ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2017 року Справа № 914/68/17
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Катеринчук Л.Й. (головуючого), Куровського С.В., Удовиченка О.С.
розглянувши касаційну скаргу Львівської митниці ДФС
на постанову та рішенняЛьвівського апеляційного господарського суду від 13.06.2017 Господарського суду Львівської області від 27.03.2017
у справі Господарського суду№ 914/68/17 Львівської області
за позовомІвано-Франківського міського центру зайнятості Івано-Франківської області
доЛьвівської митниці ДФС
простягнення 22 494, 21 грн.
за відсутності явки в судове засідання представників сторін

В С Т А Н О В И В :

30.12.2016 шляхом направлення поштового відправлення Івано-Франківський міський центр зайнятості Івано-Франківської області (далі - позивач) звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом до Львівської митниці ДФС (далі - відповідача) про стягнення 22 494, 21 грн., виплачених ОСОБА_4 як допомоги по безробіттю (том 1, а.с. 8 - 41).

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 13.01.2017 порушено провадження у справі та прийнято позовну заяву до розгляду (том 1, а.с. 2 - 4).

Рішенням Господарського суду Львівської області від 27.03.2017 (суддя Гоменюк З.П.) позов задоволено, стягнено з відповідача на користь позивача 22 494, 21 грн. виплаченої допомоги по безробіттю та 1 378 грн. судового збору (том 1, а.с. 114 - 120).

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції від 27.03.2017 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, судові витрати покласти на позивача, мотивуючи неповнотою з'ясування місцевим господарським судом обставин справи та неправильним застосуванням до спірних правовідносин норм матеріального та процесуального права.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 13.06.2017 (колегія суддів у складі: головуючий суддя - Костів Т.С., судді: Марко Р.І., Желік М.Б.) апеляційну скаргу Львівської митниці ДФС залишено без задоволення, а рішення Господарського суду Львівської області від 27.03.2017 у даній справі - без змін (том 1, а.с. 157 - 161).

Не погоджуючись з прийнятими судами рішеннями по суті спору, відповідач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просив скасувати постанову апеляційного суду від 13.06.2017 та рішення суду першої інстанції від 27.03.2017, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, судові витрати покласти на позивача, обґрунтовуючи порушенням судами попередніх інстанцій положень статті 22 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", статей 12, 31, 34, 35, 36 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", статті 40 Кодексу про адміністративне судочинство України (далі - КАС України), статей 1, 41, 12, 16, 80 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). Скаржник зазначив про неповноту дослідження судами обставин справи на предмет непідвідомчості даного спору господарським судам, оскільки сторони не є суб'єктами підприємницької діяльності, а спірні відносини - не є господарськими, а також порушення ОСОБА_4 вимог статті 40 КАС України, що полягало у неповідомленні позивача про його поновлення на роботі за рішенням суду та продовженні отримання допомоги по безробіттю, у зв'язку з чим спірні кошти повинні стягуватися безпосередньо із ОСОБА_4, а не його роботодавця - Львівської митниці ДФС.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, переглянувши у касаційному порядку постанову апеляційного суду від 13.06.2017 та рішення суду першої інстанції від 27.03.2017 на предмет повноти встановлених обставин справи та правильності їх юридичної оцінки, перевіривши застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, обговоривши доводи касаційної скарги, дійшла висновку про відсутність правових підстав для її задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття - це система прав, обов'язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

Згідно з частиною 1 статті 7 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", видами забезпечення за цим Законом, зокрема, є допомога по безробіттю, у тому числі одноразова її виплата для організації безробітним підприємницької діяльності.

Частиною 1 статті 34 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачено право Фонду стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а також незаконно виплачені безробітному суми матеріального забезпечення в разі неповідомлення роботодавцем Фонду про прийняття його на роботу. Як встановлено частиною 4 статті 35 цього Закону, із роботодавця утримується сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Відповідно до пункту 37 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №198 від 20.03.2013, центр зайнятості припиняє реєстрацію з дня поновлення зареєстрованого безробітного на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили.

Згідно з частиною 1 статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, наказом Державної митної служби України від 29.08.2011 №1821-к "По особовому складу Львівської митниці" припинено перебування на державній службі в митних органах України ОСОБА_4, провідного інспектора відділу дізнання та провадження у справах про порушення митних правил служби боротьби з контрабандою та порушеннями митних правил Львівської митниці; 11.10.2011 ОСОБА_4 звернувся до Івано-Франківського міського центру зайнятості із заявою про надання йому статусу безробітного з виплатою допомоги по безробіттю до вирішення питання його працевлаштування, де йому призначено виплату допомоги по безробіттю на підставі наказу №НТ111011 від 11.10.2011 (том 1, а.с. 16).

Судами встановлено, що за період з 11.10.2011 по 04.10.2012 включно ОСОБА_4 виплачено допомогу по безробіттю на загальну суму 22 494, 21 грн., що підтверджується розрахунком та додатком №4 до персональної картки "Нарахування допомоги по безробіттю та платежі" (том 1, а.с. 17).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26.12.2011 у справі №2а-3109/11/0970 за позовом ОСОБА_4 до Державної митної служби України, Львівської митниці про визнання незаконним та скасування наказу №1821-к від 29.08.2011 в частині поновлення на посаді, стягнення моральної шкоди в сумі 25 000 грн. та середньомісячного заробітку позов задоволено частково, визнано незаконним та скасовано Наказ Державної митної служби України №1821-к від 29.08.2011 в частині припинення перебування на державній службі в митних органах України ОСОБА_4; поновлено ОСОБА_4 на посаді провідного інспектора відділу дізнання та провадження у справах про порушення митних правил служби боротьби з контрабандою та порушеннями митних правил Львівської митниці; стягнено з Львівської митниці на користь ОСОБА_4 14 701, 50 грн. за вимушений прогул (том 1, а.с. 18). Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 28.03.2012 зазначену постанову суду від 26.12.2011 в адміністративній справі №2а-3109/11/0970 скасовано, прийнято нову постанову, якою відмовлено у задоволенні позову.

Судами встановлено, що Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18.02.2014 постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 28.03.2012 скасовано, а постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26.12.2011 у справі за позовом ОСОБА_4 до Державної митної служби України, Львівської митниці про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди залишено в силі (том 1, а.с. 19 - 21). Отже, рішення суду про поновлення на роботі набрало законної сили 18.02.2014 і з цього часу ОСОБА_4 був зобов'язаний повідомити позивача про його поновлення на роботі.

Судами встановлено, що 30.09.2015 Державною фіскальною службою України наказом №3082-о "Про виконання рішення суду" скасовано наказ Державної митної служби України від 29.08.2011 №1821-к "По особовому складу Львівської митниці" в частині припинення перебування на державній службі в митних органах України ОСОБА_4, а також наказом Львівської митниці ДФС від 19.11.2015 №930-о "По особовому складу" поновлено ОСОБА_4 на посаді провідного інспектора відділу дізнання та провадження у справах про порушення митних правил служби боротьби з контрабандою та порушеннями митних правил Львівської митниці з 29.08.2011 (том 1, а.с. 25, 26).

Судами встановлено, що 18.02.2016 позивач направив відповідачеві претензію про повернення коштів з вимогою протягом п'ятнадцяти днів від дня отримання цього повідомлення перерахувати на рахунок Івано-Франківського міського центру зайнятості кошти в розмірі 22 494, 21 грн., виплачені ОСОБА_4 як допомогу по безробіттю. Вказана претензія отримана відповідачем 23.02.2016 та залишена ним без відповіді та задоволення (том 1, а.с. 28, 29).

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що за приписами статей 34, 35 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", передбачено право Фонду стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, який кореспондується з обов'язком роботодавця відшкодувати суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

При цьому, місцевий господарський суд спростував доводи відповідача про те, що ОСОБА_4 всупереч вимогам статті 40 КАС України не повідомляв про отримання ним статусу безробітного та допомоги по безробіттю, оскільки це не стосується суті справи та не звільняє в силу наведених норм відповідача від обов'язку повернути такі кошти міському центру зайнятості, а норми наведеного скаржником наказу Міністерства праці та соціальної політики України №309 від 20.11.2000 регулюють відносини відповідного органу та отримувача допомоги, а не роботодавця.

Апеляційний господарський суд погодився з висновками суду першої інстанції про відхилення доводів скаржника щодо можливості звільнення від відповідальності по предмету спору у зв'язку з протиправною поведінкою третьої особи - ОСОБА_4 у відносинах з міським центром зайнятості на предмет неповідомлення центру зайнятості про прийняття рішення про поновлення його на роботі у 2011 році, оскільки таке рішення було скасоване апеляційним судом та відновило свою чинність після перегляду судом касаційної інстанції.

Колегія суддів касаційного суду погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, а доводи скаржника про неналежну оцінку обставин справи про факт умисного невиконання третьою особою - ОСОБА_4 своїх обов'язків з посиланням на докази, прийняті до уваги судами першої та апеляційної інстанцій та спростовані ними, зводяться до намагання переконати касаційний суд здійснити переоцінку доказів, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції відповідно до статті 1117 ГПК України, а отже, такі доводи є необґрунтованими.

З огляду на таке, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що постанова апеляційного суду від 13.06.2017 та рішення суду першої інстанції від 27.03.2017 у даній справі прийняті з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому правові підстави для їх зміни чи скасування відсутні.

На підставі викладеного та керуючись статтями 1115, 1117, 1119 - 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Львівської митниці ДФС залишити без задоволення.

2. Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 13.06.2017 та рішення Господарського суду Львівської області від 27.03.2017 у справі №914/68/17 залишити без змін.

Головуючий Л.Й. Катеринчук

Судді С.В. Куровський

О.С. Удовиченко