ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2017 року Справа № 910/2326/17

Вищий господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого суддіЄвсікова О.О.,
суддівКролевець О.А.,
Плюшка І.А.,
розглянувши касаційну скаргуДержавного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго" в особі Відокремленого підрозділу "Південно-Західна електроенергетична система"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 13.06.2017 (головуючий суддя Станік С.Р., судді Гончаров С.А., Куксов В.В.)
та рішенняГосподарського суду міста Києва від 21.03.2017 (суддя Отрош І.М.)
у справі№ 910/2326/17 Господарського суду міста Києва
за позовомДержавного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго"
доДержавного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"
прозобов'язання вчинити дії та стягнення 122.000,39 грн.,
за участю представників
позивачане з'явились,
відповідачане з'явились,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.03.2017 у справі № 910/2326/17, залишеним без зміни постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.06.2017, позов задоволено частково: зобов'язано Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" повернути Державному підприємству "Національна енергетична компанія "Укренерго" майно, що було передане на відповідальне зберігання за договором № 70/3057-16 відповідального зберігання майна від 15.07.2016. В частині позовних вимог про стягнення пені в сумі 8.1526,20 грн. та штрафу в сумі 40.474,19 грн. в позові відмовлено.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями частково, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення місцевого суду та постанову апеляційного суду скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення пені та штрафу і прийняти у цій частині нове рішення, яким позов задовольнити.

Вимоги та доводи касаційної скарги мотивовані тим, що суди попередніх інстанцій неповно з'ясували обставини, які мають значення для справи, а також порушили норми матеріального та процесуального права, зокрема ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України. Доводи касаційної скарги зводяться до того, що суди попередніх інстанцій помилково визначили базу нарахування штрафних санкцій, виходячи з вартості послуг, а не з вартості товару.

Усіх учасників судового процесу відповідно до статті 111-4 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги, проте в судове засідання представники сторін не з'явились. Зважаючи на те, що явку представників сторін не було визнано обов'язковою, а також на достатність матеріалів справи для прийняття рішення, колегія суддів, беручи до уваги встановлені ст. 111-8 ГПК України строки розгляду касаційних скарг, дійшла висновку про можливість розглянути справу за відсутності представників сторін.

Колегія суддів, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 15.07.2016 між Державним підприємством "Національна енергетична компанія "Укренерго" (поклажодавець) та Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (зберігач) укладений Договір № 70/3057-16 відповідального зберігання майна, відповідно до умов якого поклажодавець передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання протягом строку цього договору майно з правом користування, а саме: Увод, марки ГМТ-ІІ-30-750/1000 У1ИВЕЮ 686345.011-01, заводський номер Ч95063; Увод, марки ГМТІ-30-750/1000 У1ИВЕЮ 686345.005, заводський номер Ч88271, загальною вартістю 578.202,67 грн. (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.2 Договору місце зберігання майна: Миколаївська обл., м. Южноукраїнськ, ВП "Южноукраїнська АЕС".

Згідно з п. 2.1 Договору відповідальне зберігання є безоплатним.

Відповідно до п. 3.1 Договору передача майна на склад зберігача здійснюється транспортом зберігача.

Згідно з п. 5.2.1 Договору поклажодавець має право у будь-який час вимагати у зберігача повернення майна, яке знаходиться на зберіганні (всього або його частини).

Відповідно до п. 6.2 договір набирає чинності з моменту підписання уповноваженими представниками сторін та діє до повного виконання зобов'язань сторонами.

Згідно з актом приймання-передачі обладнання від 12.07.2016 позивач передав, а відповідач прийняв на відповідальне зберігання обладнання, визначене у п. 1.1 Договору.

Відповідно до п. 6.1 Договору строк відповідального зберігання становить 30 календарних днів.

12.08.2016 між сторонами укладено Додаткову угоду № 1 до Договору, в якій сторони домовились продовжити строк відповідального зберігання до 12.09.2016 включно.

Згідно з п. 4.1.5 Договору зберігач зобов'язаний повернути майно поклажодавцеві за першою вимогою останнього.

Листом № 01/04-2-1-1/9461 від 15.08.2016 Державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго", адресованим відокремленому підрозділу "Южно-Українська атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", позивач просив відповідача у зв'язку із закінченням строку відповідального зберігання повернути передане на зберігання майно.

Відповідно до листа № 04/04-2-1-1/10299 від 06.09.2016 Державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго", адресованого відокремленому підрозділу "Южно-Українська атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", позивач просив відповідача у зв'язку із закінченням строку відповідального зберігання (12.09.2016) повернути передане на зберігання майно.

Листом № 01/04-2-1-1/10318 від 07.09.2016, адресованим президенту Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", позивач звернувся з вимогою про повернення переданого позивачем на відповідальне зберігання майна за Договором у зв'язку із закінченням строку зберігання (12.09.2016).

В претензії № 01.6/01.6.2/11034 від 27.09.2016, адресованій відокремленому підрозділу "Южно-Українська атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", позивач просив негайно повернути обладнання та сплатити нараховану неустойку (8.094,80 грн. пені за період з 12.09.2016 по 26.09.2016).

Судами встановлено, що вказана претензія була направлена позивачем відповідачу 28.09.2016 та була отримана відповідачем 03.10.2016, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 870, копія якого долучена позивачем до позовної заяви.

У відповідь на претензію за вих. № 01.6/01.6.2/11034 від 27.09.2016 відповідач направив листа № 32/14516 від 13.10.2016, в якому визнав, що претензія позивача є обґрунтованою та підлягає задоволенню (вказаний лист відповідача був отриманий позивачем 24.10.2016, що підтверджується вхідним реєстраційним номером 7780/0/11-16 позивача на ній).

Враховуючи вищенаведені обставини, позивач звернувся до суду з позовом про зобов'язання відповідача повернути майно, що було передане на відповідальне зберігання, та стягнення з відповідача пені в розмірі 81.526,200 грн., нарахованої за період з 12.09.2016 по 31.01.2017, та штрафу в розмірі 40.474,19 грн., нарахованого за прострочення повернення товару понад 30 днів (на підставі ст. 231 Господарського кодексу України).

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем Договору, суди дійшли правильного висновку про те, що вказаний договір за своєю правовою природою є договором зберігання.

Відповідно до ч. 1 ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Відповідно до ч. 1 ст. 938 Цивільного кодексу України зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Згідно зі ст. 949 Цивільного кодексу України зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей. Зберігач зобов'язаний передати плоди та доходи, які були ним одержані від речі. Тотожність речі, яка була прийнята на зберігання, і речі, яка була повернута поклажодавцеві, може підтверджуватися свідченням свідків.

Відповідно до ст. 953 Цивільного кодексу України зберігач зобов'язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Відповідно до ст. 953 Цивільного кодексу України зберігач зобов'язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з п. 5.2.1 Договору поклажодавець має право у будь-який час вимагати у зберігача повернення майна, яке знаходиться на зберіганні (всього або його частини).

Відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як вірно встановлено судами, згідно з положеннями Цивільного кодексу України та умовами Договору строк виконання відповідачем обов'язку з повернення майна з відповідального зберігання визначений моментом пред'явлення вимоги.

Відповідно до п. 1.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 № 14 якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Днем пред'явлення вимоги кредитором слід вважати день, у який боржник одержав надіслану йому вимогу, а в разі якщо вимогу надіслано засобами поштового зв'язку і підприємством зв'язку здійснено повідомлення про неможливість вручення поштового відправлення, то днем пред'явлення вимоги є дата оформлення названим підприємством цього повідомлення. Оскільки згаданою статтею 530 ЦК України не визначена форма пред'явлення вимоги кредитором, останній може здійснити своє право як шляхом надіслання платіжної вимоги-доручення, так і шляхом звернення до боржника з листом, телеграмою, надіслання йому рахунка (рахунка-фактури) тощо.

Як зазначалось вище, у відповідь на претензію позивача № 01.6/01.6.2/11034 від 27.09.2016 про повернення мана відповідач направив позивачу листа № 32/14516 від 13.10.2016, в якому визнав, що претензія позивача є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 14 Цивільного кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Відповідно до п. 3.2 Договору приймання майна на відповідальне зберігання та повернення його з відповідального зберігання здійснюється сторонами за актами прийому-передачі, які є невід'ємною частиною цього договору.

З наведеного вбачається, що повернення майна відповідачем повинно відбуватися у такий самий спосіб, яким майно було передано відповідачу позивачем (тобто за актом повернення майна, складеним між позивачем та відповідачем).

Однак належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст. 33-34 Господарського процесуального кодексу України, що підтверджують повернення позивачу майна, переданого на відповідальне зберігання за Договором, відповідач суду не надав.

З огляду на викладене, беручи до уваги настання строку виконання відповідачем обов'язку з повернення майна позивачу та невиконання відповідачем цього обов'язку (зокрема, відповідачем не надано суду доказів повернення майна позивачу - відповідного акта повернення майна, складеного згідно з п. 3.2 договору), колегія суддів погоджується з висновком судів про обґрунтованість вимог позивача про зобов'язання відповідача повернути майно, що було передане на відповідальне зберігання за Договором.

Крім того позивач просив суд у зв'язку з простроченням виконання відповідачем обов'язку з повернення майна стягнути з нього пеню в розмірі 81.526,20 грн., нараховану за період з 12.09.2016 по 31.01.2017, та штраф у розмірі 40.474,19 грн., нарахований за прострочення повернення майна понад 30 днів (на підставі ст. 231 Господарського кодексу України).

Відмовляючи у позові в цій частині, суди виходили з того, що частина 2 статті 231 Господарського кодексу України передбачає механізм нарахування пені та штрафу, зокрема базу нарахування: пеня у розмірі 0,1 відсотка нараховується від вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання, за кожний день прострочення, а штраф у розмірі семи відсотків від вказаної вартості. Тобто, розрахунок пені та штрафу здійснюється від вартості товару, який підлягає передачі при поставці, вартості робіт, які підлягають виконанню, вартості послуг, які надаються.

При цьому суди відзначили, що відповідач надає послуги зберігання безоплатно. Водночас, за висновком судів, позивач помилково нараховував штрафні санкції від вартості майна, яке було передано на зберігання, що не можна вважати вартістю послуг зберігання.

З урахуванням наведеного суди відмовили в задоволенні позову про стягнення пені в сумі 8.1526,20 грн. та штрафу в сумі 40.474,19 грн.

Колегія суддів вважає висновки судів в цій частині передчасними та такими, що зроблені за неповного з'ясування обставини, які мають значення для справи, а також за невірного застосування матеріального та процесуального права з огляду на таке.

Як зазначалось вище, відповідно до ч. 1 ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Таким чином, договір зберігання покладає на зберігача, зокрема, і прямий обов'язок повернути річ поклажодавцеві як неодмінну складову послуги зберігання.

Пунктом 4.1.5 укладеного між сторонами Договору також передбачений обов'язок зберігача (відповідача) повернути майно поклажодавцеві (позивачу) за першою вимогою останнього.

Колегія суддів погоджується з судами попередніх інстанцій, що згідно з ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України розрахунок пені та штрафу здійснюється, виходячи з вартості товару, який підлягає передачі, вартості робіт, які підлягають виконанню, вартості послуг, які надаються.

При цьому колегія суддів відзначає, що порушення обов'язку з надання послуг за договором зберігання могло б мати місце, зокрема, у випадку, коли зберігач прийняв би майно на зберігання із запізненням чи повернув таке майно за власною ініціативою раніше обумовленого сторонами строку.

Однак в даному випадку відповідач порушив обов'язок не з надання послуг, а саме з передачі (повернення) майна, за невиконання якого позивачем і були нараховані пеня та штраф.

З урахуванням наведеного суди дійшли помилкового висновку про відмову в позові в частині стягнення пені та штрафу з наведених ними підстав.

В п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 р. № 6 "Про судове рішення" зазначено, що рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Помилково відмовляючи в позові в частині стягнення пені та штрафу з підстав невірно обраної бази для їх нарахування, суди, відповідно, зовсім не встановили відповідних обставин справи в цій частині, зокрема, не здійснили перевірки розрахунку заявлених позивачем до стягнення штрафних санкцій із визначенням періодів їх нарахування та періодів, за які вказані санкції можуть бути стягнуті, зважаючи на строки їх нарахування та стягнення. Вказане призвело і до безпідставного ігнорування судами заяви позивача про зменшення розміру позовних вимог та неприйняття щодо неї відповідного процесуального рішення.

Таким чином суди в порушення ч. 1 ст. 43 ГПК України не встановили в судовому процесі всіх обставин справи всебічно, повно і об'єктивно в їх сукупності в частині позовних вимог про стягнення пені в сумі 81526,20 грн. та штрафу в сумі 40.474,19 грн.

Відповідно до ст. 111-9 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення; скасувати рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд.

Як визначено ст. 111-5 ГПК України, у касаційній інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи у суді першої інстанції за винятком процесуальних дій, пов'язаних із встановленням обставин справи та їх доказуванням.

Згідно зі ст. 111-7 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Невстановлення судами відповідних фактичних обставин, які мають суттєве значення для правильного вирішення спору в частині стягнення пені та штрафу, входять до предмету доказування, а отже підлягають обов'язковому дослідженню, і ненадання їм належної правової оцінки в сукупності є порушенням вимог ст. 43 ГПК України, що виключає можливість висновку суду касаційної інстанції про правильність застосування судами норм матеріального права при вирішенні спору.

Оскільки передбачені процесуальним законодавством межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними фактичні обставини, що не були встановлені попередніми судовими інстанціями, а також з урахуванням наведених вище процесуальних порушень, рішення та постанова в частині відмови у стягненні пені та штрафу підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до господарського суду першої інстанції для встановлення зазначених обставин і надання їм належної правової оцінки в сукупності з урахуванням викладених вище вказівок цієї постанови.

Керуючись статтями 85, 111-5, 111-7, 111-9, 111-11 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго" в особі Відокремленого підрозділу "Південно-Західна електроенергетична система" задовольнити частково.

Рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 13.06.2017 у справі № 910/2326/17 скасувати в частині відмови в задоволенні позову про стягнення пені в сумі 81526,20 грн. та штрафу в сумі 40474,19 грн., а справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 13.06.2017 у справі №910/2326/17 залишити без змін.

Головуючий суддя О.О. Євсіков
суддіО.А. Кролевець
І.А. Плюшко