць споживання в листопаді 2011 року, та щодо останнього місяця споживання в квітні 2016 року.

Разом з тим, як свідчать матеріали справи, позивач звернувся до суду з позовом по даній справі лише 27.09.2017 р., тобто, з пропуском встановленого законом строку позовної давності.

Частиною 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідач шляхом подання відповідної заяви, та його представник в судовому засіданні, наполяже на застосування до спірних правовідносин позовної давності.

Зазначене зумовлює прийняття судом рішення про відмову в задоволенні позову.

З урахуванням вимог ст. 44, 49 ГПК України, судовий збір у даній справі покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 4-5, 22, 32-34, 44, 49, 84, 85 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 20.10.2017 р.

Суддя ОСОБА_4