ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2017 року Справа № 917/1756/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Вовк І.В. (головуючий, доповідач),
Палій В.В.,
Студенець В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу селянського (фермерського) господарства "Криниця" на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 02.06.2017 року у справі № 917/1756/16 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Спектр-Агро" до селянського (фермерського) господарства "Криниця" про стягнення курсової різниці,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2016 року позивач звернувся до господарського суду Полтавської області з позовом про стягнення з відповідача 678580,32 грн. курсової різниці, оскільки звертаючись до суду з позовною заявою у справі №18/2049/11 про стягнення заборгованості за порушення зобов'язання з оплати за одержаний товар за укладеним між сторонами договором, і не заявленням при розгляді справи та прийнятті рішення від 18.08.2011 року в іншій господарській справі вимог щодо перерахунку або іншого визначення (прив'язки) гривневого еквівалента заборгованості до курсу іноземної валюти та прострочення оплати товару після прийняття судового рішення.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 11.01.2017 року (суддя Кульбако М.М.) у задоволені позову відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 02.06.2017 року (судді: Лакіза В.В., Бородіна Л.І., Камишева Л.М.) рішення суду першої інстанції скасовано та позов задоволено.

У касаційній скарзі відповідач вважає, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, і тому просить прийняту ним постанову скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У відзиві на касаційну скаргу позивач вважає, що постанова у справі є законною, та просить залишити її без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 11.10.2017 року розгляд касаційної скарги відкладено на 18.10.2017 року.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи та прийняті в ній судові рішення, суд касаційної інстанції вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.03.2010 року між позивачем (постачальник) та відповідачем (покупець) укладено договір поставки №1203/10-ч, відповідно до п. 1.1 якого в строки, визначені договором, постачальник зобов'язується передати у власність покупця продукцію виробничо-технічного призначення (надалі - товар), а покупець зобов'язується прийняти товар і оплатити його вартість, сплативши за нього визначену договором грошову суму, а також сплатити відсотки за користування товарним кредитом в сумі, визначеній відповідно до умов договору.

Відповідно до п. 1.2 договору найменування товару, його кількість, ціна за одиницю, термін поставки покупцю та базис поставки, гривнева ціна товару та її грошовий еквівалент в іноземній валюті, порядок та термін оплати товару, та нарахування відсотків, інші умови, визначені в додатку №1 до договору, який є невід'ємною частиною цього договору.

Згідно з п. 2.1 договору ціна договору становить загальну вартість товару, що передається за цим договором та суму належних до сплати відсотків за користування товарним кредитом. Сторони встановлюють ціну договору в гривнях, а також визначають її грошовий еквівалент в іноземній валюті, вказаній в додатку №1.

За п. 2.3 договору у випадку, якщо комерційний курс гривні до іноземної валюти, встановлений на день фактичної оплати покупцем ціни договору (її недоплаченої частини), буде вищим за комерційний курс гривні до іноземної валюти, який існував на день укладення договору, постачальник має право виставити рахунок на сплату вирахуваної гривневої різниці ціни договору, як плату за користування товарним кредитом, а покупець зобов'язується сплатити даний рахунок не пізніше 3 банківських днів з дня виставлення рахунку.

Під комерційним курсом розуміють міжбанківський валютний курс продажу іноземної валюти, який щоденно розміщується на Українському фінансовому Сервері.

Згідно з п. 2.4 договору покупець проводить оплату вартості (ціни) товару та відсотків за користування товарним кредитом шляхом перерахування коштів в національній валюті, вирахуваної відповідно до положень п. 2.2., на банківський рахунок постачальника.

Пунктом 2.5 договору визначено, що термін оплати вартості (ціни) частини товару, яка оплачується покупцем, вказаний в додатку №1 до договору.

За користування товарним кредитом, покупець сплачує на користь постачальника відсотки, розмір яких передбачений додатком №1 до договору (п. 2.6 договору). Строк користування товарним кредитом починається з дня, наступного за днем отримання товару покупцем та закінчується днем, в якій згідно з договором підлягає оплаті сума (або її частина) відстроченого платежу (п. 2.7 договору).

Відповідно до п. 2.11 договору відсотки за користування товарним кредитом нараховуються постачальником щомісячно. До 5 (п'ятого) числа місяця, наступного за розрахунковим, сторони підписують акт надання (приймання-передачі) послуг товарного кредитування. Акт про надання послуг товарного кредитування надсилається постачальником на адресу покупця. Покупець зобов'язується підписати акт та повернути його протягом 1 дня з дати отримання. Сплата нарахованих відсотків відбувається одночасно з оплатою платежів, відповідно до затвердженого порядку оплати в додатку №1 до даного договору.

Згідно з п. 3.5 договору покупець зобов'язаний провести оплату за товар та сплатити відсотки за користування товарним кредитом, в наступні терміни:

3.5.1. - частину вартості (ціни) товару, яка оплачується авансом: в термін, визначений в додатку № 1, - тобто у строк до 01.04.2010 року.

3.5.2 - відстроченні платежі за товарним кредитуванням - в терміни, визначені сторонами у відповідній таблиці додатку № 1 до договору, тобто у строк до 15.10.2010 року.

3.5.3. - відсотки за користування кредитом - в терміни, встановлені в договорі.

Згідно з п. 7.3 договору за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань з оплати у встановлені договором терміни вартості ціни товару та/або відсотків за користування товарним кредитом, покупець сплачує за кожен день прострочення на користь постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення, від суми боргу, за кожен день такого прострочення.

Відповідно до п. 7.4 договору покупець відшкодовує збитки, завдані постачальнику невиконанням або неналежним виконанням грошових зобов'язань за цим договору. Сторони встановлюють розмір збитків постачальника в твердій сумі в розмірі 20 відсотків неоплаченої вартості (ціни) товару. Збитки відшкодовуються в повній сумі понад неустойки (штраф).

У випадку прострочення грошових зобов'язань з оплати вартості товару та сплаті відсотків, покупець сплачує на користь постачальника штраф за неправомірне користування коштами в розмірі 28 відсотків річних з простроченої суми (п. 7.5 договору).

Додатком №1 від 12.03.2010 року до договору поставки (з урахуванням Коригування №1 від 01.06.2010 року) та Додатком №1/2 від 11.06.2010 року від визначено товар, що купується покупцем на умовах товарного кредиту, та графік оплати товару покупцем.

За Додатковою угодою № 1 від 03.09.2010 року до договору поставки №1203/10-Ч на умовах товарного кредиту укладеного 12.03.2010 року сторони домовились внести зміни до розділу "Юридичні адреси та банківські реквізити Сторін", а також щодо здійснення оплати за товар тільки на розрахунковій рахунок зазначений в п. 1 цієї додаткової угоди.

На виконання умов договору та додатків до нього позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 724415,35 грн. Відповідач оплатив поставлений йому товар лише в сумі 382948,85 грн., внаслідок чого утворилась заборгованість відповідача в розмірі 341466,50 грн., в зв'язку з чим позивач звернулося до господарського суду Полтавської області з позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості та штрафних санкцій за договором поставки на умовах товарного кредиту від 12.03.2010 року №1203/10-4.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 18.08.2011 року у справі №18/2049/11 стягнуто з відповідача на користь позивача 341466 грн. 50 коп. основного боргу, 45056 грн. 53 коп. пені, 85855 грн. 62 коп. штрафу у вигляді 28 % річних, 4723 грн. 79 коп. витрат з оплати держмита, 191 грн. 16 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

В подальшому, відповідач на виконання зазначеного судового рішення виконав взяті на себе зобов'язання та сплатив на користь позивача існуючу заборгованість враховуючи додаткові нарахування у загальному розмірі 477293,60 грн.

З урахуванням того, що суму основної заборгованості за договором відповідачем остаточно було сплачено лише 28.09.2016 року, позивач здійснив нарахування курсової різниці (вирахуваної гривневої різниці ціни договору) після вказаної дати, яка за наданим до матеріалів справи розрахунком становить 678580,32 грн.

05.10.2016 року позивач надіслав на адресу відповідача вимогу за вих. №345 від 03.10.2016 року про сплату курсової різниці (вирахуваної гривневої різниці ціни договору) протягом трьох банківських днів з моменту отримання вимоги у розмірі 678580,32 грн., а також рахунок на сплату курсової різниці (вирахуваної гривневої різниці ціни договору) на суму 678580,32 грн., які відповідачем було отримано 11.10.2016 року.

Однак, з моменту отримання зазначених вимоги та рахунку, відповідач не сплатив курсової різниці (вирахуваної гривневої різниці ціни договору), що стало підставою для звернення ТОВ "Спектр-Агро" до суду з даним позовом.

Предметом даного судового розгляду є вимога постачальника до покупця про сплату курсової різниці (вирахуваної гривневої різниці ціни договору) у зв'язку з порушенням зобов'язання з оплати одержаного товару за договором.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, після винесення рішення господарського суду Полтавської області від 18.08.2011 року у справі №18/2049/11, яким визначено суму заборгованості, у відповідача виникло грошове зобов'язання, невиконання якого допускає можливість застосування до боржника лише положень ч. 2 стаття 625 ЦК України, що повністю узгоджується із пунктом 8.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013 року, відповідно до якого якщо за умовами договору сума платежу, що визначена в іноземній валюті, на день виникнення у відповідача грошового зобов'язання перераховується у гривню і в подальшому на день фактичної сплати коштів згідно з таким перерахунком не змінюється, тобто залишається гривневим, то з моменту перерахунку боржник відповідно до частини другої статті 625 ЦК України зобов'язаний на вимогу кредитора сплатити борг з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання даного зобов'язання.

Задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що закон не передбачає такої підстави для припинення зобов'язання, що лишилось невиконаним, як винесення судового рішення про встановлення факту наявності боргу, у зв'язку з чим саме по собі прийняття господарським судом рішення у справі № 18/2049/11 про задоволення вимог кредитора (позивача у справі) не припиняє зобов'язальних відносин сторін договору поставки на умовах товарного кредиту від 12.03.2010 року № 1203/10-Ч, а тому враховуючи вимоги закону, а також те, що між сторонами зобов'язання за договором було визначено у валюті (доларах США) і рішенням суду, яке не припиняє зобов'язальних відносин між сторонами, було стягнуто з відповідача ціну договору відповідно до додатку № 1 до договору, яким передбачено грошовий еквівалент в іноземній валюті за комерційним курсом гривні до долара США станом на момент укладення договору, на думку суду апеляційної інстанції, позивачем правомірно реалізовано визначене сторонами право на стягнення з відповідача курсової різниці (вирахуваної гривневої різниці ціни договору) станом на момент здійснення фактичної оплати вартості отриманого товару.

Такі протилежні висновки судів попередніх інстанцій є передчасними, виходячи з наступного.

Позовна заява - це процесуальний документ, за допомогою якого реалізується право на звернення до господарського суду. З аналізу норм чинного в Україні законодавства, а також теоретичних засад доктрини права вбачається, що елементами позову, які є його структурними складовими та визначають його зміст, є предмет та підстави позову.

Предметом позову, як вимоги про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, є спосіб захисту цього права чи інтересу. Натомість, підстави позову - це факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. До підстав позову входять лише юридичні факти, тобто ті, з якими норми матеріального права пов'язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов'язків суб'єктів спірного матеріального правовідношення.

Позивач, звертаючись до суду у даній справі, вимагає стягнення курсової різниці (вирахуваної гривневої різниці ціни договору), однак посилається при цьому на умови договору, що передбачають право постачальника виставити рахунок на сплату вирахуваної гривневої різниці ціни договору, як плати за користування товарним кредитом (п. 2.3 договору).

Таким чином, судами попередніх інстанцій не було з'ясовано правового змісту та підстав заявленого позову, виходячи з того, що вимоги про стягнення курсової різниці не є тотожними вимогам про стягнення плати за користування товарним кредитом, умови оплати якого встановлено договором, і в якому випадку у відповідача виникає таке зобов'язання та яка його правова природа.

До того ж, відповідно до ст. 35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті ж самі сторони.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач послався на те, що звертаючись до суду з позовною заявою у справі №18/2049/11 про стягнення заборгованості у зв'язку із неналежним виконанням зобов'язання з оплати одержаного товару за укладеним між сторонами договором, а також безпосередньо при розгляді справи та прийнятті рішення від 18.08.2011 року, ним не було заявлено вимог щодо перерахунку або іншого визначення (прив'язки) гривневого еквівалента заборгованості до курсу іноземної валюти.

Проте, суди першої та апеляційної інстанції не дали правової оцінки обставинам встановленим у рішенні господарського суду Полтавської області від 18.08.2011 року у справі №18/2049/11, а також судами не було з'ясовано питання про те чи впливають такі обставини на вирішення даного спору відповідно до вимог ст.35 ГПК України.

У той же час, згідно із статтею 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Положеннями статей 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України, встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до вимог статті 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом.

Однак, суди обох інстанцій не з'ясували, які права і обов'язки виникли у сторін щодо предмету позову виходячи з умов укладеного між ними договору та фактичних правовідносин, що склались між сторонами. При цьому, суди попередніх інстанцій не з'ясували, які ж умови договору було порушено відповідачем, виходячи із заявленої позивачем вимоги, та в чому полягає його зобов'язання, і яка правова природа такого зобов'язання, та чим підтверджується розмір заявлених до стягнення вимог.

Водночас судами попередніх інстанцій залишено поза увагою умови додатків до договору та додаткової угоди до нього, і не було з'ясовано їх змісту та не було наведено такому змісту правової оцінки.

За таких обставин, оскаржені судові рішення не можна визнати законними й обґрунтованими, і тому вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене і вирішити спір з дотриманням вимог закону.

З огляду наведеного та керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 - 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу селянського (фермерського) господарства "Криниця" задовольнити частково.

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 02.06.2017 року та рішення господарського суду Полтавської області від 11.01.2017 року скасувати, і справу № 917/1756/16 передати на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі.

Головуючий суддя І.Вовк

Судді В.Палій

В.Студенець