ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" жовтня 2017 р. Справа № 917/1068/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Ільїн О.В., суддя Гетьман Р.А., суддя Хачатрян В.С.

при секретарі Довбиш А.Ю.

за участю представників сторін:

позивач ОСОБА_1;

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 комунального виробничого підприємства "Лубнитеплоенерго" (вх.№ 2723 П/1-35) на рішення господарського суду Полтавської області від 17 серпня 2017 року у справі №917/1068/17

за позовом Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Лубнигаз", м. Лубни, Полтавська область

до ОСОБА_3 комунального виробничого підприємства "Лубнитеплоенерго", м. Лубни, Полтавська область

про стягнення 616 631,79 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського Харківської області від 17 серпня 2017 року у справі №917/1068/17 позов задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_3 комунального виробничого підприємства теплового господарства "Лубнитеплоенерго" (вул. Чкалова, 17, м. Лубни, 37500, ) на користь Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Лубнигаз" (вул. Л.Толстого, 87, м. Лубни, 37500, ) заборгованість в розмірі 616 631,79 грн. з яких 274 177,01 грн. - інфляційні, 306 963,17 грн. - пеня, 35 491,61 грн. - 3% річних та витрати на сплату судового збору в розмірі 9 249,50 грн.

Відповідач - Обласне комунальне виробниче підприємство "Лубнитеплоенерго" з рішенням господарського суду Полтавської області частково не погодився щодо відмови у задоволенні клопотання про зменшення розміру пені, звернувся до апеляційного господарського суду зі скаргою, в якій, посилаючись на те, що рішення господарським судом першої інстанції прийнято без урахування інтересів обох сторін, просить змінити рішення господарського Харківської області від 17 серпня 2017 року у справі № 917/1068/17 в частині стягнення 306 963,17 грн. пені, зменшивши суму стягнення пені до 30 696,32 грн.

Відзиву на апеляційну скаргу від позивача не надходило.

У судовому засіданні відповідач підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду попередньої інстанції залишити без змін, з огляду на його законність і обґрунтованість, дотримання норм матеріального та процесуального права під час його винесення.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представників позивача і відповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та докази на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Судом першої інстанції досліджено, що у відповідності до рішень господарського суду Полтавської області від 04.04.2017 року по справі № 917/92/17, від 30.03.2017 року по справі № 917/214/17 та по справі № 917/386/17 від 11.04.2017 року, які набрали законної сили 14.01.2016 року між Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Лубнигаз" (позивачем) та ОСОБА_3 комунальним виробничим підприємством теплового господарства "Лубнитеплоенерго" (відповідачем, споживачем) було укладено публічний договір розподілу природного газу шляхом підписання заяви-приєднання № 1-Т-Е (надалі - Договір).

Пунктом 2.1. публічного договору розподілу природного газу, передбачено, що оператор ГРМ зобов'язується надати Споживачу послугу з розподілу природного газу, а Споживач зобов'язується прийняти зазначену послугу та сплатити її вартість у розмірі, строки та порядку визначені Договором.

На виконання умов Договору позивач свої зобов'язання виконав, надавши відповідачу протягом грудня 2016 року - лютого 2017року послуги з розподілу природного газу, а відповідач прийняв послуги в повному обсязі, що підтверджено підписаними актами надання послуг розподілу природного газу №1050 від 31.12.2016р., №1051 від 31.12.2016р., №1052 від 31.12.2016р., №176 від 31.01.2017р. та №373 від 28.02.2017р.

Пунктом 6.4 Договору сторони передбачили, що оплата вартості послуги з розподілу природного газу здійснюється споживачем, на умовах попередньої оплати до початку розрахункового періоду на підставі рахунку.

Проте, відповідач свої зобовязання, щодо оплати послуг за поставку газу вчасно та в повному обсязі не виконав.

Відповідно до ч.7 ст.179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України договір є підставою для виникнення цивільних прав і обовязків (господарських зобовязань).

За приписами частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договір та інші правочини та юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Згідно з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 04.04.2017 року по справі №917/92/17 з відповідача стягнуто 1 609 084,13грн. - основного боргу за грудень 2016 р. (за актом №1050 від 31.12.2016р.), 126 193,50 грн. - пені,13 520,71 грн. - 3% річних за період з 10.01.2017 року по 31.03.2017 року та 26 231,98 грн. - судового збору.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 30.03.2017 року по справі № 917/214/17 з відповідача стягнуто 2 315 875,42 грн. - основного боргу за січень 2017р. (за актом № 176 від 31.01.2017 р.), 89 170,66грн. - пені, 9 554,00грн. - 3% річних за період з 10.02.2017 року по 29.03.2017 року та 36 056,10 грн. - судового збору.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 11.04.2017 року по справі № 917/386/17 з відповідача стягнуто 1 707 119,17грн. - основного боргу за лютий 2017р. (за актом №373 від 28.02.2017р.), 41 951,59грн. - пені, 4 494,81грн. - 3% річних за період з 10.01.2017року по 07.04.2017 року та 27 348,59грн. - судового збору.

За змістом ст. 35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду що набуло законної сили, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони, тому, що їх істинність вже встановлено у рішенні і не має необхідності встановлювати їх знову.

Оскільки відповідачем несвоєчасно було сплачено основний борг за грудень 2016 року, січень 2017р. та лютий 2017р., присуджений до стягнення за рішеннями господарського суду Полтавської області по справах №917/92/17, №917/214/17, №917/386/17 позивачем заявлено до стягнення 306 963,17грн. - пені, 35 491,61грн. - 3% річних за період з 03.04.2017р. по 26.06.2017р.) та 274 177,01 грн. - інфляційних за період з 10.01.2017р. - 31.05.2017 р.

Господарським судом встановлено, що заявлені у даному позові вимоги про стягнення пені, річних та інфляційних стосуються іншого, наступного періоду, ніж у справах №917/92/17, №917/214/17, №917/386/17 та не були предметом їх розгляду.

Задовольняючи позов, господарський суд виходив з наступного.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 ГК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші угоди (правочини), передбачені законом.

Правовідносини, що склалися між сторонами, регулюються нормами про договір поставки.

Статтею 712 (ч. 1,2) ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до вимог ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач належним чином виконав зобов'язання за вищезазначеним Договором. Відповідач в порушення прийнятих на себе зобов'язань за Договором та приписів ст. 692 Цивільного кодексу України отриманий від позивача природний газ не оплатив в повному обсязі у встановлені строки. Дана обставина відповідачем не спростована належними доказами.

Відповідно до ст. 610, ст. 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

Пунктом 7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" розяснено, що за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Частиною 1 статті 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст.546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі (ст.547 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст.549 ЦК України). Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст.551 ЦК України).

З огляду на ч.6 ст.232 Господарського кодексу, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 8.2 Договору встановлено, що у разі порушення споживачем строків оплати за цим договором він сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Позивачем на підставі п. 8.2. Договору та ст. 625 Цивільного кодексу України нараховано та заявлено до стягнення з відповідача:

- пеня в сумі 306 963,17 грн. за періоди: з 03.04.2017р. по 26.06.2017р. (за зобов'язаннями за грудень 2016року), з 30.03.2017р. по 26.06.2017р. (за зобов'язаннями за січень 2017року), з 08.04.2017р. по 26.06.2017р. ( за зобов'язаннями за лютий 2017 року);

- 3% річних в сумі 35 491,61грн. за періоди: з 03.04.2017р. по 26.06.2017р. (за зобов'язаннями за грудень 2016року), з 30.03.2017р. по 26.06.2017р. (за зобов'язаннями за січень 2017року), з 08.04.2017р. по 26.06.2017р. ( за зобов'язаннями за лютий 2017 року);

- інфляційні в сумі 274 177,01грн. за періоди: з 10.01.2017р. по 31.05.2017р. (за зобов'язаннями за грудень 2016року), з 10.02. 2017р. по 31.05.2017р. (за зобов'язаннями за січень 2017року), з 10.03.2017р. по 31.05.2017р. ( за зобов'язаннями за лютий 2017 року).

Приймаючи до уваги те, що відповідачем прострочено сплату грошового зобовязання, господарський суд вимоги позивача про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, визнав правомірними, оскільки дійшов висновку, що період їх нарахування та розмір є обґрунтованим, з чим погоджується судова колегія.

Стосовно відмови суду, у звязку з відсутністю документального обґрунтування, у задоволенні клопотання про зменшення розміру пені на 90%, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

У відповідності до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому, відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. При цьому пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Здійснивши перерахунок заявленої позивачем до стягнення пені суд встановив, що до стягнення підлягає пеня в сумі 306963,17 грн.

Матеріалами справи підтверджено той факт, що відповідач порушив свої зобовязання за договором №1-Т-Е від 14.01.2016 р., відтак повинен нести відповідальність у вигляді сплати пені.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем подано клопотання від 17.08.2017 року, відповідно до якого останній просить суд зменшити розмір стягнення з відповідача пені на 90%.

Вказане клопотання обґрунтоване тим, що додаткові збитки для товариства призведуть до суттєвого фінансового навантаження на підприємство, що в свою чергу негативно вплине на розвиток системи теплопостачання в цілому та технічного стану мереж зокрема. Також, невиконання зобовязань з боку відповідача виникло з об'єктивних причин, пов'язаних з важким фінансовим становищем боржника.

В силу частини 1 статті 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Пунктом 1 статті 233 цього ж Кодексу закріплено, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому, повинно бути взято до уваги ступінь виконання зобовязання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частиною 3 статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому, відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Статтею 83 ГПК України надано господарському суду право, приймаючи рішення, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що зменшення розміру заявленої до стягнення пені є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.

Таким чином, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

В пункті 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України" зазначено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків), тощо.

Крім того, у п. 7 оглядового листа Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань (за матеріалами справ, розглянутих у касаційному порядку ВГСУ)" від 29.04.2013р. №01-06/767/2013 зазначено, що положеннями частини першої статті 233 ГК України передбачено, що у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно Статуту, Обласне комунальне виробниче підприємство "Лубнитеплоенерго" є єдиним підприємством, яке забезпечує життєдіяльність міст Лубни, Пірятин, Гребінка в теплопостачанні у вигляді централізованого опалення та гарячої води. Основним напрямком господарської діяльності підприємства є виробництво, транспортування та постачання теплової енергії для потреб населення, що становить за 12 міс. 2016 року 80,3% (38,28744 тис Гкал) від загальної кількості відпущеної теплової енергії (47,67605 тис Гкал).

При цьому, відповідач не може керуватись загальними принципами здійснення господарської діяльності на власний розсуд за наявності покладених на нього зобовязань з безперебійного та безпечного забезпечення споживачів тепловою енергією, оскільки повинен діяти виключно в межах норм чинного законодавства, що регулює енергетичну галузь.

Несвоєчасність розрахунків за послуги з розподілу природного газу наданих за договором від 14.01.2016 року №1-Т-Е, являється не наслідком несумлінного виконання своїх зобовязань відповідачем, а існування обєктивних причин, що не дозволяли йому несвоєчасно і в повному обсязі виконувати свої зобовязання.

Суму стягнення за спірним договором виникла у відповідача у звязку з несвоєчасними розрахунками за послуги розподілу природного газу, використаного для виробництва теплової енергії виключно для потреб населення, яке являється основним споживачем теплової енергії, оскільки єдиним джерелом для оплати природного газу та послуг з його транспортування і розподілу є кошти, отримані в якості оплати за спожиту теплову енергію з боку населення, для якого державою встановлено ряд преференцій по її оплаті.

Окрім того, як зазначає відповідач, на момент укладення договору діяв і діє в даний час, порядок розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу, затвердженого постановою КМУ від 18.06.2017 №217, згідно якого кошти споживачів, сплачені за теплову енергію, зараховуються виключно на поточні рахунки із спеціальним режимом використання, відкриті у визначених Урядом банках та розподіляються за щомісячними нормативами, встановленими Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, без згоди на те відповідача.

Вказані обставини роблять неможливим своєчасне виконання зобовязань по оплаті природного газу та послуг з його розподілу, о тягне за собою нарахування штрафних та фінансових санкцій за прострочення оплати, закупівлю матеріальних ресурсів, необхідних для ремонту і відновлення теплових мереж, виконання податкових зобовязань перед бюджетом, виплату заробітної плати трудовому колективу.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до положень Закону України "Про теплопостачання", "Правил користування тепловою енергією", які затверджені Постановою КМУ №1198 від 03.10.2007р., на теплопостачальні організації покладено обовязок безперебійно постачати теплову енергію споживачам протягом опалювального сезону, а у зв'язку із неплатоспроможністю більшості споживачів теплової енергії, відсутністю коштів, товариство буде позбавлене можливості своєчасно ліквідовувати аварійні ситуації, проводити поточні ремонти теплових мереж та технічне обслуговування обладнання котелень і теплових пунктів, своєчасного та якісного надавати комунальні послуги споживачам міст.

Приймаючи рішення про зменшення розміру пені, колегія суддів дійшла висновку, що обставини, якими відповідач мотивує підставу для зменшення розміру пені, докази долучені на підтвердження його майнового стану та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення розміру пені.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що існують обставини, за яких можливе зменшення стягуваної суми пені на 50%, на підставі ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України.

Зменшення штрафних санкцій на 50% не завдасть збитків позивачу, водночас сприятиме відповідачу у виконанні його зобовязання по сплаті заборгованості по рішенню суду.

Отже, загальна сума заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, у звязку з неналежним виконанням своїх зобовязань, з урахуванням зменшення пені, становить 153481,58 грн. пені, 274177,01 грн інфляційні, 35491,61 грн 3% річних.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За таких обставин, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині стягнення пені в розмірі 306963,17 грн.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 24.10.2017 року було відстрочено відповідачу (апелянту по справі) сплату судового збору за подання апеляційної скарги до моменту вирішення апеляційної скарги по суті.

Проте, станом на момент вирішення по суті апеляційної скарги, апелянтом судовий збір не сплачено, а надано заяву про звільнення від сплати судового збору.

Відповідно до п. 7 постанови пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України №7 від 17.05.2011 року, у випадку несплати судового збору у встановленому законом розмірі суд стягує недоплачену суму збору за результатами апеляційного провадження.

Також, колегія суддів зазначає, що у відповідності до ст. 49, ч. 2 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, вирішуючи питання про розподіл судового збору пропорційно задоволеним вимогам, враховуючи приписи абз. 4 п. 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21 лютого 2013 року "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" з огляду на те, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та зміни рішення суду попередньої інстанції, судові витрати за подання апеляційної скарги підлягають відшкодуванню пропорційно задоволеним позовним вимогам.

З урахуванням наведеного, оскільки, станом на момент вирішення по суті апеляційної скарги, апелянтом судовий збір не сплачено, то у звязку із закінченням апеляційного провадження, враховуючи надані суду апеляційної інстанції повноваження, колегія суддів дійшла висновку про стягнення з ОСОБА_3 комунального виробничого підприємства "Лубнитеплоенерго" на користь державного бюджету України судового збору за подання апеляційної скарги, у відповідності до приписів ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 34, 43, 49, 99, 101, п. 4 ст. 103, п. 1 ч. 1 ст. 104, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 комунального виробничого підприємства "Лубнитеплоенерго" задовольнити частково.

Змінити рішення господарського суду Полтавської області від 17 серпня 2017 року у справі №917/1068/17 в частині стягнення пені. Стягнути з ОСОБА_3 комунального виробничого підприємства "Лубнитеплоенерго" (вул. Чкалова, 17, м. Лубни, 37500, ) на користь Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Лубнигаз" (вул. Л.Толстого, 87, м. Лубни, 37500, ) пеню в сумі 153481,58 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 комунального виробничого підприємства "Лубнитеплоенерго" (вул. Чкалова, 17, м. Лубни, 37500, ) до державного бюджету 2532,44 грн судового збору.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Лубнигаз" (вул. Л.Толстого, 87, м. Лубни, 37500, ) до державного бюджету 7641,98 грн судового збору.

Повний текст постанови складено 24.10.2017 року.

Головуючий суддя Ільїн О.В.

Суддя Гетьман Р.А.

Суддя Хачатрян В.С.