ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2017 року Справа № 914/604/17

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючий суддя Судді:Могил С.К. (доповідач), Вовк І.В.,
Грек Б.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 04.07.2017 та рішення господарського суду Львівської області від 17.05.2017 у справі № 914/604/17

за позовомФермерського господарства Бурки Віталія Володимировича
доУправління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Львівській області
простягнення 1 000 000 грн. моральної шкоди,
за участю представників

позивача: не з'явились,

відповідача: не з'явились,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2017 року Фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича звернулось до господарського суду Львівської області з позовом до Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Львівській області про стягнення 1 000 000 грн. моральної шкоди, у якому також просив припинити провадження у справі.

Рішенням господарського суду Львівської області від 17.05.2017, залишеним без змін постановою Львівської апеляційного господарського суду від 04.07.2017, у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятими судовими рішеннями позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову, а також припинити провадження у справі.

В обґрунтування заявлених вимог скаржник посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Переглянувши в касаційному порядку оскаржені судові рішення колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, позовні вимоги Фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича обґрунтовані тим, що 15.12.1999 на підставі рішення Сокальської районної ради № 6 від 05.03.1999 позивач отримав у постійне користування із земель фермерського запасу земельну ділянку площею 20 га із земель водосховища ВАТ "Сокальський завод хімічного волокна" для риборозведення.

На підставі цих документів фермерське господарство займалось вирощуванням риби на вказаній території.

За твердженнями позивача, факт приналежності риби, яка знаходиться у ставку біля с. Поториця Сокальського району, Фермерському господарству Бурки Віталію Володимировичу підтверджено постановою Сокальського районного суду Львівської області від 05.03.2010 у справі № 4-1/2010 та ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12.11.2010 у справі № 583/2010.

Як стверджує позивач, 22.05.2017 між представником Фермерського господарства та громадянином ОСОБА_5 заключено усний договір про те, що останній проведе контрольний вилов риби на ставку в с. Поториця для власних потреб фермерського господарства.

Працівниками Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Львівській області 23.05.2013 проведено перевірку на ставку в с. Поториця Сокальського району Львівської області, користувачем якого є позивач, та складено адміністративний протокол № 1435 від 23.05.2013 про незаконний вилов риби.

На думку позивача, висновки працівників Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Львівській області, викладені у зазначеному протоколі, суперечать висновкам, вказаним у постанові Сокальського районного суду Львівської області від 05.03.2010 у справі № 4-1/2010 та ухвалі Апеляційного суду Львівської області від 12.11.2010 у справі № 583/2010.

Посилаючись на те, що складання посадовими особами відповідача зазначеного протоколу підірвало довіру всіх партнерів по бізнесу до позивача, призвело до порушення всіх домовленостей з розвитку бізнесу на території ставка та порушило його конституційні права, гарантовані ст.ст. 3, 13, 19, 40, 41, 64, 68, 124 Конституції України, що, в свою чергу, спричинило страждання, які полягають у приниженні честі, гідності, ділової репутації, моральних переживань, останній звернувся з даним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог місцевий господарський суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з недоведеності належними та допустимими доказами наявності усіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення для відшкодування моральної шкоди. Відмовляючи у задоволенні клопотання про припинення провадження у справі, суди обох інстанцій зазначили, що даний спір підвідомчий господарським судам.

Колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками місцевого та апеляційного господарських судів, з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до п. 3 ч. 2 зазначеної статті, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

За приписами ч. 1, п. 9 ч. 2 ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до ч. 1, п. 4 ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верхового Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Частиною 2 п. 5 зазначеної постанови передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При цьому відшкодування моральної шкоди здійснюється у разі наявності у діях правопорушника усіх елементів складу цивільного правопорушення у їх сукупності, а саме: неправомірної поведінки особи, наявності шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та шкодою, а також вини заподіювача шкоди.

В свою чергу, законом не покладається на позивача обов'язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

Судами обох інстанцій встановлено, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про приниження честі, гідності, ділової репутації позивача або наявності втрат немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням його ділової репутації, внаслідок дій відповідача, а також не обґрунтовано розміру заявленої до стягнення моральної шкоди в сумі 1 000 000 грн.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

При цьому, з огляду на положення ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, саме позивач повинен довести сам факт завдання йому шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, тобто факт порушення такого права і факт завдання збитків.

Враховуючи викладене та беручи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, відповідно до яких переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, колегія суддів погоджується з висновками місцевого та апеляційного господарських судів, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності усіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення для відшкодування моральної шкоди, та як наслідок - про відмову в позові.

При цьому колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками апеляційного господарського суду, що вимоги скаржника про припинення провадження у справі та прийняття рішення по суті про задоволення позову є взаємовиключними, оскільки припинення провадження не передбачає (виключає) розгляд позовної заяви та прийняття рішення по суті позовних вимог.

В свою чергу, з огляду на те, що у позові заявлено лише вимогу про відшкодування шкоди до суб'єкта владних повноважень, така вимога не об'єднується з вимогою вирішити публічно-правовий спір, сторони спору за своїм суб'єктним складом відповідають ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів погоджується з висновками судів обох інстанцій, що даний спір підвідомчий господарським судам.

Враховуючи викладене та беручи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів не вбачає підстав для скасування постанови апеляційного та рішення місцевого господарських судів у даній справі, оскільки в межах касаційного провадження скаржником не доведено порушення або неправильного застосування судами норм матеріального та/або процесуального права, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують правильних висновків місцевого та апеляційного господарських судів.

Керуючись ст.ст. 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу залишити без задоволення, постанову Львівського апеляційного господарського суду від 04.07.2017 - без змін.

Головуючий суддя Могил С.К.

Судді: Вовк І.В.
Грек Б.М.