РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" жовтня 2017 р. Справа № 918/480/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючої судді Олексюк Г.Є.

суддів Петухов М.Г.

суддів Гудак А.В.

при секретарі судового засідання Вох В.С.

розглянувши апеляційну скаргу Заступника керівника Рівненської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Рівненської обласної державної адміністрації, ДП "Клеванський лісгоп" на рішення господарського суду Рівненської області від 22.08.17 р.

у справі № 918/480/17 (суддя Марач В.В. )

позивач Заступник керівника Рівненської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Рівненської обласної державної адміністрації, ДП "Клеванський лісгоп"

відповідач Фізична особа-підприємець ОСОБА_3

про розірвання договору довгострокового тимчасового користування лісами та повернення лісової ділянки.

за участю представників сторін:

прокурора - Прищепа О.М.

позивача 1 - Любчик І.І. ( пред. дов.у справі )

позивача 2- не з"явився

відповідача - ОСОБА_5 ( пред. дов у справі)

Судом роз'яснено представникам сторін права та обов'язки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Рівненської області від 22.08.2017 року у справі № 918/480/17 (суддя Марач В.В.) в позові Заступника керівника Рівненської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Рівненської обласної державної адміністрації, ДП "Клеванський лісгоп" до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про розірвання договору довгострокового тимчасового користування лісами та повернення лісової ділянки відмовлено.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, місцевий господарський суд керувався ст. 19 Конституції України, ст.ст.16,18,20,22, 25, 29-2 ,74, 78, 100 Лісового кодексу України , п.1 Положення про Державну екологічну інспекцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.2017 р. № 275, ст.ст. 2, 19 Закону України "Про прокуратуру", ст. 57 Земельного кодексу України, ст. 328, ч.2 ст. 651 Цивільного кодексу України, п.п.5.3,5.5,5,6,6.4 Правил використання корисних властивостей лісів, затверджених наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України 14.08.2012р. № 502, ч.2 ст.28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності " та прийшов до висновку, що фізична особа-підприємець ОСОБА_3 на орендованій, на підставі договору на право довгострокового тимчасового користування лісами №18 від 07.05.2012р, лісовій ділянці не зводила тимчасових споруд чи будівель, а отримала в оренду лісову ділянку, на якій вже знаходилася будівля магазину. В свою чергу, доводи заступника прокурора місцевої прокуратури про те, що фізична особа-підприємець ОСОБА_3 без дозволу орендодавця лісової ділянки звела на ній тимчасову споруду, чим порушила правила і норми використання лісових ресурсів, не підтверджуються матеріалами справи.

Крім того,за позивачкою зареєстровано право власності на будівлю площею 163,3м.кв.,яке ніким не оспорене .При цьому, суд зазначає, що сама по собі реконструкція будівлі та реєстрація права власності на неї не може свідчить про нецільове використання орендованої лісової ділянки, так як на даний момент відсутній акт центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, у сфері лісових відносин, яким би це могло бути встановлено.

Також , суд першої інстанції констатує, що зміна орендарем площі будівлі, розміщеної на орендованій лісовій ділянці, не є істотним порушенням договору з його сторони, так як в даному випадку друга сторона (орендодавець) не позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Крім того, враховуючи можливість використання спірної лісової ділянки для організації відпочинку населення у зв'язку із наявною сукупністю на ній природних та соціальних умов, така ділянка використовується Відповідачем саме в рекреаційних та культурно-оздоровчих цілях.

Суд прийшов до висновку,що заступником керівника місцевої прокуратури не доведено належними доказами наявності підстав для розірвання договору на право довгострокового тимчасового користування лісами №18 від 07.05.2012р., укладеного між Рівненською обласною державною адміністрацією та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 ,як і не підлягають задоволенню вимоги про зобов'язання фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 повернути на підставі акту приймання-передачі лісову ділянку площею 0,3 та, яка знаходиться на території Оржівської селищної ради Рівненського району Рівненської області, так як дані вимоги безпосередньо ґрунтувалися на вимозі про розірвання договору на право довгострокового тимчасового користування лісами №18 від 07.05.2012р.

Не погодившись з рішенням суду , заступник прокурора Рівненської області звернувся з апеляційною скаргою, в якій, серед іншого, вказує, що згідно ст. 20 ЛК України, тимчасові лісокористувачі на умовах довгострокового користування мають право, окрім іншого, за погодженням із власниками лісів, постійними лісокористувачами в установленому порядку зводити тимчасові будівлі і споруди, необхідні для ведення господарської діяльності.

Отже, законодавством та положеннями договору передбачено право відповідача зводити лише тимчасові споруди.

Зазначає, що всупереч вимогам чинного законодавства та умов договору, відповідачем на лісовій ділянці, здійснено реконструкцію об'єкта нерухомості, за результатами якої площу споруди збільшено більш ніж у 3 рази.

Так, рішенням господарського суду Рівненської області №14/52 від 10.03.2006р. визнано право власності за ПАТ Агрофірма "Зоря ім. Плютинського" на будівлю загальною площею 58 м. кв.

У подальшому, 04.07.2011р. між ПАТ Агрофірма "Зоря ім. Плютинського" та ОСОБА_3 укладено договір купівлі - продажу будівлі, загальною площею 58 м. кв.

Апелянт також вказує, що згідно відомостей декларації про готовність об'єкта до експлуатації від 02.09.2014р. та інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідач, всупереч вимогам ст. ст. 18, 20, 22 ЛК України та договору, провів реконструкцію нерухомості, збільшивши її площу з 58 м. кв. до 163,3 м. кв., фактично здійснив нове будівництво.

Вважає безпідставними посилання суду першої інстанції на нецільове використання лісової ділянки, оскільки предметом спору є розірвання договору у зв»язку з порушенням його умов (п.9.6-9.7 Договору).

Просить апеляційну скаргу заступника прокурора Рівненської області задовольнити, а рішення господарського суду Рівненської області від 22.08.2017 року у даній справі скасувати і прийняти нове про задоволення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача вказує, що оскаржуване рішення від 22.08.2017 року - законне та обґрунтоване. Серед іншого наголошує, що на момент укладення Договору довгострокового користування, на спірній ділянці вже знаходилась будівля магазину, а Відповідачем було проведено реконструкцію не тимчасової, а капітальної споруди.

Представник відповідача у відзиві вказує, що враховуючи наявність на спірній ділянці на момент укладення Договору відповідної будівлі, подальшу зміну площі такої будівлі, та реєстрацію права власності на неї, ФОП ОСОБА_3 не порушувала умови Договору на право довгострокового тимчасового користування лісами №18 від 07 травня 2012 року.

Вважає, що судом першої інстанції вірно застосовано ст.29-2 ЛК України. Також, на думку представника відповідача, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, про відсутність доказів порушення правил і норм, умов спеціальних дозволів на використання лісових ресурсів; використання лісових ресурсів способами, які негативно впливають на стан і відтворення лісів, призводять до погіршення навколишнього природного середовища; використання лісової ділянки не за цільовим призначенням, тощо є проведення саме Держекоінспекцією перевірки (у тому числі документальної) та складення нею відповідно до законодавства акту (актів) за результатами здійснення державного нагляду (контролю) за додержанням вимог законодавства з питань, що належать до її компетенції, надання нею обов'язкових до виконання приписів щодо усунення виявлених порушень вимог законодавства. Проте, апелянтом таких доказів суду надано не було.

Звертає увагу суду на відсутність порушень інтересів держави під час виконання відповідачем умов договору на право довгострокового тимчасового користування лісам № 18 від 07.05.2012р.

Просить апеляційну скаргу заступника прокурора Рівненської області залишити без задоволення , а рішення господарського суду Рівненської області від 22.08.2017 року у даній справі без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу ДП "Клеванський лісгоп" серед іншого вказує, що в порушення вимог ч.2 ст. 20 ЛК України та п.9.6 Договору довгострокового тимчасового користування лісами ФОП ОСОБА_3 самовільно провела добудову магазину до 163,3 м.кв., тобто майже у три рази було збільшено площу від попередньої. Також наголосив, що зазначена добудова не є тимчасовою спорудою в розумінні вимог чинного законодавства.

Не заперечує задовольнити апеляційну скаргу заступника прокурора Рівненської області. Крім того, просив розглядати справу у відсутність представника ДП "Клеванський лісгоп".

У судове засідання з"явився прокурор, який підтримав вимоги апеляційної скарги з підстав, викладених у ній. Просив скасувати рішення господарського суду Рівненської області від 22.08.2017 року та задовольнити позовні вимоги.

Представник Рівненської обласної державної адміністрації підтримав апеляційну скаргу прокурора, вважає, що рішення винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати рішення господарського суду Рівненської області від 22.08.2017 року та задовольнити апеляційну скаргу.

Представник ФОП ОСОБА_3 заперечила вимоги апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві. Просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник ДП "Клеванський лісгоп" у відзиві на апеляційну скаргу просив розглядати справу у відсутність представника ДП "Клеванський лісгоп".

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. У процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при винесенні оскарженого рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга заступника прокурора Рівненської області не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 07.05.2012 року, на підставі розпорядження голови обласної державної адміністрації №203 від 25.04.2012 року, між Рівненською обласною державною адміністрацією в особі голови Рівненської районної державної адміністрації та підприємцем ОСОБА_3 укладено договір довгострокового тимчасового користування лісами (надалі- Договір).

Вказаний Договір 07.05.2017 року зареєстровано у Рівненському обласному управлінні лісового та мисливського господарства за №18.

Згідно п.1.1 Договору, в порядку та на умовах визначених договором Адміністрація виділяє, а Тимчасовий лісокористувач приймає в строкове платне користування лісову ділянку для використання в культурно-оздоровчих, рекреаційних, виховних, спортивних цілях, загальною площею 0,3 га, строком на 15 (п'ятнадцять) років, яка знаходиться в межах Клеванського лісництва - ДП "Клеванський лісгосп" на території Оржівської селищної ради Рівненського району Рівненської області.( а.с.14-19).

Згідно п.3.1 даний договір укладено на 15 років.

07 травня 2012 року між Рівненською ОДА та ФОП ОСОБА_3 підписано Акт приймання-передачі лісової ділянки до Договору на право довгострокового тимчасового користування лісами (далі - Акт), відповідно до якого ДП "Клеванський лісгосп" (Постійний користувач) передає, а Тимчасовий лісокористувач приймає в строкове платне користування лісову ділянку, яка знаходиться в межах Клеванського лісництва - ДП "Клеванський лісгосп", на території Оржівської селищної ради Рівненського району Рівненської області, загальною площею 0,3 га, строком на 15 (п'ятнадцять) років, для використання в культурно-оздоровчих, рекреаційних, виховних та спортивних цілях ( а.с.20).

В свою чергу, заступник керівника місцевої прокуратури звернувся з позовом до ФОП ОСОБА_3, у зв"язку з тим , що на його думку,остання використовувала лісову ділянку, надану їй в тимчасове користування, з порушеннями умов договору довгострокового тимчасового користування лісами, а саме - на орендованій лісовій ділянці вона провела реконструкцію тимчасової споруди, фактично нове будівництво, на яке на момент проведення його реконструкції право власності не було зареєстроване за жодним суб'єктом.

Просив розірвати договір на право довгострокового тимчасового користування лісами №18 від 07.05.2012р., укладений між Рівненською обласною державною адміністрацією та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3; зобов'язати фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 повернути на підставі акту приймання-передачі лісову ділянку площею 0,3 га, яка знаходиться на території Оржівської селищної ради Рівненського району Рівненської області.

Аналізуючи зазначені обставини справи , колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати таке.

Відповідно до ст. 16 Лісового кодексу України (надалі -ЛК України) право користування лісами здійснюється в порядку постійного та тимчасового користування лісами.

Відповідно до ст.18 Лісового кодексу України , об'єктом тимчасового користування можуть бути всі ліси, що перебувають у державній, комунальній або приватній власності. Тимчасове користування лісами може бути: довгостроковим - терміном від одного до п'ятдесяти років і короткостроковим - терміном до одного року. Довгострокове тимчасове користування лісами - засноване на договорі строкове платне використання лісових ділянок, які виділяються для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних і освітньо-виховних цілей, проведення науково-дослідних робіт. Довгострокове тимчасове користування лісами державної та комунальної власності здійснюється без вилучення земельних ділянок у постійних користувачів лісами на підставі рішення відповідних органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, прийнятого в межах їх повноважень за погодженням з постійними користувачами лісами та органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства.

Статтею 20 ЛК України встановлені права та обов'язки тимчасових лісокористувачів на умовах довгострокового користування. Так, тимчасові лісокористувачі мають право: здійснювати господарську діяльність у лісах з дотриманням умов договору; за погодженням із власниками лісів, постійними лісокористувачами в установленому порядку зводити тимчасові будівлі і споруди, необхідні для ведення господарської діяльності; отримувати продукцію і доходи від її реалізації.

Тимчасові лісокористувачі на умовах довгострокового користування зобов'язані: приступати до використання лісів у строки, встановлені договором; виконувати встановлені обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом та договором; дотримуватися встановленого законодавством режиму використання земель; вести роботи способами, які забезпечують збереження оздоровчих і захисних властивостей лісів, а також створюють сприятливі умови для охорони, захисту і відтворення типових та унікальних природних комплексів і об'єктів, рідкісних і таких, що перебувають під загрозою зникнення, видів тваринного і рослинного світу, сприяти формуванню екологічної мережі; своєчасно вносити плату за використання лісових ресурсів; не порушувати прав інших лісокористувачів.

Як зазначалось вище у даній постанові, 07 травня 2012 року між Рівненською ОДА та ФОП ОСОБА_3 було укладено договір довгострокового тимчасового користування лісовою ділянкою.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Згідно п. 10.3. Договору дія даного договору припиняється шляхом його розірвання за згодою сторін; за рішенням суду, який набрав законної сили згідно норм процесуального законодавства;у разі високої пожежної небезпеки, незадовільного стану лісів внаслідок ущільнення ґрунту відвідувачами, виникнення вогнищ, шкідників, хвороб лісу і інших факторів, що призводять до ослаблення природних функцій лісів.

Відповідно до п.10.2 Договору дія даного договору припиняється у разі: закінчення строку, на який його було укладено; добровільної відмови Тимчасового лісокористувача від використання лісової ділянки з письмовим попередженням про це Адміністрацією за 3 (три) календарні місяці; припинення діяльності Тимчасового лісокористувача;порушення правил і норм, умов спеціальних дозволів на використання лісових ресурсів;використання лісової ділянки не за цільовим призначенням; вилучення лісової ділянки у Тимчасового лісокористувача для суспільних потреб або примусового відчуження її в порядку встановленому чинним законодавством; порушення або не виконання умов договору будь-якою із сторін; в інших випадках передбачених діючим законодавством.

Статтею 74 ЛК України передбачено, що використання корисних властивостей лісів для культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних і освітньо-виховних цілей та проведення науково-дослідних робіт здійснюється з урахуванням вимог щодо збереження лісового середовища і природних ландшафтів з додержанням правил архітектурного планування приміських зон і санітарних вимог.

У лісах, що використовуються для відпочинку, лісокористувачі повинні здійснювати роботи щодо їх благоустрою.

Статтею 22 ЛК України встановлено, що підставами припинення права постійного користування лісами є:1) припинення права користування земельною лісовою ділянкою у випадках і порядку, встановлених законом; 2) використання лісових ресурсів способами, які завдають шкоду навколишньому природному середовищу, не забезпечують збереження оздоровчих, захисних та інших корисних властивостей лісів, негативно впливають на їх стан і відтворення; 3) використання лісової ділянки не за цільовим призначенням.

Право тимчасового користування лісами припиняється у випадках, передбачених ст. 78 цього Кодексу для припинення права використання лісових ресурсів.

Відповідно до ст. 78 ЛК України право використання лісових ресурсів припиняється в разі:1) добровільної відмови від використання лісових ресурсів; 2) закінчення строку, на який було надано право використання лісових ресурсів; 3) припинення діяльності лісокористувачів, яким було надано право використання лісових ресурсів; 4) порушення правил і норм, умов спеціальних дозволів на використання лісових ресурсів; 5) використання лісових ресурсів способами, які негативно впливають на стан і відтворення лісів, призводять до погіршення навколишнього природного середовища; 6) порушення встановлених строків справляння збору за використання лісових ресурсів; 7) використання лісової ділянки не за цільовим призначенням; 8) невідшкодування в установленому порядку збитків, заподіяних лісовому господарству внаслідок порушень лісового законодавства, та невиконання вимог щодо усунення виявлених недоліків.

Відповідно до п.п. 5.3, 5.5, 5.6 Правил використання корисних властивостей лісів, затверджених наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України 14.08.2012р. №502 та зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 05.09.2012р. за №1536/21848, при використанні корисних властивостей лісів для культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних цілей тимчасовий лісокористувач забезпечує на виділеній лісовій ділянці створення сприятливих умов для перебування громадян шляхом проведення робіт з благоустрою цих ділянок. При виконанні робіт з благоустрою лісової ділянки мають зберігатись ліси та природні ландшафти, дотримуватись правила пожежної безпеки та санітарні правила в лісах.

Заходи щодо благоустрою лісової ділянки повинні бути спрямовані на збереження лісового середовища в умовах рекреаційних навантажень, створення необхідного комфорту та зручностей для відпочиваючих і включати в себе: оформлення входу; облаштування майданчиків для стоянки автомобілів; встановлення контрольно-пропускних пунктів; облаштування оглядових майданчиків, санвузлів; виготовлення та встановлення покажчиків, художніх барельєфів та скульптур; улаштування драбин, перил на маршрутах; облаштування місць розведення багать; установлення урн для сміття, облаштування спусків до води, благоустрій природних джерел, облаштування дорожньо-стежкової мережі; інші заходи, необхідні для цілей використання лісової ділянки.

При використанні корисних властивостей лісів не допускається пошкодження лісових насаджень, рослинного покриву та ґрунтів, засмічення та забруднення виділеної лісової ділянки та прилеглої до неї території.

В свою чергу, згідно п. 9.7 Договору тимчасовий лісокористувач зобов'язаний використовувати лісові ділянки, вказані в п.1.1 договору, тільки відповідно до цільового призначення та на умовах даного договору; дотримуватись норм лісового, екологічного, земельного законодавства України, протипожежних, санітарних правил, а також правил техніки безпеки та охорони праці. Тимчасовий лісокористувач має право використовувати вказані у п. 1.1 договору лісові ділянки для культурно-оздоровчих та рекреаційних цілей у відповідності до умов договору та діючого законодавства України; в порядку визначеному чинним законодавством за погодженням з Адміністрацією споруджувати тимчасові будівлі і споруди, необхідні для ведення господарської діяльності.

Таким чином , сторони договору передбачили можливість спорудження на орендованих земельних лісових ділянках тимчасових будівель та споруд, в тому числі об'єктів малої архітектурної форми.

Відповідно до п. 6.4. Правил використання корисних властивостей лісів спорудження тимчасових будівель і споруд, у тому числі лінійного типу, необхідних для ведення господарської діяльності, здійснюється за погодженням з постійними лісокористувачами (власниками лісів).

Колегія суддів констатує, що прокурором ні в суд першої інстанції, ні під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції не надано жодного доказу в розумінні ст.ст.33,34 Господарського процесуального кодексу України того, що ФОП ОСОБА_3 було порушено п.п. 5.3, 5.5, 5.6, 6.4 вищевказаних Правил.

Крім того, як вірно встановлено судом першої інстанції, на лісовій ділянці, яка передана в оренду ФОП ОСОБА_3, знаходилася будівля магазину, розташована за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 58 кв.м., на яку рішенням Господарського суду Рівненської області N14/52 від 10.03.2006р. визнано право власності за ПАТ Агрофірма "Зоря ім. Плютинського". В подальшому 04.07.2011 р.між між ПАТ Агрофірма "Зоря ім. Плютинського та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу вищевказаної будівлі.

Аналізуючи зазначене, колегія суддів зауважує, що відповідно до пункту 2 Договору, будівля, що продається, металева на бетонному фундаменті загальною площею 58 кв. м., підключена до електропостачання. До неї також відносяться надвірні споруди, замощення та огорожа.

Згідно технічного паспорту, виготовленого Рівненським обласним бюро технічної інвентаризації 27 жовтня 2011 року, як будівля магазину, так і прибудова до нього, знаходиться на бетонному фундаменті.

Разом з тим, в оскарженому договорі від 07.05.2012 року не зазначено , що на лісовій ділянці знаходився вищевказаний об"єкт інфраструктури. Не вбачається це і з акту прийому -передачі лісової ділянки від 07 травня 2012 року,який від імені Рівненської ОДА підписаний головою РДА .

Відповідно до п.1.3 Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №244 від 21.10.2011р., тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності (далі - ТС) - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Частиною 2 ст.28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" встановлено, що тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення.

Враховуючи наявність у вищевказаній будівлі фундаменту, таку будівлю не можна вважати тимчасовою спорудою.

Вказане підтверджується рішенням господарського суду Рівненської області від 11.04.2012р. у справі №5019/334/12, а відтак, на підставі ст.35 ГПК України не потребує повторного доказування.

Отже, як вірно встановлено судом першої інстанції, фізична особа-підприємець ОСОБА_3 на орендованій, на підставі договору на право довгострокового тимчасового користування лісами №18 від 07.05.2012р., лісовій ділянці не зводила тимчасових споруд чи будівель, а отримала в оренду лісову ділянку, на якій вже знаходилася будівля магазину.

З огляду на зазначене, судова колегія не може погодитися з доводами заступника прокурора місцевої прокуратури про те, що фізична особа-підприємець ОСОБА_3 без дозволу орендодавця лісової ділянки звела на ній тимчасову споруду, чим порушила правила і норми використання лісових ресурсів, не підтверджуються матеріалами справи.

В свою чергу, колегія суддів вважає за необхідне зауважити наступне.

Як встановлено вище у даній постанові, будівлю магазину ФОП ОСОБА_3 придбала на підставі договору купівлі продажу від 04.07.2011р. у ПАТ Агрофірма "Зоря ім. Плютинського", яка належала останньому на праві власності на підставі рішення господарського суду Рівненської області N14/52 від 10.03.2006р.

02 жовтня 2013 року в інспекції ДАБК у Рівненській області зареєстровано Декларацію про початок виконання будівельних робіт ( а.с.74-76).

Так, відповідно до вказаної декларації, Замовником є ОСОБА_3; об'єкт будівництва - критий майданчик виносної торгівлі з продовольчими кіосками та побутовим блоком на АДРЕСА_1; поштова/будівельна адреса - АДРЕСА_1; вид будівництва - реконструкція; земельна ділянка використовується для будівництва на підставі Договору на право довгострокового тимчасового користування лісами від 07.05.2012р. №18; загальна площа будівлі відповідно до проектної документації 119,30 кв.м.

Відповідно до декларації про готовність об'єкта до експлуатації від 02 вересня 2014 року, загальна площа критого майданчика виносної торгівлі з продовольчими кіосками та побутовим блоком по АДРЕСА_1 склала 163,3 кв.м.

09 вересня 2014 року за Відповідачем зареєстровано право власності на нерухоме майно - критий майданчик виносної торгівлі з продовольчими кіосками та побутовим блоком, загальною площею 163,3 кв.м.

Відповідно до 4.2 ст.328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З огляду на зазначене колегія суддів констатує, що як на час розгляду справи в суді першої інстанції , так і під час апеляційного перегляду справи, право власності ФОП ОСОБА_3 на вказану будівлю ніким не оспорено.

Враховуючи наявність на спірній ділянці на момент укладення Договору відповідної будівлі, подальшу зміну площі такої будівлі, та реєстрацію права власності на неї, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те,що ФОП ОСОБА_3 не порушувала умови Договору на право довгострокового тимчасового користування лісами №18 від 07 травня 2012 року.

Реконструкція будівлі та реєстрація права власності на неї не може свідчити про нецільове використання орендованої лісової ділянки, так як на даний момент відсутній акт центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, у сфері лісових відносин яким би це могло бути встановлено.

Як зазначалось вище у даній постанові, відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Тобто, йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб'єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини 2 статті 651 Цивільного кодексу України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Вказана правова позиція закріплена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 р. у справі № 6-75цс13.

Однак зміна орендарем площі будівлі, розміщеної на орендованій лісовій ділянці, не є істотним порушенням договору з його сторони, так як в даному випадку друга сторона (орендодавець) не позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Крім того, колегія суддів вкотре зауважує, що на спірній земельній ділянці знаходить на праві власності нерухоме майно відповідача, з огляду на що необхідно зазначити наступне.

Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовний спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. При цьому, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Рисовський проти України" від 20.10.2011р. (заява 29979/04)).

Так, у практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, "Щокін проти України" від 14.10.2010, "Серков проти України" від 07.07.2011, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014) визначено три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Європейський суд з прав людини констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".

В питаннях оцінки "пропорційності" Європейський суд з прав людини, як і в питаннях наявності "суспільного", "публічного" інтересу, також визнає за державою достатньо широку "сферу розсуду", за виключенням випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах "Спорронґ і Льоннорт проти Швеції", "Булвес" АД проти Болгарії").

Отже , колегія суддів констатує, що з огляду на характер спірних правовідносин , втручання у право власності відповідача не буде пропорційним . Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що звернувшись в суд з даним позовом про розірвання договру оренди,прокурор не зважив на те, що на орендованій земельній ділянці знаходиться об"єкт нерухомого майна , який належить відповідачці на праві власності, яке не скасовано, однак визначення подальшої долі цього об"єкту, щодо можливості знаходження його на земельній ділянці, прокурором не розглядалось.

З цього з приводу слід також наголосити, що заявлена прокурором позовні вимога про розірвання договору довгострокового тимчасового користування лісами зводиться до вирішення питання про юридичну долю самого документа, а не до захисту порушеного або оскаржуваного права позивача, тому на думку судової колегії обраний прокурором спосіб захисту прав позивачів не забезпечує поновлення порушених прав та інтересів позивачів стосовно лісової ділянки , щодо якої виник спір.

Щодо покликань апелянта на порушення зі сторони відповідача вимог щодо використання лісової ділянки в культурно-оздоровчих, рекреаційних, виховних, спортивних цілях, колегія суддів відзначає таке.

Так, прокурор, звертаючись до суду, в позові зауважив, що відповідач фактично займається на вказаній ділянці підприємницькою діяльністю та розмістила на ній кафе "ІНФОРМАЦІЯ_1". Дані обставини підтверджує фотознімками лісового масиву. Також посилається на вид діяльності, зареєстрований за Відповідачем у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (КВЕД 56.10 - діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування).

Разом з тим, як вбачається з фактичних обставин справи, на лісовій ділянці, яку використовує ФОП ОСОБА_3, крім кафе розташовані також і альтанки та інші архітектурні форми, призначені для організації відпочинку населення.

Лісовим кодексом України передбачений поділ лісів за екологічним і соціально-економічним значенням та залежно від основних виконуваних ними функцій, при цьому окремо виділяються такі категорії лісів, як ліси природоохоронного призначення та рекреаційно-оздоровчі ліси.

Так, згідно з ч. З ст. 1 ЛК України, усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України, а ст. 40 ЛК України передбачає, що під час поділу лісів на відповідні категорії встановлюються межі лісових ділянок кожної категорії.

Отже, вказуючи на особливості охорони, захисту, використання та відтворення лісів у межах об'єктів природно-заповідного фонду, ст. 100 ЛК України зазначає, що вони знаходяться на землях природно-заповідного фонду. Водночас рекреаційно-оздоровчі ліси розташовані на землях рекреаційного призначення, що підтверджує ст. 51 ЗК України.

Згідно ст.50 ЗК України, до земель рекреаційного призначення належать землі, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів.

З огляду на зазначені положення чинного законодавства, а також обставини справи , колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо можливості використання спірної лісової ділянки для організації відпочинку населення у зв'язку із наявною сукупністю на ній природних та соціальних умов, а тому така ділянка використовується відповідачем саме в рекреаційних та культурно-оздоровчих цілях.

Крім того, матеріали справи не містять доказів , що відповідач не сплачує рентні платежі за користування лісовою ділянкою, а відповідно ФОП ОСОБА_3 виконує покладені на неї п.4.1 Договору обов"язки.

В свою чергу, в матеріалах справи наявний Акт перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства від 05.04.2017 року, складений ДП "Клеванський лісгосп", відповідно до якого встановлено, що лісова ділянка ФОП ОСОБА_3 використовується без порушень у відповідності до умов договору №18 від 07.05.2012р., на ділянці встановлено факт демонтації непогодженої споруди, межі переданої в довгострокове користування лісової ділянки не порушуються.

Також, за результатами позапланової перевірки Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області (акт №199 перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 07 квітня 2017 року) порушень не встановлено.

Крім того, матеріали справи не містять доказів , що відповідач не сплачує рентні платежі за користування лісовою ділянкою, а відповідно ФОП ОСОБА_3 виконує покладені на неї обов"язки п.4.1 Договору.

Судова колегія апеляційної інстанції констатує, що матеріали справи не містять належних доказів порушення правил і норм, умов спеціальних дозволів на використання лісових ресурсів; використання лісових ресурсів способами, які негативно впливають на стан і відтворення лісів, призводять до погіршення навколишнього природного середовища; використання лісової ділянки не за цільовим призначенням.

Також відсутні складені Державною екологічною інспекцією України (Держекоінспекція), яка є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра екології та природних ресурсів і який реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, складені нею відповідно до законодавства акту (актів) за результатами здійснення державного нагляду (контролю) за додержанням вимог законодавства з питань, що належать до її компетенції, надання нею обов'язкових до виконання приписів щодо усунення виявлених порушень вимог законодавства.

Отже, жодного з вищенаведених доказів, в обґрунтування своїх доводів, ні заступником прокурора, ні позивачами ні в суд першої інстанції ні під час апеляційного перегляду справи не надано.

Суд апеляційної інстанції також звертає увагу, що зі змісту частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" вбачається,що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Згідно зі ст. 4 вказаного Закону наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб'єктом владних повноважень.

Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб'єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Прокурор з метою вжиття заходів з досудового врегулювання спору та поновлення ймовірно порушеного права громадянина або законного інтересу держави після підтвердження судом підстав для представництва має право направити до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, військових частин, суб'єктів державного та комунального секторів економіки, органів Пенсійного фонду України та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, рішення, дії чи бездіяльність яких створюють загрозу порушення або ймовірно порушують законні інтереси громадянина чи держави, звернення, що містить викладення обставин та вимог, передбачених процесуальним законом, про можливість досудового врегулювання спору.

Протягом п'ятнадцяти днів з дня отримання звернення прокурора відповідна особа має право вжити запропонованих прокурором заходів для забезпечення досудового врегулювання спору.

У разі неврегулювання спору у досудовому порядку прокурор звертається до суду із позовом (заявою, поданням) протягом одного місяця з дня отримання відповідною особою заяви прокурора.

З викладеного вбачається, що прокурор звертаючись до суду з позовом повинен: обґрунтувати підстави для представництва у суді; здійснювати представництво інтересів громадянина або держави виключно після підтвердження судом підстав для представництва; зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень.

Разом з тим, колегія суддів констатує, що як вбачається з матеріалів справи прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах Рівненської обласної державної адміністрації та ДП "Клеванський лісгоп"до ФОП ОСОБА_3 засобами поштового зв"язку 07.07.2017 р., при цьому повідомивши про представництво заінтересовані органи у спірних правовідносинах-07.07.2017 року , при цьому зазначивши в повідомленні, що "... Рівненська місцева прокуратура вважає за необхідне захистити інтереси держави шляхом звернення до суду з позовом в інтересах органу, уповноваженого державою на здійснення відповідних функцій у даних спірних правовідносинах, в особі Рівненської ОДА, ДП "Клеванський лісгосп" до ТзДВ "Рівнехолод". Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником повноважень у порядку, встановленому чинним законодавством." ( а.с.41).

Крім того, відповідно до п. 4 рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999р. № 1-1/99 "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави.

Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання.

Проте, прокурор ні в позові ні в апеляційній скарзі не зазначає, які саме інтереси держави порушено внаслідок використання ФОП ОСОБА_3 лісової ділянки згідно договору від 07.05.2012 року на право довгострокового тимчасового користування лісами.

Відтак заступником керівника місцевої прокуратури не доведено належними доказами наявності підстав для розірвання договору на право довгострокового тимчасового користування лісами №18 від 07.05.2012р., укладеного між Рівненською обласною державною адміністрацією та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3. Не встановлено таких підстав і господарським судом під час розгляду справи як в суді першої так і апеляційної інстанції.

Отже доводи апелянта в цій частині є також безпідставні, суперечать зазначеним вище нормам чинного законодавства та суперечать дійсним обставинам справи.

Колегія судова апеляційної інстанції звертає увагу і на наступне.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно приписів частини 1 статті 9 Конституції України частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікована Верховною Радою України. Юрисдикція Європейського суду з прав людини є обов'язковою в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції.

Статтею 1 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визначено, що кожному гарантується право на мирне володіння своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 6 Конвенції детально описує процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі при розгляді цивільного позову в національному суді, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів зауважує на тому, що право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Приписами статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Колегія суддів апеляційної інстанції ,вирішуючи даний спір, опиралась не тільки на суперечливі і взаємовиключні юридичні обґрунтування сторін, а перш за все на базовий правовий принцип - принцип правової визначеності, який є невід"ємною, органічною складовою принципу верховенства права.

Відповідно до пунктів 1, 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про судове рішення" № 6 від 23.03.2012 р. із змінами і доповненнями рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Статтею 4-3 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

За наведених у даній постанові обставин, колегія суддів дійшла висновку, що відсутні підстави для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції в розумінні статті 104 Господарського процесуального кодексу України.

Прокурором не було надано належних та допустимих доказів на обґрунтування заявлених позовних вимог.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає рішення суду по даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга заступника прокурора Рівненської області є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 49,99,101,103,105 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Рівненської області від 22.08.2017 року у справі № 918/480/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу заступника прокурора Рівненської області залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуюча суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Петухов М.Г.

Суддя Гудак А.В.