КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" жовтня 2017 р. справа№ 910/14465/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Руденко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі: Ковальчуку Р.Ю.

за участю представників: позивача: Іваницька Т.Б.

відповідача: Косик С.І.

розглянувши апеляційну скаргу Міністерства фінансів України

на ухвалу Господарського суду м. Києва від 04.09.2017 р.

у справі № 910/14465/17 (суддя - Паламар П.І.)

за позовом Міністерства фінансів України

до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Банк "Фінанси та кредит"

про включення до реєстру кредиторів

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року Міністерство фінансів України звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Банк "Фінанси та кредит" про поновлення строку для включення позивача до реєстру кредиторів АТ "Банк "Фінанси та кредит".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.09.2017 р. було відмовлено у прийнятті позовної заяви Міністерства фінансів України.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, Міністерство фінансів України звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та направити справу до місцевого суду для розгляду по суті.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права.

Так, в апеляційній скарзі скаржник зазначає, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваної ухвали порушено приписи Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та вказаний спір підлягає вирішенню в господарських судах України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.09.2017 р. порушено апеляційне провадження у справі № 910/14465/17 та призначено до розгляду на 12.10.2017 р.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Постановою Правління Національного банку України № 898 від 17.12.2015 р. було відкликано банківську ліцензію та ініційовано процедуру ліквідації Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит».

17.09.2015 р. виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 171 про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб строком на 3 місяці з 18.09.2015 р. по 17.12.2017 р. включно.

Відмовляючи у прийнятті позовної заяви, місцевий суд посилався на те, що відповідно до вимог Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" уповноважена особа не наділена самостійною дієздатністю, а діє, залежно від характеру відносин від імені або Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, або неплатоспроможного банку як його керівник, а тому спір підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Однак судова колегія не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 вказаного Закону основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. На виконання свого основного завдання Фонд у порядку, передбаченому цим Законом, здійснює процедуру виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків, організовує відчуження всіх або частини активів і зобов'язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку.

Як передбачено ч. 5 ст. 12 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», виконавча дирекція Фонду має повноваження у сфері виведення неплатоспроможних банків з ринку, зокрема, визначає умови та порядок здійснення виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків відповідно до цього Закону, делегує та відкликає всі або частину своїх повноважень колегіальним органам та/або уповноваженій особі (кільком уповноваженим особам) Фонду в обсягах, визначеним цим Законом;

Відповідно ч. 1 до ст. 35 вищезазначеного Закону тимчасовим адміністратором неплатоспроможного банку та ліквідатором банку (крім ліквідації банку за рішенням власників) є Фонд. Фонд може делегувати рішенням виконавчої дирекції Фонду частину або всі свої повноваження як тимчасового адміністратора або ліквідатора уповноваженій особі (уповноваженим особам) Фонду.

З дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. На період тимчасової адміністрації усі структурні підрозділи, органи та посадові особи банку підпорядковуються у своїй діяльності Фонду та уповноваженій особі Фонду в межах повноважень, встановлених цим Законом та делегованих Фондом, і діють у визначених Фондом/уповноваженою особою Фонду межах та порядку (ч. ч. 1, 2 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Відповідно до ч. 5 ст. 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи фонду кредитори мають право заявити уповноваженій особі Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються. У разі призначення уповноваженої особи Фонду, якій делеговано Фондом повноваження щодо складення реєстру акцептованих вимог кредиторів, кредитори заявляють про свої вимоги до банку такій уповноваженій особі Фонду.

Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» зазначено, що уповноважена особа Фонду - це працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Уповноважена особа Фонду у своїй діяльності підзвітна Фонду, який несе відповідальність за дії уповноваженої особи Фонду щодо процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку. Уповноважена особа Фонду діє від імені банку в межах повноважень Фонду.

У разі призначення уповноваженої особи Фонду, якій делеговано Фондом повноваження щодо складення реєстру акцептованих вимог кредиторів, кредитори заявляють про свої вимоги до банку такій уповноваженій особі Фонду.

Так, зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач звернувся з вимогами до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Банк "Фінанси та кредит" не як до фізичної особи, а до особи, яка представляє інтереси АТ "Банк "Фінанси та кредит" в межах повноважень Фонду.

Як вказує позивач, Міністерство фінансів України було позбавлене можливості вчасно подати заяву про включення до реєстру акцептованих вимог кредиторів, тому звернулося до Господарського суду м. Києва для включення Міністерства фінансів України до реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «Банк «Фінанси та Кредит» з проханням поновити пропущений строк.

Розглядаючи позов, що стосуються включення до реєстру акцептованих вимог кредиторів, суд має встановити наявність відповідного боргу банку перед позивачем як підстави для включення відповідної суми до певної черги реєстру акцептованих вимог кредиторів.

Тобто фактично підлягає перевірці правомірність майнових вимог особи до суб'єкта господарювання - банку.

З огляду на це, у даному випадку уповноважена особа Фонду виступає як ліквідатор банку, особа, яка діє від імені банку, а тому такий спір підвідомчий господарському судочинству, а не цивільному.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 2 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» законодавство про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом при розгляді судом справи про визнання неплатоспроможним (банкрутом) банку застосовується з урахуванням норм законодавства про банки і банківську діяльність.

В свою чергу, статтею 1 закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що цей Закон визначає структуру банківської системи, економічні, організаційні і правові засади створення, діяльності, реорганізації і ліквідації банків.

У п. 6 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» зазначено, що ліквідація банку - процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Виходячи із системного аналізу вказаних норм законодавства та враховуючи положення ст. 12 ГПК України, колегія вважає, що на спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного суду України від 15.06.2016 р. у справі № 21-286а16 та від 16.02.2016 р. у справі № 21-4846а15, де зазначено, що спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, розглядаються за правилами господарського судочинства.

Також, згідно з постановою Верховного Суду України від 07.10.2015 р. справи, які виникли на підставі цивільно-правової угоди й уповноважена особа Фонду виступає від імені сторони такого правочину, не здійснюючи при цьому владних повноважень, не підлягають розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги практику Верховного Суду України в аналогічних правовідносинах, судова колегія дійшла висновку про те, що спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, розглядаються за правилами господарського судочинства.

Згідно зі ст. 104 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Частиною 5 статті 106 ГПК України встановлено, що апеляційні скарги на ухвали місцевого господарського суду розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення місцевого господарського суду.

Відповідно до положень ч. 7 ст. 106 ГПК України у випадках скасування апеляційною інстанцією ухвал про відмову у прийнятті позовної заяви або заяви про порушення справи про банкрутство, про повернення позовної заяви або заяви про порушення справи про банкрутство, зупинення провадження у справі, припинення провадження у справі, про залишення позову без розгляду або залишення заяви у провадженні справи про банкрутство без розгляду справа передається на розгляд місцевого господарського суду.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Міністерства фінансів України підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала Господарського м. Києва від 04.09.2017 р. у справі № 910/14465/17 - скасуванню, з переданням вказаної справи на розгляд до Господарського суду м. Києва.

Стосовно витрат скаржника по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору. Стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує мито за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнена від сплати судового збору.

Як вже зазначалось вище, у справі № 910/14465/17 судом апеляційної інстанції було переглянуто та скасовано ухвалу місцевого господарського суду з числа зазначених у ч. 7 ст. 106 ГПК України з передачею справи на розгляд суду першої інстанції, тому розподіл сум судового збору, пов'язаного з розглядом апеляційної скарги, повинен здійснюватися судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами ст. 49 ГПК України, що не суперечить правовій позиції, викладеній в п. 4.8 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 р. «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України».

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103-106 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну Міністерства фінансів України задовольнити.

2. Ухвалу Господарського суду м. Києва від 04.09.2017 р. у справі № 910/14465/17 скасувати та передати справу на розгляд Господарського суду м. Києва.

3. Матеріали справи № 910/14465/17 повернути до Господарського суду м. Києва.

4. Копію постанови надіслати сторонам.

Головуючий суддя С.І. Буравльов

Судді М.А. Руденко

Є.Ю. Пономаренко