ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" жовтня 2017 р. Справа № 911/2714/17

За позовом Приватного підприємства «Мелліор»

до Комунального підприємства «Агентство регіонального розвитку» Славутицької міської ради

про визнання договору недійсним

Суддя Горбасенко П.В.

За участю представників:

від позивача не з'явилися;

від відповідача Лазебна А.М. (дов. б/н від 28.09.2017).

Обставини справи:

Приватне підприємство «Мелліор» (далі - позивач) звернулося з позовом до Комунального підприємства «Агентство регіонального розвитку» Славутицької міської ради (далі - відповідач) про визнання недійсним договору № 27/27-БК-Е про відшкодування витрат орендодавця на утримання орендованого майна та його експлуатацію від 01 квітня 2016 року (в редакції з врахуванням Додаткової угоди № 1 від 15 вересня 2016 року).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час укладення договору № 27/27-БК-Е про відшкодування витрат орендодавця на утримання орендованого майна та його експлуатацію від 01 квітня 2016 року (в редакції з врахуванням Додаткової угоди № 1 від 15 вересня 2016 року), відповідач ввів в оману позивача, передавши позивачу систему вентиляційно-калоріферної подачі тепла до орендованих приміщень в неробочому стані. У зв'язку з наведеним, позивач просить визнати недійсним спірний договір на підставі ст. 230 ЦК України.

Ухвалою господарського суду Київської області від 11.09.2017 порушено провадження у справі № 911/2714/17, розгляд справи призначено на 29.09.2017.

29.09.2017 до канцелярії господарського суду Київської області від відповідача надійшов відзив на позовну заяву № 1-11/440 від 28.09.2017 (вх. № 20470/17 від 29.09.2017), згідно якого останній визнав позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, який прийнято судом.

Ухвалою господарського суду Київської області від 29.09.2017 розгляд справи відкладено на 13.10.2017.

13.10.2017 до канцелярії господарського суду Київської області від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (вх. № 21629/17 від 13.10.2017), згідно якого останній просив суд відкласти розгляд справи на іншу дату і час у зв'язку з потребою у часі для врегулювання спору в позасудовому порядку.

У судовому засіданні 13.10.2017 представник відповідача заперечив проти відкладення розгляду справи, спростував факт ведення переговорів з позивачем з приводу досудового врегулювання спору та наполягав на вирішення спору у даному судовому засіданні.

Суд, розглянувши заяву позивача про відкладення розгляду справи, вирішив відмовити у її задоволенні з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Такими обставинами, зокрема, є: 1) нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу; 1-1) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, за наявності ухвали суду про таку участь, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 2) неподання витребуваних доказів; 3) необхідність витребування нових доказів; 4) залучення до участі в справі іншого відповідача, заміна неналежного відповідача; 5) необхідність заміни відведеного судді, судового експерта. Про відкладення розгляду справи виноситься ухвала, в якій вказуються час і місце проведення наступного засідання. Суддя має право оголосити перерву в засіданні в межах встановленого строку вирішення спору з наступною вказівкою про це в рішенні або ухвалі.

Абзацом першим пункту 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011 передбачено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

З огляду на те, що нез'явлення в судове засіданні 13.10.2017 належним чином повідомленого представника позивача не перешкоджає вирішенню спору; спростування відповідачем ведення переговорів з позивачем з приводу досудового врегулювання спору, а також приймаючи до уваги наявність всіх матеріалів у справі, необхідних для вирішення спору по суті, в тому числі відзиву на позовну заяву, суд дійшов висновку, що заява представника позивача про відкладення розгляду справи є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.

Водночас, суд звертає увагу сторін у справі, що неодноразові відкладення судового провадження у справі № 911/2714/17, яке триває з 11.09.2017 можуть призвести до порушення гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. В той час як запобігання неналежній та такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі є завданням саме державних органів (рішення Європейського суду з прав людини у справі Мусієнко проти України, no. 26976/06, від 20.01.2011). Роль національних судів - організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (рішення Європейського суду з прав людини у справі Шульга проти України, no. 16652/04, від 02.12.2010).

У судовому засіданні 13.10.2017 представник відповідача заперечив проти задоволення позовну у повному обсязі.

Заяв чи клопотань про застосування позовної давності до вимог позивача відповідачем не заявлено.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, оцінивши їх в сукупності та заслухавши пояснення представника відповідача, суд

ВСТАНОВИВ:

01.04.2016 між Комунальним підприємством «Агентство регіонального розвитку» Славутицької міської ради (Орендовець) та Приватним підприємством «Мелліор» (Орендар) укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності № 27-БК, за умовами якого орендодавець зобов'язався передати, а орендар - прийняти у строкове користування нерухоме майно, а саме: частину нежитлової будівлі «Будинок культури на 300 місць», інженерні мережі та комунікації, що є їх невід'ємною частиною і знаходяться на балансі орендодавця.

На виконання договору оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності № 27-БК від 01.04.2016 позивач передав відповідачу в оренду нежитлові приміщення, що підтверджується актом прийому-передачі від 01.04.2016 (а.с. 23), підписаним та скріпленим печатками обох сторін договору.

01.04.2016 між Комунальним підприємством «Агентство регіонального розвитку» Славутицької міської ради (Орендовець) та Приватного підприємства «Мелліор» (Орендар) укладено договір про відшкодування витрат орендодавця на утримання орендованого майна та його експлуатацію № 27/27-БК-Е, за умовами якого орендодавець зобов'язався забезпечувати обслуговування, експлуатацію, зданих в оренду площ по договору оренди № 27-БК від 01.04.2016, а орендар - відшкодовувати витрати орендодавця на виконання вказаних робіт.

Відповідно до п.п. 3.2., 3.2.10 договору № 27/27-БК-Е орендар зобов'язується щомісячно підписувати та повертати орендодавцеві підписані один екземпляр акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) по даному договору та на вимогу орендодавця проводити звіряння взаєморозрахунків по платежах і оформляти відповідні акти звірки, з наданням одного екземпляру акта звірки орендодавцеві.

Договір набуває чинності з 01.04.2016 і діє до закінчення терміну договору оренди № 27-БК від 01.04.2016, в частині фінансових зобов'язань - до повного їх виконання сторонами (п. 6.1. договору № 27/27-БК-Е).

Додатком № 1 до договору № 27/27-БК-Е сторонами погоджено Перелік запланованих експлуатаційних витрат та їх вартість (калькуляція), розрахованих на 1 кв.м. площі будівлі «Будинок культури на 300 місць».

01.04.2016 між сторонами складено акт технічного огляду частини приміщень № 31,40 та приміщень № 50,51 на 1 поверсі будівлі «Будинок культури на 300 місць» за адресою: Київська область, м. Славутич, проспект Дружби Народів (а.с. 24), в якому відображено технічний стан приміщень.

15.09.2016 між Комунальним підприємством «Агентство регіонального розвитку» Славутицької міської ради (Орендовець) та Приватним підприємством «Мелліор» (Орендар) укладено додаткову угоду № 1 до договору про відшкодування витрат орендодавця на утримання орендованого майна та його експлуатацію № 27/27-БК-Е, за умовами якої сторони погодили, що розмір відшкодування витрат орендодавця нараховується пропорційно орендованій площі та за перший базовий місяць становить 1 781,88 грн.

Суд встановив, що відповідно до акту готовності до опалювального сезону від 04.10.2016 (а.с. 98) орендований об'єкт готовий до експлуатації.

З підписаних сторонами актів надання послуг № 135 від 31.01.2017 та № 360 від 228.02.2017 (а.с. 99-100), підписаних та скріплених печатками обох сторін договору, вбачається відсутність заперечень позивача щодо неякісності послуги або того, що послуга не була надана відповідачем у повному обсязі.

Підтверджуючі документи, що температурний режим в орендованих приміщеннях не відповідав установленим нормам, позивачем суду не надано.

Надані позивачем претензії щодо неякісної послуги з теплопостачання (а.с. 38-39) починають своє датування від 24.05.2017, після завершення опалювального сезону.

Предметом позову є вимога про визнання недійсним договору № 27/27-БК-Е про відшкодування витрат орендодавця на утримання орендованого майна та його експлуатацію від 01 квітня 2016 року (в редакції з врахуванням Додаткової угоди № 1 від 15 вересня 2016 року).

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Вимоги щодо якості предмета договору визначаються відповідно до обов'язкових для сторін нормативних документів, зазначених у статті 15 цього Кодексу, а у разі їх відсутності - в договірному порядку, з додержанням умов, що забезпечують захист інтересів кінцевих споживачів товарів і послуг.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Частиною першої статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними № 11 від 29.05.2013 правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Суд встановив, що договір № 27/27-БК-Е про відшкодування витрат орендодавця на утримання орендованого майна та його експлуатацію від 01 квітня 2016 року (в редакції з врахуванням Додаткової угоди № 1 від 15 вересня 2016 року) вчинений у письмовій формі; сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, в тому числі щодо предмету та строку дії договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 34 ГПК України).

Позивачем, належними та допустимими доказами, у розумінні ст.ст. 33, 34 ГПК України, не доведено суду існування підстав, передбачених ст. 203 ЦК України, необхідних для визнання недійсним договору № 27/27-БК-Е про відшкодування витрат орендодавця на утримання орендованого майна та його експлуатацію від 01 квітня 2016 року (в редакції з врахуванням Додаткової угоди № 1 від 15 вересня 2016 року).

Посилання позивача на те, що відповідач приховав від позивача ту обставину, що система вентиляційно-калириферної подачі тепла перебуває в неробочому стані оцінюються судом критично, оскільки система вентиляційно-калориферної подачі тепла була передана разом із будівлею на баланс КП «АРР» у 2014 році. Даний факт був відомий позивачу до укладення договору оренди від 01.04.2016 та договору відшкодування витрат орендодавця від 01.04.2016 № 27/27-БК-Е, оскільки позивач орендував у відповідача спірні приміщення раніше за договором оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності № 26-БК від 30.12.2015.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання недійсним договору № 27/27-БК-Е про відшкодування витрат орендодавця на утримання орендованого майна та його експлуатацію від 01 квітня 2016 року (в редакції з врахуванням Додаткової угоди № 1 від 15 вересня 2016 року) є необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статей 44, 49 ГПК України, покладаються судом на позивача.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Повне рішення складено: 18.10.2017

Суддя П.В.Горбасенко