КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" жовтня 2017 р. Справа№ 910/6559/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Хрипуна О.О.

Сухового В.Г.

За участі представників:

від позивача: Кравцов С.В. - за дов.

від відповідача: Тищук М.А. - за дов.

від третьої особи: Кобець І.В. - за дов.

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрвторчормет»

на рішення Господарського суду міста Києва від 27.07.2017

у справі №910/6559/17 (суддя Маринченко Я.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрвторчормет»

до Публічного акціонерного товариства «Сбербанк»

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Товариство з обмеженою відповідальністю «Металінвест ЛТД»

про визнання третейської угоди недійсною

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Укрвторчормет» (далі, позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Сбербанк» (далі, відповідач або Банк), третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Металінвест ЛТД», про визнання недійсним третейського застереження, викладеного в пункті 11.16. Договору про відкриття кредитної лінії №74-В/11/54/КЛ від 07.07.2011, укладеного сторонами в редакції Додаткового договору №5 від 25.05.2015 до Договору кредитної лінії від 07.07.2011.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07.07.2011 між Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанку Росії» (Банк) та Публічним акціонерним товариством «Укрвторчормет» (позичальник) було укладено Договір про відкриття кредитної лінії №74-В/11/54/КЛ, відповідно до умов якого Банк відкриває позичальнику відновлювальну кредитну лінію в іноземній валюті, надає позичальнику на умовах цього Договору кредитні кошти в межах ліміту кредитної лінії, а позичальник зобов'язується використовувати кредит за цільовим призначенням, своєчасно та у повному обсязі виплачувати Банку проценти за користування кредитом, а також повернути наданий йому кредит у розмірах та у терміни, зазначені в статті 8 цього Договору, і виконувати інші умови цього Договору.

У подальшому, 25.05.2015 між сторонами було укладено Додатковий договір №5 до Договору про відкриття Кредитної лінії №74-В/11/54/КЛ від 07.07.2011, пунктом 11.16. якого сторони передбачили, що усі спори, розбіжності, або вимоги, що виникають з цього Договору чи у зв'язку з ним, в тому числі, що стосуються його укладення, виконання, зміни, порушення, розірвання, визнання недійсним повністю або частково, або визнання неукладеним, а також з будь-яких інших питань, що стосуються даного Договору, підлягають розгляду у Постійно діючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України», місцезнаходження якого: 03142, м. Київ, вул. Заболотного, буд. 150, корпус А, офіс 25 (свідоцтво про реєстрацію постійно діючого третейського суду від 15.03.2013, видане Державною реєстраційною службою України) згідно з регламентом зазначеного третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди та знаходиться у відкритому доступі на сайті суду http://arbitrate.com.ua/. Спір розглядається одноособово суддею, призначеним Головою Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» зі списку суддів, що знаходиться у відкритому доступі на сайті цього суду http://arbitrate.com.ua/. При цьому, сторони договору підтверджують, що вони ознайомлені з регламентом Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України», добре розуміють положення цього регламенту. Сторони домовилися, що рішення постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» є остаточними і обов'язковими з дати його винесення. Умови договору, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди. Місце і дата укладення третейської угоди відповідають місцю і даті укладення цього Договору.

Позивач зазначає, що вказана третейська угода є недійсною, оскільки укладена під впливом тяжких обставин для позичальника, на вкрай невигідних умовах; на розгляд третейського суду було передано спір, який не може бути підвідомчій третейському суду, оскільки спори про визнання правочину недійсним розглядаються виключно державними судами; предметом кредитного договору є надання кредитних коштів у доларах США, що не є спором приватноправового характеру. За таких обставин, позивач просить суд визнати недійсним пункт 11.16. Договору про відкриття кредитної лінії №74-В/11/54/КЛ від 07.07.2011, укладеного сторонами в редакції Додаткового договору №5 від 25.05.2015.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.07.2017 у справі №910/6559/17 у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване відсутністю законодавчо обґрунтованих підстав для визнання недійсним пункту 11.16. Договору про відкриття кредитної лінії №74-В/11/54/КЛ від 07.07.2011 в редакції Додаткового договору №5 від 25.05.2015.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Публічне акціонерне товариство «Укрвторчормет» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 27.07.2017 у справі №910/6559/17 та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на те, що судом першої інстанції було залишено поза увагою, що третейською угодою на розгляд третейського суду були передані спори, які відповідно до закону підлягають вирішенню виключно судами загальної юрисдикції, а тому зміст оспорюваної третейської угоди не відповідає вимогам чинного законодавства України, що є підставою визнання її недійсною

Скаржник також посилається на правовий висновок Верховного Суду України у справі №6-831цс14, який зводиться до того, що наявність у правовідношенні щодо проведення розрахунку за договором кредиту, наданого в іноземній валюті, такої концентрації суспільно-значимих публічних елементів не дозволяє віднести такі спори до спорів суто правового характеру, які можуть розглядатись в приватному порядку - третейськими судами. При цьому, Верховний Суд України під концентрацією суспільно-значимих публічних елементів розуміє саме наявність кредиту в іноземній валюті. Відтак, оскільки у даній справі №910/6559/17 встановлено наявність цього елементу (кредиту в іноземній валюті), суд мав зробити висновок про непідвідомчість такого спору третейському суду, а отже - і про недійсність третейського застереження у кредитному договорі.

Крім того, позивач наголосив, що уклав третейську угоду під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах. Про вказане, на його думку, свідчать надані позивачем звіт про фінансові результати ПАТ «Укрвторчормет» за 2014 рік; листи і приписи, які свідчили про припинення постачання ПАТ «Укрвторчормет» продукції у зв'язку із загальновідомими політичними подіями в Україні; витяги із договорів щодо поставки товарів на ПАТ «МК «Азовсталь», ПАТ «Єнакіївський металургійний завод», ПАТ «Маріупольський МК ім. Ілліча» та інформацію про тимчасове зупинення їх діяльності (та, відповідно, неможливість здійснення постачання продукції з огляду на розміщення їх на непідконтрольній території) тощо.

Позивач також зазначає, що умова про передачу до третейського суду всіх спорів, які виникають із Кредитного договору, є вкрай невигідною для нього, оскільки це позбавляє його можливості розгляду справи об'єктивно та неупереджено, у той час, як у випадку розгляду справи господарськими судами, у позичальника була б можливість, наприклад, оскаржити рішення суду по суті.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційну скаргу позивача у справі було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Хрипун О.О., Суховий В.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.08.2017 апеляційну скаргу позивача прийнято до провадження та розгляд справи призначено на 12.10.2017.

11.10.2017 представник відповідача подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив суд у задоволенні апеляційної скарги позивача відмовити, рішення Господарського суду міста Києва від 27.07.2017 у справі №910/6559/17 залишити без змін.

Відповідач у відзиві зазначив, що на момент укладення Додаткового договору №5 позивач не належним чином виконував взяті на себе зобов'язання за договором, проте шляхом укладання вказаного додаткового договору банк фактично продовжив термін дії кредитної лінії, крім того, відмовився від стягнення пені, нарахованої за прострочення сплати процентів, які не сплачено банку. Також, відповідач зазначив, що укладення Додаткового договору №5 до договору було погоджено рішенням позачергових загальних зборів відповідача від 23.02.2015. Крім того, відповідач зазначив, що позивачем не доведено наявності тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків.

12.10.2017 представник третьої особи подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду пояснення на апеляційну скаргу, у яких підтримав доводи останньої, просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Представники позивача та третьої особи у судовому засіданні підтримали доводи, викладені ним у апеляційній скарзі, просили її задовольнити, оскаржене рішення суду скасувати, позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти доводів, викладених у апеляційній скарзі, заперечував, просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Згідно частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як підтверджується матеріалами справи, 07.07.2011 між Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанку Росії» (Банк) та Публічним акціонерним товариством «Укрвторчмет» (позичальник) було укладено Договір про відкриття кредитної лінії №74-В/11/54/КЛ, відповідно до умов якого Банк відкриває позичальнику відновлювальну кредитну лінію в іноземній валюті, надає позичальнику на умовах цього Договору кредитні кошти в межах ліміту кредитної лінії, а позичальник зобов'язується використовувати кредит за цільовим призначенням, своєчасно та у повному обсязі виплачувати Банку проценти за користування кредитом, а також повернути наданий йому кредит у розмірах та у терміни, зазначені в статтею 8 цього Договору, і виконувати інші умови цього Договору.

25.05.2016 між Публічним акціонерним товариством «Дочірній банк Сбербанку Росії» (Банк) та Публічним акціонерним товариством «Укрвторчмет» (позичальник) було укладено Додатковий договір №5 до Договору про відкриття кредитної лінії №74-В/11/54/КЛ, яким сторони погодили викласти кредитний договір в новій редакції.

Разом з тим, Додатковим договором №5 від 25.05.2015 до Договору про відкриття кредитної лінії №74-В/11/54/КЛ, сторони погодили, зокрема, пункт 11.16, виклавши його у наступній редакції: «усі спори, розбіжності, або вимоги, що виникають з цього Договору чи у зв'язку з ним, в тому числі, що стосуються його укладення, виконання, зміни, порушення, розірвання, визнання недійсним повністю або частково, або визнання неукладеним, а також з будь-яких інших питань, що стосуються даного Договору, підлягають розгляду у Постійно діючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України», місцезнаходження якого: 03142, м. Київ, вул. Заболотного, буд. 150, корпус А, офіс 25 (свідоцтво про реєстрацію постійно діючого третейського суду від 15.03.2013, видане Державною реєстраційною службою України) згідно з регламентом зазначеного третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди та знаходиться у відкритому доступі на сайті суду http://arbitrate.com.ua/. Спір розглядається одноособово суддею, призначеним Головою Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» зі списку суддів, що знаходиться у відкритому доступі на сайті цього суду http://arbitrate.com.ua/. При цьому, сторони договору підтверджують, що вони ознайомлені з регламентом Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України», добре розуміють положення цього регламенту. Сторони домовилися, що рішення постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» є остаточними і обов'язковими з дати його винесення. Умови договору, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди. Місце і дата укладення третейської угоди відповідають місцю і даті укладення цього Договору».

Позивач, звертаючись до суду із позовом в даній справі, стверджує, що третейська угода, викладена у пункті 11.16. Додаткового договору, має бути визначна недійсною із наступних підстав:

- третейська угода була укладена під впливом тяжких обставин для позичальника, на вкрай невигідних умовах, що є підставою для визнання її недійсною на підставі статті 233 Цивільного кодексу України;

- на розгляд третейського суду було передано спір, який не може бути підвідомчій третейському суду, оскільки спори про визнання правочину недійсним розглядаються виключно державними судами;

- предметом кредитного договору є надання кредитних коштів у доларах США, а тому даний спір не є спором приватноправового характеру та не може розглядатись третейським судом.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання недійсним пункту 11.16. Додаткового договору №5 від 25.05.2015 до Договору про відкриття кредитної лінії №74-В/11/54/КЛ з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина 1 статті 638 Цивільного кодексу України).

Аналогічні положення містяться у статті 180 Господарського кодексу України.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Зміст правочину складають як права та обов'язки, про набуття, зміну, припинення яких домовилися учасники правочину.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 2 статті 12 Господарського процесуального кодексу України підвідомчий господарським судам спір може бути передано сторонами на вирішення третейського суду, крім спорів про визнання недійсними актів, а також спорів, що виникають при укладанні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов'язаних із задоволенням державних потреб, спорів, передбачених пунктом 4 частини першої цієї статті, та інших спорів, передбачених законом. Рішення третейського суду може бути оскаржено в порядку, передбаченому цим Кодексом.

За приписами частини 2 статті 1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України «Про третейські суди» юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Статтею 6 Закону України «Про третейські суди» визначено підвідомчість справ третейським судам. Третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком:

1) справ у спорах про визнання недійсними нормативно-правових актів;

2) справ у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов'язаних із задоволенням державних потреб;

3) справ, пов'язаних з державною таємницею;

4) справ у спорах, що виникають із сімейних правовідносин, крім справ у спорах, що виникають із шлюбних контрактів (договорів);

5) справ про відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом;

6) справ, однією із сторін в яких є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт під час здійснення ним владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, державна установа чи організація, казенне підприємство;

7) справ у спорах щодо нерухомого майна, включаючи земельні ділянки;

8) справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення;

9) справ у спорах, що виникають з трудових відносин;

10) справ, що виникають з корпоративних відносин у спорах між господарським товариством та його учасником (засновником, акціонером), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами) господарських товариств, пов'язаних із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності цих товариств;

11) інших справ, які відповідно до закону підлягають вирішенню виключно судами загальної юрисдикції або Конституційним Судом України;

12) справ, коли хоча б одна із сторін спору є нерезидентом України;

13) справ, за результатами розгляду яких виконання рішення третейського суду потребуватиме вчинення відповідних дій органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими чи службовими особами та іншими суб'єктами під час здійснення ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень;

14) справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Відповідно до статті 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди. За будь-яких обставин у разі суперечності третейської угоди регламенту третейського суду застосовуються положення регламенту. Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує. Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди. Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору. У разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною. Недійсність окремих положень договору, контракту, що містить третейське застереження, не тягне за собою недійсність такого третейського застереження. Третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом.

Отримання додаткової письмової згоди сторін на передачу спору для вирішення до третейського суду за наявності третейської угоди у договорі Закон України «Про третейські суди» не передбачає.

Судом встановлено, що сторонами була укладена третейська угода у вигляді третейського застереження, викладеного у пункті 11.16. Додаткового договору №5 від 07.07.2015 до Договору про відкриття кредитної лінії №74-В/11/54/КЛ, згідно з яким усі спори, розбіжності, або вимоги, що виникають з цього Договору чи у зв'язку з ним, в тому числі, що стосуються його укладення, виконання, зміни, порушення, розірвання, визнання недійсним повністю або частково, або визнання неукладеним, а також з будь-яких інших питань, що стосуються даного Договору, підлягають розгляду у Постійно діючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України», місцезнаходження якого: 03142, м. Київ, вул. Заболотного, буд. 150, корпус А, офіс 25 (свідоцтво про реєстрацію постійно діючого третейського суду від 15.03.2013, видане Державною реєстраційною службою України) згідно з регламентом зазначеного третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди та знаходиться у відкритому доступі на сайті суду http://arbitrate.com.ua/. Спір розглядається одноособово суддею, призначеним Головою Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» зі списку суддів, що знаходиться у відкритому доступі на сайті цього суду http://arbitrate.com.ua/. При цьому, сторони договору підтверджують, що вони ознайомлені з регламентом Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України», добре розуміють положення цього регламенту. Сторони домовилися, що рішення постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» є остаточними і обов'язковими з дати його винесення. Умови договору, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди. Місце і дата укладення третейської угоди відповідають місцю і даті укладення цього Договору.

Укладення третейської угоди у вигляді третейського застереження в договорі відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про третейські суди». Третейська угода у вигляді третейського застереження є невід'ємною частиною укладеного між позивачем та відповідачем Договору кредитної лінії, а спірне третейське застереження, викладене у пункті 11.16. договору, за формою і змістом закону не суперечить.

Посилання скаржника на те, що умова про передачу до третейського суду всіх спорів, які виникають із Кредитного договору, є вкрай невигідною для нього, оскільки це позбавляє його можливості розгляду справи об'єктивно та неупереджено, у той час, як у випадку розгляду справи господарськими судами, у позичальника була б можливість, наприклад, оскаржити рішення суду по суті, не приймаються судом до уваги, оскільки обрання сторонами за взаємною домовленістю у встановленому порядку та визначених законодавством межах позасудового порядку вирішення спору не є порушенням права на судовий захист, якщо така домовленість відповідає внутрішній волі та намірам сторін. Крім того, третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав.

Так, Конституційний Суд України, вирішуючи спір у справі №1-3/2008 (Рішення від 10.01.2008 №1-рп/2008) за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII «Третейське самоврядування» Закону України «Про третейські суди» (справа про завдання третейського суду) зазначив, що гарантуючи судовий захист з боку держави, Основний Закон України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина п'ята статті 55). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина друга статті 22, стаття 64 Конституції України). Одним із способів реалізації права кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних та господарських правовідносин є звернення до третейського суду (абзац перший пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі про виконання рішень третейських судів від 24 лютого 2004 року №3-рп/2004). Відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (стаття 17 Цивільного процесуального кодексу України, стаття 12 Господарського процесуального кодексу України, стаття 6 Закону).

Посилання позивача на непідвідомчість третейському суду спору у зв'язку із тим, що даний спір стосується стягнення іноземної валюти, є необґрунтованим та спростовується з огляду на наступне.

Спір між сторонами, як вбачається із матеріалів справи, стосується неналежного виконання ПАТ «Укрвторчормет» як позичальником та ТОВ «Металінвест ЛТД» як поручителем зобов'язань із погашення кредиту перед Банком, тобто виник із господарських правовідносин.

Підвідомчість справ третейським судам, як уже зазначалося вище, визначена статтею 6 Закону України «Про третейські суди». Вказаний у цій статті перелік є вичерпним.

Натомість, посилаючись на непідвідомчість спору третейському суду, позивач, всупереч вимогам статті 33 Господарського процесуального кодексу України, не вказує та не обґрунтовує, до якої із визначених статтею 6 Закону України «Про третейські суди» категорій відноситься спір між сторонами.

Колегія суддів зазначає, що норми статті 6 Закону України «Про третейські суди» не містять застережень щодо неможливості розгляду третейськими судами спорів, що виникають з кредитних правовідносин, у яких кредит надавався в іноземній валюті.

Щодо постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21.10.2015 у справі №6-831цс15 за заявою фізичної особи про скасування рішення третейського суду, на яку посилається скаржник в апеляційній скарзі, вказуючи на те, що стягнення коштів в іноземній валюті суперечить приписам діючого законодавства України та порушує права та охоронювані законом інтереси ПАТ «Укрвторчормет», колегія суддів зазначає таке.

У названій постанові Верховний Суд України виходив зі змісту і духу Закону України «Про третейські суди» в питанні розмежування компетенції щодо розгляду кредитних спорів між громадянами і банками, тобто, спорів, що виникають з цивільних правовідносин про повернення кредитів, наданих в іноземній валюті, зокрема, з огляду на публічну основу норм закону щодо регулювання обігу іноземної валюти в Україні та наявність в правовідношенні щодо проведення розрахунку за договором кредиту, наданого в іноземній валюті, такої концентрації суспільно - значимих публічних елементів, що не дозволяє віднести такі спори до спорів суто приватного характеру між приватними особами, які можуть розглядатися в приватному порядку - третейськими судами.

Чинне законодавство України, як і статті 1, 5 і 6 Закону України «Про третейські суди», розмежовує поняття цивільних і господарських правовідносин.

Так, у частині 2 статті 9 Цивільного кодексу України зазначено, що Законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

Кредитування суб'єктів господарювання врегульовано у статті 346 Господарського кодексу України, згідно з якою для одержання банківського кредиту позичальник надає банкові такі документи: клопотання (заяву), в якому зазначаються характер кредитної угоди, мета використання кредиту, сума позички і строк користування нею; техніко-економічне обґрунтування кредитного заходу та розрахунок економічного ефекту від його реалізації; інші необхідні документи.

Для зниження ступеня ризику банк надає кредит позичальникові за наявності гарантії платоспроможного суб'єкта господарювання чи поручительства іншого банку, під заставу належного позичальникові майна, під інші гарантії, прийняті у банківській практиці. З цією метою банк має право попередньо вивчити стан господарської діяльності позичальника, його платоспроможність та спрогнозувати ризик непогашення кредиту.

Кредити надаються банком під відсоток, ставка якого, як правило, не може бути нижчою від відсоткової ставки за кредитами, які бере сам банк, і відсоткової ставки, що виплачується ним по депозитах. Надання безвідсоткових кредитів забороняється, крім випадків, передбачених законом.

Включення до складу майна суб'єктів господарювання грошей, поряд з національною також в іноземній валюті, для здійснення фінансових відносин передбачено у частині 5 статті 139 Господарського кодексу України.

Згідно з частиною 2 статті 198 Господарського кодексу України грошові зобов'язання учасників господарських відносин повинні бути виражені і підлягають оплаті у гривнях. Грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону.

Отже, відносини у сфері кредитування суб'єктів господарювання, в тому числі в іноземній валюті, врегульовано нормами Господарського кодексу України та іншими актами законодавства.

Також, слід врахувати, що згідно з приписами пункту 14 статті 6 Закону України «Про третейські суди» третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), тобто, норми Закону виводять із компетенції третейських судів спори, коли за своєю природою одна з сторін спору - споживач перебуває не в рівних умовах з сильною фінансовою структурою - банком, а тому потребує посиленого судового захисту споживача в державному суді.

У даній же справі боржником є суб'єкт господарювання, який здійснює підприємницьку діяльність на власний ризик та є вільним у виборі фінансових установ для кредитування.

Крім того, на підприємницькі (господарські) товариства не поширюються норми закону про захист прав споживачів, а тому не може йтися про наявність підстав для посилення судового захисту такого суб'єкта господарювання в державному суді, в тому числі у спорах про повернення кредитів, наданих в іноземній валюті.

Таким чином, оскільки господарські правовідносини щодо кредитування суб'єктів господарювання мають особливості регулювання, то відсутні підстави вважати правовідносини у даній справі подібними з правовідносинами у названій цивільній справі.

Враховуючи викладене, а також те, що перелік винятків, зазначений у статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ третейським судам, є вичерпним, і не містить спорів, що виникають з господарських правовідносин, у яких грошове зобов'язання виражене в іноземній валюті, колегія суддів вважає, що третейське застереження, викладене у пункті 11.16. додаткового договору, відповідає нормам закону.

Із приводу доводів позивача в частині підписання третейської угоди під час існування тяжких обставин у зв'язку зі скрутним фінансовим становищем, зменшенням обсягів виробництва, наявністю заборгованості перед відповідачем, а також укладання третейської угоди на врай невигідних умовах внаслідок існування тяжкої обставини, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 233 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 Цивільного кодексу України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача. Останній, крім повернення йому одержаного другою стороною, вправі вимагати відшкодування йому завданих збитків і моральної шкоди стороною, яка скористалася тяжкою обставиною (пункт 3.10. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013).

При цьому, в пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 Цивільного кодексу України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Відтак, для кваліфікації правочину за статтею 233 Цивільного кодексу України необхідна обов'язкова наявність зазначених двох умов у сукупності: вплив тяжкої обставини і вкрай невигідні умови. Крім того, має бути причинно-наслідковий зв'язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладання саме з метою усунення обставин).

Позивач також повинен довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах.

Отже, ознаками правочину, вчиненого особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є:

- наявність у однієї сторони тяжких обставин, які примушують укласти правочин на завідомо вкрай невигідних умовах;

- усвідомлення іншою стороною безвихідної ситуації контрагента і навмисне її використання з метою збагачення або отримання іншої вигоди.

Вкрай невигідні умови - це не просто невигідні умови, які можуть бути в будь-якій ситуацій, а їх крайність полягає в тому, що наслідки укладення такого правочину створюють для учасника ще більш тяжку ситуацію, ніж та, в якій він перебував до його укладення.

За таких обставин позивач має довести сукупність фактів, які складають юридичний склад так званого «кабального» правочину, а саме: збіг тяжких обставин, які сталися у нього; явно невигідні для нього умови укладення правочину; причинний зв'язок між тяжкими обставинами і укладенням правочину на вкрай невигідних умовах; обізнаність іншої сторони про вказані обставини і використання їх для своєї вигоди.

Проте, як вірно встановлено господарським судом першої інстанції, всупереч положенням статей 32, 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, які в силу вимог статті 233 Цивільного кодексу України є підставою для визнання недійсним спірного договору; матеріалами справи не встановлено, що пункт 11.16. Договору був включений до умов договору проти волі позивача та здійснювався під тиском тяжких обставин, які змусили позивача вчинити правочин з урахуванням третейського застереження, підписати договір на вкрай невигідних умовах; позивачем не доведено, які саме несприятливі наслідки були створені для позичальника укладенням такої додаткової угоди.

Посилання позивача на те, що про наявність тяжких обставин під час укладення третейської угоди свідчить припинення постачання ПАТ «Укрвторчормет», у зв'язку із загальновідомими політичними подіями в Україні, продукції до металургійних комбінатів, розташованих у Донецькій та Луганській областях, що негативно вплинуло на господарську діяльність та економічну стабільність позивача та на його можливість виконувати зобов'язання за Кредитним договором у повній мірі, а також на зростання офіційного курсу валют, не приймаються судом до уваги, оскільки фінансовий стан як господарського товариства ПАТ «Укрвторчормет», так і Банку аналогічно залежать від несприятливих умов в економіці України.

При цьому, позивачем жодним чином не доведено нерозривного причинно-наслідкового зв'язку між тяжкими обставинами (нібито спричиненими для нього укладенням Додаткового договору №5) та вчиненням спірного правочину, та не доведено, що Додатковий договір №5 із третейським застереженням було вчинено виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин та що такий правочин не було б вчинено за інших умов.

У свою чергу, як зазначив відповідач, шляхом укладання вказаного Додаткового договору №5 Банк фактично продовжив термін дії кредитної лінії, крім того, відмовився від стягнення пені, нарахованої за прострочення сплати процентів, які не сплачено банку, що свідчить про настання в результаті підписання такої угоди відповідних несприятливих наслідків для Банку.

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що Додатковий договір №5 було укладено позивачем за результатами переговорів, які велись між сторонами майже шість місяців (з грудня 2014 року по травень 2015 року). Умови щодо підписання Додаткового договору №5 були погоджені позачерговими загальними зборами акціонерів ПАТ «Укрвторчормет» (протокол №26 від 23.02.2015).

Отже, позивач не довів сукупності всіх фактів, які складають юридичний склад правочину, вчиненого особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не доведено суду належними засобами доказування, що оспорюваний ним пункт 11.16. Додаткового договору №5 від 07.07.2015 до Договору про відкриття кредитної лінії №74-В/11/54/КЛ суперечить закону, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, або що особи, які вчинили ці правочини, не мали на це необхідного обсягу цивільної дієздатності, чи що волевиявлення учасників правочинів не було вільним та не відповідало їх внутрішній волі, або що правочин не було вчинено у формі, встановленій законом, чи що правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які грунтуються на належних та допустимих доказах.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Укрвторчормет» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрвторчормет» на рішення Господарського суду міста Києва від 27.07.2017 у справі №910/6559/17 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 27.07.2017 у справі №910/6559/17 залишити без змін.

Матеріали справи №910/6559/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді О.О. Хрипун

В.Г. Суховий