ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" жовтня 2017 р. Справа №922/1514/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Россолов В.В., суддя Слободін М.М.,

при секретарі Довбиш А.Ю.,

за участю представників:

позивача ОСОБА_1, за довіреністю №01-16/8794 від 22.11.2016 року; ОСОБА_2, за довіреністю №01-16/2315 від 24.04.2017 року

відповідача ОСОБА_3, за довіреністю №4 від 03.01.2017 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача Комунального підприємства «Міськелектротранссервіс», м.Харків, (вх.№2832Х/1-40) та апеляційної скарги позивача Акціонерної компанії «Харківобленерго», м.Харків, (вх.№2833Х/1-40) на рішення господарського суду Харківської області від 05.09.2017 року по справі №922/1514/17,

за позовом Акціонерної компанії «Харківобленерго», м.Харків,

до Комунального підприємства «Міськелектротранссервіс», м.Харків,

про визнання недійсним правочину,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2017 року Акціонерна компанія «Харківобленерго» звернулася до господарського суду Харківської області з позовом до Комунального підприємства «Міськелектротранссервіс», в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить визнати недійсним односторонній правочин про зарахування зустрічних однорідних вимог проведений листом від 03.04.2017 року №487.

Рішенням господарського суду Харківської області від 05.09.2017 року по справі №922/1514/17 (суддя Калантай М.В.) у позові відмовлено.

Відповідач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить змінити рішення господарського суду Харківської області від 05.09.2017 року в частині підстав для відмови в задоволені позову і відмовити в позові з підстав необґрунтованості та недоведеності.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що висновок суду, що лист КП «Міськелектротранссервіс» №487 від 03.04.2017 року не є заявою про залік зустрічних однорідних вимог в розумінні ст. 601 Цивільного кодексу України та ст. 203 Господарського кодексу України є невірним, оскільки чинним законодавством не визначено конкретної та обовязкової форми для заяв про зарахування зустрічних однорідних вимог. Отже, на думку скаржника, підстави для відмови в позові у даній справі є неналежними і слід відмовляти в позові з підстав необґрунтованості позовних вимог та їх недоведеності.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 22.09.2017 року апеляційну скаргу Комунального підприємства «Міськелектротранссервіс» прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Позивач з вищевказаним рішенням суду першої інстанції також не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 05.09.2017 року та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що діючим законодавством не передбачена будь-яка встановлена форма у якій має вчинятися односторонній правочин про зарахування зустрічної однорідної вимоги. Отже наявність чи відсутність посилань на відповідні статті кодексів у листі не є підставою для висновку суду, що лист відповідача №487 від 03.04.2017 року не заява про залік зустрічних однорідних вимог в розумінні ст. 601 Цивільного кодексу України та ст. 203 Господарського кодексу України.

Скаржник вказує, що зарахування зустрічних однорідних вимог є дійсним в силу презумпції правомірності правочину, оскільки за своєю правовою природою припинення зобовязання зарахуванням зустрічних вимог є одностороннім право чином, який оформляється заявою однієї з сторін, і, якщо інша сторона не погоджується з проведенням такого зарахування, вона вправі на підставі та в порядку визначеному законодавством звернутися за захистом своїх охоронюваних законом прав до господарського суду.

На думку позивача, недійсним односторонній правочин зарахування зустрічних однорідних вимог (заява КП «Міськелектротранссервіс» №487 від 03.04.2017 року) є у звязку з невідповідністю вимогам ст. 203 Господарського кодексу України, ст. 601, п. 5 ст. 602 Цивільного кодексу України, ст. 15-1 Закону України «Про електроенергетику».

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 22.09.2017 року апеляційну скаргу Акціонерної компанії «Харківобленерго» прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Враховуючи, що в провадженні Харківського апеляційного господарського суду знаходяться апеляційна скарга позивача та відповідача на одне і те ж рішення господарського суду Харківської області від 05.09.2017 року у справі №922/1514/17, колегія суддів дійшла висновку обєднання апеляційних скарг в одне апеляційне провадження.

12.10.2017 року представник відповідача надав через канцелярію суду відзив на апеляційну скаргу (вх.№10438), в якому зазначає, що погоджується з позивачем щодо того, що заява №487 від 03.04.2017 року є заявою про залік зустрічних однорідних вимог, однак не відповідає законодавству твердження позивача про недійсність правочину у звязку з невідповідністю вимогам ст. 203 Господарського кодексу України, п.5 ст. 602 Цивільного кодексу України, ст. 15-1 Закону України «Про електроенергетику».

17.10.2017 року представник позивача надав через канцелярію суду відзив на апеляційну скаргу (вх.№10522), в якому наполягає на тому, що позивач не є боржником відповідача, а відтак вимоги, викладені у заяві від 03.04.2017 року №487 про припинення зобовязань зарахуванням зустрічних однорідних вимог не є однорідними та зустрічними, а саме вимога в силу п. 5 ст. 602 Цивільного кодексу є недопустимою.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 17.10.2017 року, у звязку із знаходження судді Гетьмана Р.А. та судді Ільїна О.В. у відпустці, для розгляду справи №922/1514/17 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Россолов В.В., суддя Слободін М.М.

У судовому засіданні 19.10.2017 року представники сторін підтримали доводи та вимоги своїх апеляційних скарг у повному обсязі та наполягали на їх задоволенні.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційних скаргах та відзивах доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представників сторін, повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, 03.04.2017 року на адресу позивача надійшов лист відповідача №487 від 03.04.2017 року, в якому останній повідомив, що за період січень-червень 2016 року ним було сплачено позивачу 39764387,26 грн. в рахунок погашення боргу за договором про постачання електричної енергії №37 від 19.03.2012 року за період січень-червень 2016 року. Відповідно до висновку судової комплексної електротехнічної та економічної експертизи №8993/9181 від 28.02.2017 у справі №922/1865/16 за позовом АК «Харківобленерго» до КП «Міськелектротранссервіс», розмір заборгованості за поставлену відповідачу електричну енергію за Договором про постачання електричної енергії №37 від 19.03.2012 за період січень-червень 2016 року підтверджується в сумі 28373362,13 грн. (замість заявлених АК «Харківобленерго» до стягнення - 32868396,48 грн.) Згідно зазначеного висновку загальна вартість електричної енергії з ПДВ за договором №37 від 19.03.2012 року за період з січня по червень 2016 року складає 35269352,91 грн., тобто КП «Міськелектротранссервіс» за період січень-червень 2016 року було передплачено кошти у розмірі 4495034,35 грн., які не були зараховані АК «Харківобленерго» як попередня оплата на наступні розрахункові періоди.

Так, відповідач у вказаному листі просив позивача зарахувати з коштів передплачених за період січень-червень 2016 року у розмірі 4495034,35 грн. в рахунок: пені - 806229,41 грн. за квітень-червень 2016 року, 3% річних - 65955,24 грн. за період квітень-червень 2016 року, інфляційних втрат - 30143,32 грн. за період травень, червень 2016 року (всього 842041,33 грн.). Також відповідач вказав, що ця заборгованість є предметом спору у справі №922/1865/16, яка знаходиться в провадженні господарського суду Харківської області, а щодо залишку передплати у розмірі 3652993,02 грн., відповідач зазначив, що після проведення додаткових розрахунків заборгованості за наступні періоди ним буде запропоновано варіант зарахування цих коштів.

Отже, відповідач звернувся до позивача з проханням зарахувати частину переплати, яка була визначена за результатами проведення судової комплексної електротехнічної та економічної експертизи №8993/9181 від 28.02.2017 року, в рахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Позивач у відповідь на пропозицію відповідача щодо зарахування коштів направив лист №46е-01/09-10906 від 19.04.2017 року, в якому зазначив, що питання про проведення перерахунку з урахуванням висновків судової комплексної електротехнічної та економічної експертизи у господарській справі №922/1865/16 буде вирішено після винесення та набрання рішенням законної сили.

Таким чином, сторони не дійшли згоди щодо проведення зарахування грошових коштів, щодо яких відповідачем зроблено пропозицію в листі №487 від 03.04.2017 та будь-які дії сторонами щодо даної заборгованості не вчинялися.

Вважаючи лист №487 від 03.04.2017 року заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог, позивач звернувся до господарського суду Харківської області з даним позовом, в якому просив визнати недійсним односторонній правочин про зарахування зустрічних однорідних вимог проведений листом від 03.04.2017 року №487, оскільки він, на його думку, суперечить вимогам ст. 601, п. 5 ст. 602 Цивільного кодексу України, ст.15-1 Закону України «Про електроенергетику».

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однією сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.

Стаття 202 Господарського кодексу України встановлює, що господарське зобов'язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов'язання; у разі поєднання управленої та зобов'язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами, а також згідно частини 2 цієї статті в разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду.

Згідно ч. 3 ст. 203 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не визначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

На підставі ч. 1 ст. 601 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняються зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Отже, зарахування зустрічних однорідних вимог є однією з форм припинення зобов'язання, внаслідок якого має місце індивідуальне задоволення вимог окремого кредитора за рахунок майна боржника.

Зарахування можливе за наявності таких умов: зустрічність вимог - одночасна участь сторін у двох зобов'язаннях і при цьому кредитор за одним зобов'язанням є боржником в іншому зобов'язанні; однорідність вимог (гроші, однорідні речі); настання строку виконання зобов'язання або визначення строку моментом запитання, або щоб термін виконання не був вказаний взагалі, тобто виконання можна було вимагати в будь-який момент; ясність вимог - відсутність спору відносно характеру зобов'язання, його змісту, умов виконання; звернення з заявою однієї сторони до іншої.

Тобто, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають із різних підстав (різних договорів, тощо); строк виконання щодо таких вимог настав або не встановлений, або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Колегія суддів зазначає, що відповідач, звертаючись з заявою про зарахування зустрічних вимог поклав в її основу заборгованості в частині пені, інфляційних та 3% річних перед позивачем (у розмірі 842041,33 грн.) та відповідно заборгованість позивача перед відповідачем, яка складається з передплачених за договором коштів, розмір яких підтверджується висновком судової комплексної електротехнічної та економічної експертизи №8993/9181 від 28.02.2017 року у справі №922/1865/16.

При цьому, відповідач зазначив, що заборгованість в частині пені, інфляційних та річних перед позивачем (у розмірі 842041,33 грн.) є предметом спору у справі №922/1865/16, яка знаходиться на розгляді у господарському суді Харківської області.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на правову позицію, яка викладена в постанові пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», а саме: згідно з п. 1.14 вимоги про сплату пені та передбачених частиною другою ст. 625 Цивільного кодексу України інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошових зобов'язань хоча й мають грошовий характер, але за своєю правовою природою не є основним зобов'язанням, а є заходом відповідальності за порушення зобов'язань, й відтак ці вимоги не можуть бути зараховані як зустрічні в порядку статті 601 Цивільного кодексу України.

Таким чином, з огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що вимога Комунального підприємства «Міськелектротранссервіс» не відповідає ознакам зустрічності, однорідності вимог.

Так, по-перше, вимоги, які відповідач просить зарахувати, не можуть бути тими, які підлягають зарахуванню, а по-друге, колегія суддів враховує, що вимоги які покладені в основу для зарахування з боку відповідача є спірними (їх обсяг досліджується в межах господарської справи). При цьому, колегія суддів враховує, що не є встановленим обсяг відповідальності позивача у звязку з передплатою відповідачем коштів (не визначено розмір коштів передплати).

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються, зокрема, висновками судових експертів. А стаття 42 Господарського процесуального кодексу України визначає, що висновок судового експерта для господарського суду не є обовязковим і оцінюється за правилами, встановленими ст. 43 цього Кодексу.

Колегія суддів відмічає, що судова експертиза провадилась і надавався висновок судової комплексної електротехнічної та економічної експертизи №8993/9181 від 28.02.2017 року у межах справі №922/1865/16 провадження у якій не завершено і судове рішення законної сили не набрало. Крім того, сам по собі висновок судової експертизи не може бути беззаперечним доказом, який встановлює факти і не має характеру преюдіційності.

Щодо висновків суду першої інстанції про відмову в позові у звязку з тим, що лист відповідача №487 від 03.04.2017 року не є заявою про залік зустрічних однорідних вимог в розумінні ст. 601 Цивільного кодексу України та ст. 203 Господарського кодексу України, колегія суддів зазначає наступне.

Спеціального порядку та форми здійснення відповідної заяви як одностороннього правочину не передбачено законодавством, за загальними правилами про правочини (наслідки недодержання його письмової форми) здійснення відповідної заяви про зарахування на адресу іншої сторони як односторонній правочин слід вважати зробленою та такою, що спричинила відповідні цивільно-правові наслідки, в момент усної заяви однієї з сторін на адресу іншої сторони, чи в момент вручення однією стороною іншій стороні повідомлення, що містить письмове волевиявлення на припинення зустрічних вимог зарахуванням. Моментом припинення зобов'язань сторін в такому разі є момент вчинення заяви про зарахування у визначеному порядку.

Разом з тим, як вже зазначалося, сума заборгованості позивача перед відповідачем не узгоджена (є предметом розгляду справі), тобто між сторонами існує спір з даного приводу, а сума заборгованості, яка покладена відповідачем в основу заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог є неналежним предметом такого договору, що може свідчити про його нікчемність. Отже, відповідний правочин з огляду на обставини справи є таким, що не відбувся, тобто є неукладеним, а також є обставини, які свідчать про його нікчемність.

Висновок про відсутність правочину в розумінні ст. 202 Цивільного кодексу України в разі, коли зарахування зустрічних однорідних вимог не відбулося, зроблено в постанові Вищого господарського суду України від 19.04.2016 року у справі №910/2441/15-г.

Відповідно до п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013 року правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину (п. 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013 року).

При цьому, законодавець також чітко встановлює, що нікчемний правочин не може бути визнаний недійсним.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним правочину, проте підстави, які покладені в основу для відмови є неналежними.

У пункті 12 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу ХII Господарського процесуального кодексу України №7 від 17.05.2011 року зазначається, що не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде зясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних правовідносин та правову оцінку обставин справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга КП «Міськелектротранссервіс» щодо зміни підстав для відмови в задоволенні позову підлягає задоволенню, оскільки підстави, які покладені в основу для відмови є неналежними, однак апеляційна скарга АК «Харківобленерго» задоволенню не підлягає. Разом з тим, рішення господарського суду Харківської області від 05.09.2017 року по справі №922/1514/17 має бути залишене без змін, оскільки резолютивна частина рішення є правильною.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 34, 43, 99, 101, п.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Міськелектротранссервіс» задовольнити.

Апеляційну скаргу Акціонерної компанії «Харківобленерго» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 05.09.2017 року по справі №922/1514/17 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 24 жовтня 2017 року.

Головуючий суддя Хачатрян В.С.

Суддя Россолов В.В.

Суддя Слободін М.М.