ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" жовтня 2017 р.Справа № 917/1345/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

при секретарі судового засідання Каюков Ю.В.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Яковлівська", с. Яковлівка
до ОСОБА_2, с. Розсошенці , ОСОБА_3, с. Яковлівка
про стягнення 675 110,00 грн. безпідставно одержаних коштів
за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_4, за дов. № б/н від 08 вересня 2017 року

першого відповідача - не з'явився

другого відповідача - ОСОБА_1, за дов. № б/н від 15.12.2016 року

за клопотанням другого відповідача здійснюється фіксація судового процесу технічними засобами, серійний № диска СІСХ-10374

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Яковлівська", звернувся до господарського суду Полтавської області з позовною заявою до першого відповідача, ОСОБА_2, другого відповідача, ОСОБА_3, про стягнення безпідставно набутого майна - грошових коштів у розмірі 259 352,00 грн. та 415 758,00 грн., відповідно; також позивач просить суд покласти на відповідачів судові витрати у розмірі 10 126,65 грн. Позовні вимоги вмотивовані безпідставністю виплати, проведеної позивачем на користь відповідачів, як учасникам (засновникам) Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Яковлівська", грошових коштів у вигляді дивідендів через відсутність (непроведення) загальних зборів Товариства, статтями 509 та 1212 ЦК України, статтею 35 ГПК України.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 14 серпня 2017 року позовні матеріали Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Яковлівська" про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 грошових коштів, отриманих без достатньої правової підстави, направлено за встановленою виключною підсудністю до господарського суду Харківської області.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 21 серпня 2017 року вказану позовну заяву було прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 917/1345/17 і призначено її до слухання у судовому засіданні на 11 вересня 2017 року. Судом долучено до матеріалів справи документи, подані: позивачем - додаткові письмові пояснення з додатками (вх. № 31259 від 25.09.2017 р.), пояснення (вх. № 32083 від 02.10.2017 р.), додаткові пояснення (вх. № 33221 від 10.10.2017 р.); першим відповідачем - відзив на позовну заяву (вх. № 31312 від 26.09.2017 р.); другим відповідачем - відзив на позовну заяву (вх. № 28974 від 08.09.2017 р.), супровідний лист з актом приймання-передачі від 25.09.01 р. та прибуткові касові ордери (вх. № 29219 від 11.09.2017 р.), письмові пояснення про припинення провадження у справі за п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України (спір не підлягає вирішенню в господарських судах (вх. № 30708 від 20.09.2017 р.), заява з додатком ( вх. № 31398 від 26.09.2017 р.), заява з додатками ( вх. № 32682 від 05.10.2017 р.), письмові пояснення (вх. № 32681 від 05.10.2017 р.), заява з додатками (вх. № 34111 від 18.10.2017 р.). Документи, які надійшли на електронну адресу господарського суду Харківської області за вх. № 2078 від 09.10.2017 р. залишаються судом без розгляду через їх невідповідність ст. 4 Закону України "Про електронний цифровий підпис" та п.п.1.5.5 п. 1.5 Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України 20 лютого 2013 року № 28. Розгляд справи неодноразово відкладався, востаннє ухвалою суду від 02 жовтня 2017 року до 18 жовтня 2017 року.

В призначене судове засідання 18 жовтня 2017 року з'явились представники позивача та другого відповідача; перший відповідач свого уповноваженого представника в дане судове засідання не направив, про місце, дату та час судового засідання повідомлений належним чином, що вбачається з поштового повідомлення про вручення поштового відправлення (арк. спр. 180). При цьому, ухвалою суду від 02 жовтня 2017 року учасники судового процесу повідомленні про розгляд справи за наявними в ній матеріалами, у разі неявки їх представників у судове засідання та/або ненадання витребуваних судом документів.

Під час розгляду справи в суді представник позивач позовні вимоги підтримує в повному обсязі, зазначаючи, що дана справа, в порядку ст. 12 ГПК України, є підвідомчою господарському суду через корпоративний характер відносин учасників даного провадження. Представник першого відповідача під час розгляду справи (засідання суду 11 вересня 2017 року) зазначає про підсудність справи саме суду господарської юрисдикції, позов визнає, тотожна позиція першого відповідача по суті позовних вимог викладена й особисто першим відповідачем у відзиві на позовну заяву (вх. № 31312 від 26.09.2017 р.). Представник другого відповідача проти позову заперечує повністю, зазначаючи, зокрема безпідставність застосування ст. 1212 ЦК України, недоведеність позивачем безпідставності проведених виплат, відсутність правових підстав задля застосування ст. 35 ГПК України, наявність конфлікту між засновниками підприємства-позивача, ст. 1215 ЦК України; водночас, вважає наявними підстави задля застосування п. 1. ч. 1 ст. 80 ГПК України через непідвідомчість даної справи господарським судам, оскільки даний спір не виникає з корпоративних відносин (вх. № 30708 від 20.09.2017 р.).

В судовому засіданні 18 жовтня 2017 року представники позивача та другого відповідача не виявили наміру подавати додаткові докази чи пояснення по справі в обґрунтування своїх позовних вимог та заперечень, а матеріали справи свідчать про достатність наявних в ній доказів для встановлення в повному обсязі фактичних обставин справи.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Відповідно до ст. 12 ГПК України, господарським судам підвідомчі, зокрема, справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов'язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, правами та обов'язками учасників (засновників, акціонерів, членів) такої особи, крім трудових спорів.

Постановою Пленуму Верховного суду України № 13 від 24 жовтня 2008 року "Про практику розгляду судами корпоративних спорів", з метою забезпечення правильного та однакового застосування судами законодавства, яке регулює корпоративні відносини, формування єдиної судової практики у цій сфері, здійснення належного захисту судами прав і законних інтересів фізичних, юридичних осіб та держави, які пов'язані зі створенням, діяльністю, управлінням і припиненням діяльності господарських товариств, Пленум Верховного Суду України у пунктах 1, 6 та 6 Постанови дав судам відповідні роз'яснення в яких, зокрема, зазначив наступне: при розгляді справ, що виникають із корпоративних відносин, суд повинен з'ясувати, якими нормами матеріального права регулюються відповідні відносини, і на основі цих норм вирішувати справу; корпоративні відносини регулюються Цивільним кодексом України Господарським кодексом України, законом України "Про господарські товариства" … іншими нормативно-правовими актами; законом України від 15 грудня 2006 р. N 483-V "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо визначення підсудності справ з питань приватизації та з корпоративних спорів" до підвідомчості господарських судів віднесено справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між господарським товариством та його учасником (засновником, акціонером), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами) господарських товариств, що пов'язані зі створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності цього товариства, крім трудових спорів. При визначенні підвідомчості (підсудності) справ цієї категорії судам необхідно керуватися поняттям корпоративних прав, визначеним частиною першою статті 167 ГК, згідно з якою корпоративними є права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами; у разі якщо суб'єктний склад осіб, які беруть участь у справі, або предмет позову не відповідають визначеним пунктом 4 частини першої статті 12 Господарсько процесуального кодексу України справам, що виникають із корпоративних відносин, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статті 1 ГПК господарським судам підвідомчі спори щодо захисту порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів підприємств, установ, організацій, інших юридичних осіб (у тому числі іноземних), громадян, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи. Усі спори між господарським товариством та його учасником (засновником, акціонером), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами) господарських товариств, пов'язані зі здійсненням ними корпоративних прав та виконанням обов'язків учасника господарського товариства, на підставі пункту 4 частини першої статті 12 ГПК підвідомчі (підсудні) господарським судам незалежно від суб'єктного складу учасників спору.

Отже, підвідомчість (підсудність) справ загальним і господарським судам визначається законодавством. У разі відсутності прямої вказівки закону застосовується принцип розмежування підвідомчості (підсудності) за суб'єктним складом. Зокрема, на підставі статті 1 ГПК України, господарським судам підвідомчі спори щодо захисту порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів підприємства, установ, організацій, інших юридичних осіб (у ому числі іноземних), громадян, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи. При цьому справи, що виникають з корпоративних відносин, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 12 ГПК України підвідомчі (підсудні) господарським судам незалежно від того, які особи - юридичні чи фізичні - є учасниками корпоративних відносин, з яких виник спір. Тому, якщо стороною у справі є фізична особа, вирішального значення при розмежуванні юрисдикції набуває питання, чи є дана справа такою, що виникає з корпоративних відносин.

Господарським товариством є юридична особа, статутний (складений) капітал якої поділений на частки між учасниками. Товариством з обмеженою відповідальністю визнається товариство, що має статутний капітал, розділений на частки, розмір яких визначається установчими документами. Установчі документи товариства з обмеженою відповідальністю, в тому числі повинні містити відомості про розмір часток кожного з учасників (ст. ст. 1, 50, 51 Закону України "Про господарські товариства", ст. 140 ЦК України, ст. 80 ГК України).

Частинами 1 та 3 статті 167 ГК України передбачено, що корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Як вбачається зі змісту статті 15 Закону України "Про господарські товариства", прибуток товариства утворюється з надходжень від господарської діяльності після покриття матеріальних та прирівняних до них витрат і витрат на оплату праці. З балансового прибутку товариства сплачуються проценти по кредитах банків та по облігаціях, а також вносяться передбачені законодавством України податки та інші платежі до бюджету. Чистий прибуток, одержаний після зазначених розрахунків та сплати дивідендів, залишається у повному розпорядженні товариства, яке відповідно до установчих документів визначає напрями його використання. Статтею 10 зазначеного Закону визначено, що учасники товариства мають право: брати участь в управлінні справами товариства в порядку, визначеному в установчих документах, за винятком випадків, передбачених цим Законом; брати участь у розподілі прибутку товариства та одержувати його частку (дивіденди). Право на отримання частки прибутку (дивідендів) пропорційно частці кожного з учасників мають особи, які є учасниками товариства на початок строку виплати дивідендів. Водночас (статті 41 та 59 Закону) відносять до компетенції зборів товариства з обмеженою відповідальністю, зокрема, й вирішення питань: затвердження річних результатів діяльності товариства, включаючи його дочірні підприємства, затвердження звітів і висновків ревізійної комісії, порядку розподілу прибутку, строку та порядку виплати частки прибутку (дивідендів) з урахуванням вимог, передбачених цим та іншими законами, визначення порядку покриття збитків. Крім того, з системного аналізу положень ст.ст. 88, 143 ЦК України, ст.ст. 88, 167 ГК України корпоративні права учасників господарського товариства визначається законом і статутними (установчими) документами. Під корпоративними розуміються відносини, що виникають, реалізуються та припиняються щодо корпоративних прав.

Таким чином, в сукупності викладених вище правових норм та позицій, а також з огляду суб'єктний склад учасників процесу і перш за все виходячи з характеру відносин, суд приходить до системного висновку, що дана справа виникає з корпоративних відносин, є пов'язаною з діяльністю юридичної особи - позивача у даній справі, з правами та обов'язками учасників (засновників) товариства (підприємства-позивача), підпадає під розуміння поняття корпоративних прав, визначеним частиною першою статті 167 ГК України, оскільки предмет спору у даній справі (дивіденди) безпосередньо пов'язані з діяльність підприємства-позивача через суть дивідендів, питання щодо яких є наслідком господарської діяльності товариства. Зазначена обставина є вирішальною при розмежуванні юрисдикції та вирішенні питання про підсудність (підвідомчість) даної справи. До виключної компетенції господарських судів відносяться справи у спорах між учасником господарського товариства та господарським товариством, пов'язані з реалізацією та захистом корпоративних прав, носіями яких (прав) є учасники цих товариств. В даному ж випадку справа є такою, що виникає з корпоративних відносин, відповідно та з огляду на ст. 16 ГПК України, повинна розглядатись саме господарським судом Харківської області - за місцезнаходженням юридичної особи. Вищезазначені обставини спростовують позицію другого відповідача щодо наявності підстав задля застосування п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України (спір не підлягає вирішенню в господарських судах), через що суд відмовляє в задоволенні клопотання (викладено в письмових поясненнях вх. № 30708 від 20.09.2017 р.) другого відповідача через його юридичну необґрунтованість та безпідставність.

Також суд наголошує на тому, що за Законом України "Про ратифікацію конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції", поширенням на Україну юрисдикції Європейського суду з прав людини, прийняттям Закону України "Про ратифікацію Протоколів № 12 та № 14 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод", з огляду на приписи ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України" і ст. 4 ГПК України господарські суди у процесу здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватись нормами зазначених документів, ратифікованих законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 1 цього Закону Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Водночас, відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Ключовими принципами статті 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Право на суд покриває надзвичайно широке поле різноманітних категорій - воно стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур. Своєрідним механізмом, який дозволяє розуміти, тлумачити та застосовувати Конвенцію є практика Європейського суду з прав людини, яку він викладає у своїх рішеннях. Враховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, Європейський суд у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення. Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що "у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення". У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Право на справедливий судовий розгляд, що гарантується Статтею 6 розділу 1, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав (Beles and others v. the Czech Republic (Белеш та інші проти Ческьої Республіки), п. 49). Кожен має право на судовий розгляд справи, що стосується його "цивільних прав та обов'язків". Таким чином, у статті 6 розділі 1 представлено "право на суд", разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (Golder v. the United Kingdom (Голдер проти Сполученого Королівства), п. 36). У пункті 50 справи "Церква села Сосулівка проти України" високий Суд нагадав свою практику, відповідно до якої пункт 1 статті 6 Конвенції закріплює "право на суд", в якому право на доступ до суду - право порушити провадження у судах щодо прав та обов'язків цивільного характеру - становить тільки один з його аспектів (див. "Голдер проти Об'єднаного Королівства" ( 980_086 ) (Golder v. the United Kingdom), рішення від 21 лютого 1975 року, Серія A, N 18, ст. 18, п. 36). Відповідно, право на доступ до суду (на справедливий розгляд) є виведеними з ст. 6 Конвенції, є складним комплексом принципів і правил, до яких перш за все слід віднести принцип доступу до правосуддя. Термін "суд" в розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції застосовується виключно до органа, який здійснює повноту юрисдикції і при цьому відповідає ряду вимог.

Відповідно, виходячи з зазначеного, у разі припинення провадження у даній справі (на чому наполягав представник другого відповідача під час розгляду спору в суді) мало б місце порушення господарським судом принципу права на справедливий судовий розгляд незалежним і безстороннім судом (доступ до правосуддя), гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції, виходячи з тлумачення у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

За Законом України "Про судоустрій і статус суддів" кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом. Доступність правосуддя для кожної особи забезпечується відповідно до Конституції України та в порядку, встановленому законами України. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ст.ст. 2, 6 Закону). Відповідно, задоволення клопотання другого відповідача про припинення провадження у справі могло б свідчити фактично від ухилення суду від здійснення правосуддя, порушення прав учасників судового процесу, та суперечило б ст. 129 Конституції України.

Судом встановлено, що 26 грудня 2005 року загальними зборами учасників товариства (підприємства-позивача) затверджено Статут товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Яковлівська", учасниками якого є ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 (п. 1.4 статуту). Статутний фонд Товариства становить 11 800 грн., розмір внесків учасників, зокрема ОСОБА_2 (перший відповідач) - 61 % сума 7 198 грн., ОСОБА_3 (другий відповідач) - 19 % сума 2 242 грн. Вказана обставина також підтверджується Витягом з реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. З посиланням на виплату відповідачам грошових коштів у вигляді дивідендів за 2014 рік (першому відповідачу 1 334 802,00 грн. та другому відповідачу 415 758,00 грн.) в порушення процедури їх розподілу (виплати), передбаченої Законом України "Про господарські товариства", позивач, керуючись ст. 1212 ЦК України, визначив сплачені кошти у вигляді дивідендів як майно, набуте без достатньої правової підстави, та з частковим врахуванням повернення коштів першим відповідачем звернувся з даним позовом до суду про стягнення безпідставно набутого майна - грошових коштів у розмірі 259 352,00 грн. з першого відповідача та 415 758,00 грн. з другого відповідача.

Водночас, розглядаючи дану справу по суті позовних вимог щодо стягнення з відповідачів безпідставно набутого майна - грошових коштів у розмірі 259 352,00 грн. (перший відповідач) та 415 758,00 грн. (другий відповідач) за ст. 1212 ЦК України, суд визнав позовні вимоги позивача безпідставними та необґрунтованими. При цьому, ухвалюючи таке рішення, суд враховує норми ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судоми при застосуванні таких норм права, та ст. 111-28 ГПК України - обов'язковість судових рішень Верховного суду України. За вказаною нормою, висновок Верховного Суду України щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Водночас, невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Верховний суд України у своїй постанові від 02 жовтня 2013 року (предмет провадження - кошти, отримані відповідачем, є майном, набутим без достатньої правової підстави, які позивач просив на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України стягнути з відповідача на свою користь) визначив правову позицію щодо застосуванні ст. 1212 ЦК України та зазначив наступне. Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

У постанові від 24 вересня 2014 року Верховний суд України, зокрема, зазначив, що відповідно до змісту ст. 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту.

Тотожною є й позиція, викладена у постанові від 16 травня 2011 року, в якій Верховний суд України зазначив, що предметом регулювання ст. 1212 ЦК України є цивільно-правові відносини, які виникають у зв'язку із безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними нормами права.

Водночас, Законом України "Про господарські товариства" визначаються поняття і види господарських товариств, правила їх створення, діяльності, а також права і обов'язки їх учасників та засновників. Законодавство про господарські товариства ґрунтується на нормах, установлених Конституцією України, і складається із Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, цього Закону, інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до цих

законодавчих актів. Відповідно, зазначений Закон є спеціальною нормою, що регулює питання, пов'язані з створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності юридичної особи, правами та обов'язками учасників (засновників) такої особи.

Виходячи з того, що відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана його повернути потерпілому, відповідно, предметом регулювання вказаної норми закону є цивільно-правові відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними нормами права. В даній справі позивачем оспорюється повернення виплачених коштів відповідачам у вигляді дивідендів, питання і щодо яких в цілому регулюється спеціальними нормами вищевказаного Закону. Відповідно, одержані відповідачами кошти у вигляді дивідендів не можуть вважатись отриманими останніми без достатньої правової підстави та збереженими за рахунок позивача в розумінні ст. 1212 ЦК України, а сама ст. 1212 ЦК України не може застосовуватися як підстава для повернення сплачених сум (дивідендів).

Посилання позивача на постанову Верховного суду України - правову позицію у справі № 6-3090цс15 суд вважає безпідставним через інший предмет - дану постанову ухвалено у справі за наявності інших фактичних обставин справи. Більш того, у вказаній постанові зазначена стаття ЦК України була застосована судом як похідна вимога, за наслідками скасування рішення органу місцевого самоврядування.

Водночас, суд наголошує на тому, що матеріали справи містять видаткові касові ордери за період з лютого 2015 року по вересень 2015 року, які підписані керівником підприємства-позивача (зокрема, діючим і на даний час керівником - Бондаренко А.А., який обіймає посаду з 23.02.2015 року) та головним бухгалтером підприємства, скріплені печаткою підприємства, на підставі яких підприємства проведено виплату засновникам підприємства-позивача дивідендів за 2014 рік. Зазначені касові ордери є первинними документами для оформлення надходжень (видачі) готівки з каси, які підлягають обов'язковій перевірці особами, що ведуть бухгалтерський облік; з виплачених сум дивідендів здійснено справляння податків (Податковий кодекс України, Закон України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні"; Положення "Про ведення касових операцій у національній валюті України", затверджене Постановою НБУ № 637 від 15.12.2004 р.; Положення "Про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку", затверджене наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 р. та зареєстроване в Міністерстві юстиції України за № 168/704 05.06.1995 р.). При цьому, відповідно, товариство веде бухгалтерський облік, складає і подає статистичну інформацію та адміністративні дані у порядку, встановленому законодавством. Перевірки фінансової діяльності товариства здійснюються державними податковими інспекціями, іншими державними органами у межах їх компетенції, ревізійними органами товариства та аудиторськими організаціями (Закон України "Про господарські товариства"). Статтею 60 Закону України "Про господарські товариства" внормовано наявність книги протоколів товариства, так, відповідно до вказаної статті, книга протоколів має бути у будь-який час надана учасникам товариства, а на вимогу учасника товариства повинні видаватися засвідчені витяги з книги протоколів. Водночас, під час розгляду даної справи, судом з'ясовано відсутність на підприємстві-позивача відповідної книги протоколів підприємства. В сукупності зазначеного, суд приходить до висновку, що самим позивачем не доведено суду не проведення (відсутності) зборів засновників (учасників) товариства, протоколу зборів учасників щодо виплати частки прибутку (дивідендів). До того ж, суд погоджується з позицією другого відповідача щодо наявності конфлікту між засновниками підприємства-позивача, оскільки даний позов було скеровано позивачем до суду вже після звернення другого відповідача із позовними заявами до товариства (справи № 922/330/17 та № 922/646/17). Зворотне б суперечило принципу права на справедливий суд, визначному в ст. 7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Отже, позов позивача, поданий в порядку ст. 1212 ЦК України, є безпідставним та невмотивованим, що унеможливлює його задоволення, відповідно, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Крім вищевказаного, суд окремо вважає за необхідне наголосити на наступному.

- Посилання позивача на ст. 35 ГПК України (справа № 922/646/17) є юридично неспроможними. Згідно ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській …. справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому зміст вказаної частини 3 статті, з врахуванням постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26 грудня 2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", зводиться до того, що не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини; при цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Відповідно, преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Тобто, для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться у рішенні господарського суду, є суб'єктний склад спору. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінки суду, обставини не можуть розглядатись як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності. Тобто, преюдиціальні факти слід відрізняти від оцінки іншим судом обставин справи. Відтак, оцінку суду у справі № 922/646/17 про відсутність оригіналу протоколу № 1 від 12.01.2015 року (належним чином засвідченої копії) в матеріалах даної справи; неналежність, як доказу, копії вказаного протоколу, не можна визнати преюдиційним фактом при розгляді даної справи, позаяк це суперечить положенням ст. 35 ГПК України. У справі № 922/646/17 суд апеляційної інстанції (предметом провадження у зазначеній справі було стягнення дивідендів та похідних вимог за ст. 625 ЦК України) не встановлював обставину не проведення загальних зборів; факту відсутності відповідного рішення загальних зборів; апеляційним судом в межах справи № 922/646/17 здійснено оцінку доказів і за недоведеності наявності відповідного рішення - оригіналу протоколу зборів та неможливістю проведення експертного дослідження за копією примірника, позовні вимоги відхилено.

- Згідно частини 1 ст. 35 ГПК України, обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватися перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання. Водночас, за ст.ст. 22, 78 ГПК України, господарський суд не приймає визнання позову відповідачем, якщо ці дії суперечать законодавству або порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси;у разі визнання відповідачем позову господарський суд приймає рішення про задоволення позову за умови, що дії відповідача не суперечать законодавству або не порушують прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб. Відповідно, визнання першим відповідачем позовних вимог позивача суперечить вказаним статтям господарського процесуального кодексу України та вищевикладеними, встановленим судом під час розгляду даного спору, обставинам справи, за наслідками встановлення яких судом відмовлено позивачу у задоволенні позову.

- Управління товариством здійснюють його органи, склад і порядок обрання (призначення) яких здійснюється відповідно до виду товариства. Посадовими особами органів управління товариства є фізичні особи - голова та члени виконавчого органу, ревізійної комісії, ревізор товариства, а також голова та члени іншого органу товариства, наділені повноваженнями з управління товариством, якщо утворення такого органу передбачено установчими документами товариства (ст. 23 Закону України "Про господарські товариства"). Згідно приписів статті 63 вказаного Закону України, контроль за діяльністю дирекції (директора) товариства з обмеженою відповідальністю здійснюється ревізійною комісією, що утворюється загальними зборами учасників товариства з їх числа. Перевірка діяльності дирекції (директора) товариства проводиться ревізійною комісією за дорученням зборів, з власної ініціативи або на вимогу учасників товариства. Ревізійна комісія вправі вимагати від посадових осіб товариства подання їй усіх необхідних матеріалів, бухгалтерських чи інших документів та особистих пояснень. Ревізійна комісія доповідає результати проведених нею перевірок вищому органу товариства. Ревізійна комісія складає висновок по річних звітах та балансах. Ревізійна комісія має право ставити питання про скликання позачергових загальних зборів учасників, якщо виникла загроза суттєвим інтересам товариства або виявлено зловживання посадовими особами товариства. Тотожнім є й за змістом п. 6.5 Статуту товариства, яким передбачено контроль ревізійною комісією, утвореною зборами учасників товариства, за діяльністю директора товариства. За п. 5.6 Статуту підприємства-позивача, оперативне керівництво поточною діяльністю товариства здійснює директор товариства. Водночас, згідно п. 6.4 та п.п. "л" п. 5.2 Статуту позивача, до виключної компетенції зборів учасників товариства віднесенно питання щодо прийняття рішень про притягнення до майнової відповідальності посадових осіб товариства, збитки, що виникають в процесі господарської діяльності товариства, покриваються за рахунок резервного фонду або розпродажу майна товариства, частиною ж 4 ст. 23 Закону передбачена відповідальність саме посадових осіб за заподіяну ними товариству шкоду відповідно до чинного законодавства України. Зокрема, частину ст. 12 ГПК України доповнено підпунктом 4-1, яким віднесено на розгляд (підвідомчість) господарським судам справ у спорах між товариством та його посадовою особою про відшкодування збитків, завданих такою посадовою особою господарському товариству її діями (бездіяльністю). Як зазначено вище в даному рішенні, матеріали справи містять видаткові касові ордери за період з лютого 2015 року по вересень 2015 року, які підписані керівником підприємства-позивача (зокрема, діючим і на даний час керівником - Бондаренко А.А., який обіймає посаду з 23.02.2015 року), скріплені печаткою підприємства, на підставі яких підприємством проведено виплату засновникам підприємства-позивача дивідендів за 2014 рік.

- Посилання другого відповідача на ст. 1215 ЦК України судом не беруться до уваги через визнання судом необґрунтованості та безпідставності позовних вимог позивача, у задоволенні яких судом відмовлено позивачу з викладених вище у даному рішенні підстав.

В постанові Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року, визначено, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних відносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються доказами, дослідженими у судовому засіданні. Згідно постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23 березня 2012 року "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Виходячи з викладеного вище в сукупності, суд відмовляє позивачу в задоволенні позову через його безпідставність, судові витрати, відповідно ст. 49 ГПК України, суд залишає за позивачем.

Керуючись ст. ст. 1, 4, 4-2, 4-3, 12, 16, 22, 32-34, 43, 44, 49, 82-85, 111-28 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, учасники процесу мають право подати апеляційну скаргу, а прокурор - апеляційне подання, протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий господарський суд. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 23.10.2017 р.

Суддя Н.В. Калініченко

справа № 917/1345/17