ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2017 року Справа № 910/1548/17

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Вовк І.В.(головуючий, доповідач),
Грек Б.М.,
Студенець В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 13.07.2017 року у справі № 910/1548/17 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика" до товариства з обмеженою відповідальністю "Крупенія", публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України", про визнання договору недійсним та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2017 року позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до відповідачів про визнання недійсним договору про спільну діяльність від 26.07.2016 року, укладеного між ТОВ "ТЛК "Арктика" та ТОВ "Крупенія", та стягнення 55 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано: укладенням від імені ТОВ "ТЛК "Арктика" колишнім директором ОСОБА_4 не в інтересах товариства та з порушенням мети здійснення господарської діяльності товариства - отримання прибутку; вчиненням спірного правочину внаслідок зловмисної домовленості його сторін з метою виведення активів товариства позивача; суперечністю спірного договору про спільну діяльність вимогам законодавства, оскільки визначене в договорі майно, як вклад ТОВ "Крупенія" в спільну діяльність, ніколи не належало останньому на будь-якому речовому праві, а відтак, він і не міг внести його до спільної діяльності; укладенням договору про спільну діяльність з метою приховування іншого правочину - договору оренди строком на 10 років, який всупереч вимогам законодавства не був посвідчений нотаріально, а тому є нікчемним.

Крім того, вимоги про стягнення з відповідачів грошових коштів у розмірі 55000 грн. обгрунтувано безпідставним використанням майна позивача та отриманням доходів за передачу його в оренду.

Рішенням господарського суду міста Києва від 05.04.2017 року (суддя Босий В.П.) позов задоволено частково: визнано недійсним договір про спільну діяльність від 26.07.2016 року, укладений між ТОВ "Торгово-логістичний комплекс "Арктика" та ТОВ "Крупенія"; стягнуто з ТОВ "Крупенія" на користь ТОВ "Торгово-логістичний комплекс "Арктика" грошові кошти за безпідставне використання майна у розмірі 55 000,00 грн., в іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.07.2017 року (судді: Андрієнко В.В., Руденко М.А., Буравльов С.І.) рішення суду першої інстанції скасовано, в позові відмовлено повністю.

У касаційній скарзі позивач вважає, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, і тому просить прийняту ним постанову скасувати, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У відзиві на касаційну скаргу ТОВ "Крупенія" вважає, що постанова у справі є законною, та просить залишити її без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

Відзив на касаційну скаргу від ПАТ "Державний ощадний банк України" до суду не надходив.

У судовому засіданні оголошувалася перерва до 11.10.2017 року.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи та прийняті в ній судові рішення, суд касаційної інстанції вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, що 26.07.2016 року між ТОВ "ТЛК "Арктика" (сторона 1) та ТОВ "Крупенія" (сторона 2/оператор спільної діяльності) було укладено договір про спільну діяльність, відповідно до умов п. 1.1 якого сторони зобов'язалися шляхом об'єднання своїх зусиль та майна, що належить сторонам на відповідних правових підставах, спільно діяти у сфері надання логістичних послуг без створення юридичної особи для досягнення наступних спільних господарських цілей: покращення якості надання логістичних та інших супутніх послуг клієнтам; запровадження найкращих європейських практик у сфері надання логістичних послуг; оптимізація зусиль сторін для удосконалення матеріально-технічної бази та інфраструктури об'єктів; підвищення конкурентоздатності сторін на ринку логістичних послуг; зниження операційних затрат, пов'язаних із розповсюдженням/постачанням/транспортуванням (перевезенням) вантажів, підбором та утриманням персоналу; консолідація та контроль ресурсів, можливостей та технології логістичних процесів; створення сприятливих умов для розвитку логістичного бізнесу.

Згідно із п. 3.1 договору вкладами сторін у спільну діяльність є: вкладом сторони 1 у спільну діяльність є право користування земельними ділянками, право користування приміщеннями, які за функціональним призначенням відповідають меті спільної діяльності та перелік яких визначений у додатку №1 до договору; вкладом сторони 2 у спільну діяльність є холодильне обладнання на базі компресорних станцій, інше обладнання, а також досвід та професійні знання персоналу у сфері надання логістичних послуг, що забезпечуватиме реалізацію мети спільної діяльності, перелік яких визначений у додатку №1 до договору.

Пунктами 3.2, договору визначено, що сторони домовились оцінити свої вклади у наступному співвідношенні: сторона 1 - 992 684,40 грн., що становить 10%; сторона 2 - 8 930 000,00 грн., що становить 90%.

За п. 3.4 договору внесення сторонами вкладів у спільну діяльність підтверджується підписанням уповноваженими представниками сторін акта приймання-передачі вкладів у спільну діяльність.

У відповідності до п.п. 3.7, 3.8 договору оператор спільної діяльності за результатами кожного кварталу звітує перед стороною 1 про доходи та витрати спільної діяльності шляхом направлення відповідного звіту не пізніше 10 (десяти) календарних днів, що слідують за звітним (квартальним) періодом. Розподіл прибутку здійснюватиметься у наступному співвідношенні: сторона 1 - 10%, сторона 2 - 90%.

Положеннями п. 3.9 договору встановлено, що належні сторонам грошові кошти будуть перераховуватися оператором спільної діяльності, який здійснює управління поточним рахунком (рахунками) спільної діяльності, на поточні рахунки кожної із сторін протягом 10 (десяти) банківських днів після складання та надсилання звіту.

Згідно із п. 13.1 договору договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та діє протягом 10 (десяти) років з можливістю продовження на такий самий період, якщо жодна зі сторін не повідомить письмово іншу сторону про припинення його дії не пізніше ніж за 30 (тридцять) календарних днів до завершення строку дії Договору.

Відповідно до додатку № 1 до договору сторонами було погоджено, що вкладом сторони 1 є: право користування двома земельними ділянками та нежитловими приміщеннями комплексу по зберіганню, виробництву продуктів харчування, а вкладом сторони 2 є: холодильне та інше обладнання, досвід і професійні знання персоналу у сфері надання логістичних послуг.

Предметом даного судового розгляду є вимоги позивача до відповідачів про визнання недійсним договору про спільну діяльність та стягнення грошових коштів за безпідставне використання його майна.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання недійсним договору та стягнення з ТОВ "Крупенія" 55000 грн. суд першої інстанції виходив з того, що встановленими судом в сукупності обставинами підтверджуються доводи позивача про те, що фактичною метою укладення спірного договору було виключно передання належного майна ТОВ "ТЛК "Арктика" в користування ТОВ "Крупенія", тобто, відповідні правовідносини носять характер правовідносин оренди нерухомого майна, та їх було вчинено з метою приховування договору оренди належного ТОВ "ТЛК "Арктика" майна, а відтак, оскаржуваний договір є удаваним.

Зокрема, такими обставинами є: датування договору за два дні до звільнення особи, яка від імені ТОВ "ТЛК "Арктика" підписала його; факти недобросовісності такої особи у виконанні покладених на неї обов'язків як керівника ТОВ "ТЛК "Арктика" були встановлені судовими рішеннями; на вказану дату у ТОВ "Крупенія" не було в наявності активів, визначених як його вклад в спільну діяльність, (зокрема, штату працівників); у ТОВ "ТЛК "Арктика" була відсутня необхідність як в отриманні таких активів (існування власного штату професійних найманих працівників) так і у створенні спільної діяльності з метою надання логістичних послуг на базі свого майна, адже відповідна діяльність вже існувала та забезпечувала надходження коштів, в той час як за умовами договору надходження таких коштів зменшується на 90% на користь ТОВ "Крупенія"; звільнення працівників ТОВ "ТЛК "Арктика" через сім днів після дати договору фактично зумовлено необхідністю їх наймання ТОВ "Крупенія" для здійснення діяльності на базі належного позивачу майна; визначення вартості права користування майном позивача протягом десяти років в розмірі, який у 333 рази менший вартості такого майна (визначена за оцінкою експерта при передачі його в іпотеку ПАТ "Державний ощадний банк України").

Разом з тим, місцевий господарський суд дійшов висновку, що оскільки оспорюваний договір фактично є правочином оренди нерухомого майна, укладеним строком на 10 років, та всупереч положенням ст. ст. 793 Цивільного кодексу України він не був нотаріально посвідчений, то в силу приписів ст. 220 Цивільного кодексу України є нікчемним.

В той же час, враховуючи безпідставне користування ТОВ "Крупенія" майном позивача з моменту укладення договору про спільну діяльність, та отримання доходів у цей період у загальному розмірі 13 322 059,05 грн. від здачі його в оренду, то позовні вимоги ТОВ "ТЛК "Арктика" про стягнення з ТОВ "Крупенія" грошових коштів у розмірі 55000,00 грн. суд першої інстанції визнав правомірними та обґрунтованими.

Відмову в позові про стягнення відповідних коштів з ПАТ "Державний ощадний банк України" місцевий господарський суд мотивував недоведеністю існування відповідної згоди Ощадбанку на укладення договору, якою обґрунтовується звернення з відповідної вимогою до суду.

В свою чергу апеляційний господарський суд відмовляючи в позові виходив з того, що оскільки відчуження ТОВ "ТЛК "Арктика" електричного обладнання, яке в подальшому було відчужене ТОВ "Нагваль Фіш" ТОВ "Крупенія" та внесене останнім в якості вкладу у спільну діяльність, відбулось на підставі договору купівлі-продажу №23/05-КП1 від 23.05.2016 року, який в судовому порядку не був визнаний недійсним, то висновки місцевого господарського суду щодо неможливості внесення ТОВ "Крупенія" свого вкладу, визначеного Додатком №1 до договору спільної діяльності, є передчасними та необґрунтованими, що в свою чергу призвело до невірного тлумачення змісту та суті договору про спільну діяльність та висновку про його удаваність, а в подальшому визнання недійсним на підставі норми ч. 2 ст. 793 Цивільного кодексу України, за відсутності нотаріального посвідчення договору найму будівлі строком більш ніж 3 роки.

При цьому, недобросовісність колишнього директора ТОВ "ТЛК "Арктика" хоч і встановлена судовими рішеннями, проте апеляційний суд визнав наведені обставини такими, що не мають істотного значення для розгляду даної справи, зважаючи на відсутність підстав для визнання правочину про здійснення спільної діяльності недійсним.

До того ж, апеляційний суд відмовив у задоволенні вимоги про стягнення з ТОВ "Крупенія" грошових коштів у розмірі 55 000,00 грн. за безпідставне користування майном, як похідної.

Такі висновки судів попередніх інстанцій суд касаційної інстанції вважає передчасними з огляду на таке.

Конституційний принцип доступності правосуддя реалізується через статтю 1 Господарського процесуального кодексу України. Так, до господарського суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. До підстав позову входять юридичні факти, тобто ті, з якими норми матеріального права пов'язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов'язків суб'єктів спірного матеріального правовідношення. Розрізняють фактичні та юридичні (правові) підстави позову. Позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення його прав та інтересів, а суд повинен перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і в залежності від встановлених обставин вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для судового захисту.

Позивач обґрунтував заявлені ним вимоги тим, що спірний договір суперечить приписам чинного на момент його укладення законодавства України, вчиненням спірного правочину внаслідок зловмисної домовленості його сторін, а також тим, що цей договір насправді є прихованим договором оренди нерухомого майна на строк більше 3 років, який всупереч вимогам законодавства не був посвідчений нотаріально.

Проте, суд першої інстанції визнавши спірний договір удаваним, що насправді приховує договір оренди строком на 10 років, а відтак - недійсним за відсутності його нотаріального посвідчення, не навів правової оцінки іншій підставі заявленого позову - вчинення правочину внаслідок зловмисної домовленості його сторін, обмежившись посиланням на недоведеність існування таких обставин.

При цьому місцевий господарський суд не звернув увагу на суперечливість заявлених підстав позову та не навів оцінки можливості одночасного застосування такої правової конструкції, визначеною ст. 232 ЦК України та ст. 235 ЦК України.

Натомість суд апеляційної інстанції взагалі не розглянув позовних вимог про визнання недійсним договору з підстав, передбачених ст. 232 ЦК України.

Відповідно до ст. 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

Згідно із ст. 1132 ЦК України за договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов'язання об'єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети.

Положеннями ч. 1 ст. 1133 ЦК України встановлено, що вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв'язки.

Обома судовими інстанціями встановлено, що з огляду на умови договору сторонами було погоджено передати належне їм майно, визначене як внески учасників, в спільну діяльність з надання права повного розпорядження ним оператору такої діяльності - ТОВ "Крупенія", строком на 10 років.

В той же час, залишились поза увагою судів умови договору щодо порядку внесення сторонами вкладів у спільну діяльність, яким не наведено жодної правової оцінки, та у цьому зв'язку не з'ясовано обставин фактичного вчинення сторонами договору дій на його виконання з передачі майна (земельних ділянок, устаткування) в якості вкладів у спільну діяльність.

Згідно із ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", якої передбачено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Удаваний правочин не має іншої мети, ніж приховування іншого правочину. Якщо в результаті вчинення правочину настають й інші правові наслідки, правочин не може бути визнано удаваним.

Таким чином, відповідно до вимог ст. 33 ГПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: обставини укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Такий правовий висновок наведено у постанові Верховного Суду України від 07.09.2016 року в цивільній справі № 6-1026цс16 в подібних правовідносинах.

Втім, суди обох інстанцій наведеного не врахували та не з'ясували наявності сукупності таких обставин, що входять до предмета доказування у такому господарському спорі.

До того ж, суд першої інстанції, дійшовши висновку про удаваність договору укладеного з метою приховування іншого правочину, а саме, договору оренди нерухомого майна, не навів ознак і обставин, що свідчать про виникнення між сторонами такого договору відносин оренди, не з'ясував обставин пов'язаних з фактичним виконанням сторонами саме договору оренди, а суд апеляційної інстанції всебічно не встановив, які дійсні правовідносини склалися між сторонами під час виконання цього договору.

Водночас, визнавши спірний договір удаваним і дійшовши висновку про вчинення сторонами насправді договору оренди нерухомого майна та визнавши недійсним такий договір у зв'язку з відсутністю його нотаріального посвідчення всупереч вимогам ч. 2 ст. 793 ЦК України, за якою договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що предметом вкладів сторін за спірним договором є не лише право на нерухоме майно, а й на земельні ділянки і рухоме майно, та визнаючи договір недійсним в цілому, цим обставинам не навів жодної правової оцінки.

Крім того, місцевий господарський суд визнавши недійсним договір про спільну діяльність від 26.07.2016 року, укладений між ТОВ "ТЛК "Арктика" та ТОВ "Крупенія", оскільки він насправді є договором оренди, який є нікчемним, не врахував особливих правових наслідків визнання недійсним таких договорів, що визначені ст. 236 ЦК України та 207 ГК України.

Наведеними нормами матеріального права визначено, що у разі, якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Фактичне користування майном на підставі договору оренди унеможливлює у разі його недійсності проведення між сторонами двосторонньої реституції, тому такий договір повинен визнаватися судом недійсним з моменту укладення, а зобов'язання за цим договором - припинятися на майбутнє.

Отже, господарські суди першої та апеляційної інстанцій не встановили дійсних обставин спору, які мають суттєве значення для правильного вирішення такого господарського спору, не з'ясували повно і всебічно спірні правовідносини між сторонами, не надали вказаним правовідносинам належної правової оцінки, а тому дійшли передчасних та суперечливих висновків як про часткове задоволення, так і про відмову у задоволені позову.

За таких обставин, прийняті судові рішення не можна визнати законними й обґрунтованими, і тому вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати наведене і вирішити спір з дотриманням вимог закону.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 - 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-логістичний комплекс "Арктика" задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 13.07.2017 року та рішення господарського суду міста Києва від 05.04.2017 року скасувати, і справу № 910/1548/17 передати на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі.

Головуючий суддя І.Вовк

Судді Б.Грек

В.Студенець