ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"17" жовтня 2017 р. Справа № 918/309/17

Суддя Марач В.В. розглянувши скаргу скаржника: Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" на дії Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області

у справі за позовом Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" до відповідача ОСОБА_1 міська рада Рівненської області

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 міське комунальне підприємство, Комунальне підприємство "Благоустрій" ОСОБА_2 міської ради

про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Рівненської області від 13.06.2017 р. у справі № 918/309/17 позов Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" задоволено, визнано незаконним та скасовано рішення ОСОБА_2 міської ради Рівненської області від 06.03.2017 р. № 556 «Про передачу комунального майна». Стягнуто з ОСОБА_1 міської ради Рівненської області на користь Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Рівненська атомна електрична станція» судовий збір в сумі 1 600 ,00 грн.

На виконання вищевказаного рішення видано наказ № 918/309/17 від 10.07.2017 р.

15.09.2017 р. Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" звернулося в господарський суд Рівненської області із скаргою № 001-06/7788 від 13.09.2017 року на дії Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області в якій просить :

- визнати неправомірними дії Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області щодо повернення ВП "Рівненська АЕС" наказу, виданого господарським судом Рівненської області 10 липня 2017 року у справі № 918/309/17, без прийняття його до виконання;

- зобов'язати відділ примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області прийняти до виконання наказ, виданий господарським судом Рівненської області 10 липня 2017 року у справі № 918/309/17.

В обгрунтування поданої скарги посилається на те, що вказане органом ДВС правове обґрунтування повернення наказу без прийняття його до виконання є неправомірним, оскільки зведені у ньому норми права застосовані органом ДВС не вірно.

Крім того, на думку скаржника, частиною 2 ст. 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» передбачено, що його дія не поширюється на рішення суду, стягувачем за якими є державний орган, державне підприємство, орган місцевого самоврядування, підприємство, установа, організація, що належать до комунальної власності.

В даному випадку стягувачем по судовому рішенню у цій справі є Державне підприємство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом».

В той же час, скаржник вказує на те, що у відповідності до вказаного вище Закону держава гарантує виконання рішення судів про стягнення коштів та зобовязання вчинити певні дії щодо майна, боржниками за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства, тобто, на думку скаржника, з наведеного чітко вбачається, що даний Закон не регулює відносини щодо виконання рішень судів де боржниками є органи місцевого самоврядування, яким і є ОСОБА_1 міська рада.

Таким чином, скаржник стверджує про те, що дія даного Закону не поширюється на відносини щодо виконання рішення суду у даній справі.

З приводу посилань органу ДВС на частину другу ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження», скаржник вважає, що в даній нормі мова йде про рішення судів за якими стягуються кошти з державних рганів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ. Проте, міська рада, будучи органом місцевого самоврядування, не є ні державним органом, ні бюджетною установою. Також дане рішення не є рішенням про стягнення коштів з державного чи місцевого бюджетів, оскільки є рішенням про стягнення коштів з конкретного боржника, а не з бюджету. З огляду на це, вказана норма Закону України «Про виконавче провадження» теж не може поширюватись на відносини щодо виконання судового рішення у даній справі за яким стягуються кошти з органу місцевого самоврядування.

Так, на думку скаржника, при вирішенні питання прийняття наказу до виконання орган ДВС повинен був керуватись Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 р. № 512/5, якою визначено окремі питання організації виконання судових рішень, що відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 4 цієї Інструкції передбачено, що відділу примусового виконання рішень управлінь державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі підвідомчі рішення, за якими боржниками є, зокрема, міські, районні або селищні ради.

У звязку із тим, що боржником по рішенню у даній справі є міська рада, то в такому разі, згідно положень вищевказаної Інструкції, таке рішення якраз і підвідомче відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області.

Представник відповідача та державний виконавець у судове засідання 17.10.2017 р. не з'явились, проте, були належним чином повідомлені про час та місце розгляду скарги.

З огляду на неявку вказаних учасників судового процесу господарський суд зазначає, що відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. Разом з цим, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

До того ж, відповідно до ч. 2 ст. 121-2 Господарського процесуального кодексу України скарги на дії органів Державної виконавчої служби розглядаються господарським судом, про час і місце якого повідомляються ухвалою стягувач, боржник чи прокурор та орган виконання судових рішень. Неявка боржника, стягувача, прокурора чи представника органу Державної виконавчої служби в судове засідання не є перешкодою для розгляду скарги.

Розглянувши скаргу, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується скарга, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду, суд дійшов висновку про відмову в її задоволенні з огляду на наступне.

17 серпня 2017 року ВП "Рівненська атомна електрична станція" звернувся до відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області (далі - орган ДВС) із заявою про примусове виконання судового рішення у даній справі в частині стягнення з ОСОБА_1 міської ради 1 600, 00 грн. судового збору.

01 вересня 2017 року ВП «Рівненська АЕС» отримав від органу ДВС лист, в якому містилося повідомлення від 28 серпня 2017 року про те, що даний орган повертає судовий наказ у даній справі без прийняття його до виконання, із зазначенням причини та підстави такого повернення.

Так, повертаючи виконавчий документ без прийняття його до виконання, орган ДВС зіслався на пункт 9 частини четвертої ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», де вказано, що виконавчий документ повертається стягувану органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його предявлення, якщо виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем.

Обґрунтовуючи таку підставу повернення орган ДВС вказував на те, що згідно із частиною другою ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

В той же час, орган ДВС також зазначає, що відповідно до частини першої ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Таким чином, з вищенаведеного слідує те, що, на думку органу ДВС, виконанням судового рішення у даній справі в частині стягнення з ОСОБА_1 міської ради 1 600, 00 грн. судового збору повинні виконувати органи Державної казначейської служби України, а не органи Державної виконавчої служби України, що і стало причиною повернення наказу без прийняття його до виконання.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Статтею 115 ГПК України встановлено, що рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Виконання рішення суду здійснюється на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом (стаття 116 ГПК України).

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України «Про виконавче провадження».

Вказаний нормативний акт є спеціальним по відношенню до інших нормативних актів при вирішенні питання щодо оцінки дій державної виконавчої служби.

Зазначеним Законом регламентовано порядок та особливості проведення кожної стадії (дії) виконавчого провадження і відповідних дій державних виконавців.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі-рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до п. 9 ст. 4 Закону виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його предявлення, якщо виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем.

Статтею 6 вказаного Закону регламентовано виконання рішень іншими органами та установами, зокрема частиною 6 зазначено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Бюджетним кодексом України від 08.07.2010 р. № 2456-VI регулюються відносини, що виникають у процесі складання, розгляду, затвердження, виконання бюджетів, звітування про їх виконання та контролю за дотриманням бюджетного законодавства, і питання відповідальності за порушення бюджетного законодавства, а також визначаються правові засади утворення та погашення державного і місцевого боргу.

Статтею 2 Бюджетного кодексу зазначено, що бюджетні установи - органи державної влади, органи місцевого самоврядування, а також організації, створені ними у встановленому порядку, що повністю утримуються за рахунок відповідно державного бюджету чи місцевого бюджету. Бюджетні установи є неприбутковими.

Порядок виконання рішень судів про стягнення коштів з державних органів регулюється статтею 25 Бюджетного кодексу України, яким зокрема зазначено, що Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Суд також враховує роз'яснення викладені в спільному листі Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України та Державної судової адміністрації України від 09.03.2017 року № 2220/20/17-17, № 5-08/1571-3972, № 1-1905/17 "Про виконання судових рішень щодо стягнення судового збору, накладення штрафу (як засобу процесуального примусу)" яким звернуто увагу на те, що у разі надходження до органів державної виконавчої служби виконавчих документів про стягнення судового збору, про накладення штрафу (як засобу процесуального примусу) з боржника - державного органу або бюджетних установ, державний виконавець повинен повернути такий документ без прийняття до виконання на підставі пункту 9 частини четвертої статті 4 Закону України "Про виконавче провадження".

Порядок стягнення коштів з державних органів, державного або місцевих бюджетів або боржників регулюється Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 р. № 845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників» (надалі - «Порядок»).

Порядок визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судовими органами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення.

Відповідно до п. 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Пунктом 5 Порядку на органи Казначейства покладено обов'язок, зокрема, вживати заходи щодо виконання виконавчих документів протягом установленого строку, розглядати письмові звернення (вимоги) осіб, які беруть участь у справі, щодо виконання виконавчих документів, а також прокурорів та державних виконавців.

Відповідно до пунктів 24 та 25 Порядку стягувачі, на користь яких прийняті рішення про стягнення коштів з рахунків боржника, подають до органу Казначейства, в якому обслуговується боржник, документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку.

Пунктом 7 цього ж Порядку передбачено, що у разі прийняття рішення про стягнення коштів стягувач надсилає органові Казначейства в установлений зазначеним органом спосіб:

- заяву про виконання такого рішення із зазначенням реквізитів банківського рахунка, на який перераховуватимуться кошти, якщо дані реквізити не зазначені у виконавчому документі, або даних про перерахування коштів у готівковій формі через банки або підприємства поштового звязку, якщо зазначений рахунок відсутній; оригінал виконавчого документа; судові рішення про стягнення коштів (у разі наявності).

До заяви можуть додаватися інші документи, які містять відомості, що сприятимуть виконанню рішення про стягнення коштів (платіжні доручення, квитанції про перерахування коштів до відповідного бюджету, довідки та листи органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, або органів місцевого самоврядування, рішення органів дізнання, досудового слідства та прокуратури тощо).

За змістом ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження», який набрав законної сили з 05.10.2016 р., відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів:

1) виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України;

2) ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом;

3) виконавчих написів нотаріусів;

4) посвідчень комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій;

5) постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди;

6) постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом;

7) рішень інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами;

8) рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України;

9) рішень (постанов) суб'єктів державного фінансового моніторингу (їх уповноважених посадових осіб), якщо їх виконання за законом покладено на органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень.

З урахуванням викладених вище правових норм, суд приходить до висновку, що державним ввиконавцем Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області було правомірно повернуто наказ у даній справі без прийняття його до виконання.

Таким чином, для виконання наказу господарського суду Рівненської області від 10.07.2017 р. у справі № 918/309/17 скаржник мав подати до Головного управління Державної казначейської служби України у Рівненській області заяву про виконання рішення та оригінал виконавчого документа.

Пунктом 9.13 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» № 9 від 17.10.2012 р. встановлено, що за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

Враховуючи викладене вище, доводи Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" викладені в скарзі на дії Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, визнаються судом необгрунтованими, а тому підстави для її задоволення відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 86, 121-2 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні скарги Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" на дії Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області відмовити.

Суддя Марач В.В.