ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2017 року Справа № 910/1831/17

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого суддіШевчук С.Р. (доповідач)
суддівВладимиренко С.В., Демидової А.М.
розглянувши касаційну скаргуФізичної особи-підприємця ОСОБА_4
та постановуКиївського апеляційного господарського суду від 27.06.2017
у справі№910/1831/17 Господарського суду міста Києва
за позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_4
доПублічного акціонерного товариства "УкрСиббанк"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачаТовариство з обмеженою відповідальністю "Кей Колект"
провизнання недійсною додаткової угоди до кредитного договору
за участю представників сторін:

- позивача: ОСОБА_4 особисто, ОСОБА_5, договір від 17.10.2017

- відповідача: не з'явилися

- третьої особи: Поливода В.Д., дов. № 2305 від 14.10.2017

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2017 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 (далі - позивач) звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Кей Колект" (далі - третя особа), про визнання недійсною додаткової угоди до кредитного договору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.04.2017 у справі № 910/1831/17 (суддя Ващенко Т.М.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.06.2017 (у складі головуючого судді Мартюк А.І., суддів Алданової С.О., Зубець Л.П.), у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятими у даній справі судовими рішеннями, ФОП ОСОБА_4 звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 20.04.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.06.2017 у справі № 910/1831/17, прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що оскаржувані судові рішення прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідач надав відзив на касаційну скаргу, вважає доводи касаційної скарги необґрунтованими, просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Третя особа не скористалася правом, наданим ст. 1112 ГПК України, не надала відзив на касаційну скаргу, що в силу положень ст. 1112 ГПК України не перешкоджає перегляду судових актів, що оскаржуються.

Перевіривши доводи касаційної скарги, юридичну оцінку встановлених фактичних обставин, проаналізувавши правильність застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи, 24.01.2008 між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк") (банк) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (позичальник) було укладено кредитний договір №0, відповідно до п.1.1 якого банк зобов'язується надавати позичальнику, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит у формі не поновлювальної кредитної лінії в національній валюті України на суму ліміту кредитної лінії, що дорівнює 454 500 грн, у порядку та на умовах, визначених цим договором.

За умовами п.1.2 договору №0 від 24.01.2008 надання кредиту здійснюється з 24.01.2008; позичальник у будь-якому випадку зобов'язаний повернути кредит в повному обсязі в термін, не пізніше 24.01.2011, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного терміну (достроково) відповідно до умов розділу 11 цього договору. Позичальник зобов'язується повернути основну суму кредиту та сплачувати плату за користування кредитом у вигляді процентів, комісій, а також сплатити штрафні санкції та здійснити інші грошові платежі згідно умов договору на рахунок НОМЕР_1 в АКБ "УкрСиббанк". Кредит вважається повернутим в момент зарахування грошової суми в повному обсязі на зазначений в цьому пункті рахунок банку.

Згідно п.1.3.1, 1.3.2 договору №0 від 24.01.2008 за користування кредитними коштами за цим договором встановлюється процентна ставка в розмірі 14% річних, якщо не встановлена інша ставка згідно умов цього договору. За користування кредитними коштами понад встановлений договором строк, процентна ставка встановлюється в розмірі 28% річних. Такий розмір ставки застосовується до всієї простроченої суми основного боргу позичальника за договором. Нарахування та облік процентів банк здійснює відповідно до умов цього договору та вимог чинного законодавства, зокрема, нормативних актів Національного Банку України.

У п.2.1 вказаного правочину зазначено, що в забезпечення виконання зобов'язань позичальника за даним договором банком прийнято в заставу нерухомість, а саме нежиле приміщення загальною площею 265,4 кв.м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, ринковою вартістю 2 272 500 грн, згідно договору іпотеки №13134 від 24.01.2008.

Строк дії договору встановлюється з дати його укладання і до повного погашення суми кредиту, плати за кредит та пені, у разі її нарахування (п.9.5 договору №0 від 24.01.2008).

У додатку №1 до договору №0 від 24.01.2008 сторонами було визначено графік погашення кредиту.

02.07.2008 між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" та ФОП ОСОБА_4 було укладено додаткову угоду №1 до договору №0 від 24.01.2008, в якій сторонами було погоджено, що у зв'язку зі зміною виду кредитування, для ідентифікації договору можуть застосовуватись як номер договору, зазначений при його укладанні, а саме №0 від 24.01.2008, так і реєстраційний номер договору в системі обліку банку, а саме №0 від 02.07.2008.

У п.2 додаткової угоди №1 від 02.07.2008 погоджено внесення змін до п.1.1 договору №0 від 24.01.2008, зокрема, викладено останній у наступній редакції: "Банк зобов'язується надавати позичальнику, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит у валютах, вказаних в цьому договорі, у формі не поновлювальної кредитної лінії з лімітом кредитної лінії, встановленим в базовій валюті, що дорівнює 454 500 (чотириста п'ятдесят чотири тисячі п'ятсот) гривень 00 копійок, у порядку і на умовах, зазначених у даному договорі. Кредитування позичальника здійснюється шляхом надання окремих частин кредитних коштів (траншів) в будь-якій валюті, що передбачена цим договором, в межах ліміту кредитної лінії. Сторони погодити, що з метою отримання траншу в доларах США позичальник надає до банку письмову заяву (за формою згідно додатку №1 до договору), в якій зазначає бажану суму траншу (в межах ліміту кредитної лінії) та бажану дату його отримання. Надання траншів в національній валюті здійснюється на підставі окремих додаткових угод до договору, укладених між банком та позичальником. Ліміт кредитної лінії розраховується в базовій валюті незалежно від валюти траншів, що видаватимуться. Валютою кредиту (траншу) можуть бути: долар США (USD), та/або гривня України (UAH).

Базовою валютою за цим договором є гривня. Під базовою валютою за договором розуміється валюта, в яку перераховуються суми наданих та/або запитаних до отримання кредитів (траншів) в різних валютах договору, для розрахунку ліміту кредитної лінії та заборгованості позичальника.

Загальна сума заборгованості за всіма позичковими рахунками (за якими обліковуються всі видані за цим договором транші) розраховується шляхом складання сум виданих траншів в кожній з валют даного договору, помножених на курс гривні Національного Банку України до такої валюти, та поділених на курс гривні Національного Банку України до базової валюти на день надання заявки на видачу чергового траншу.

Загальна сума заборгованості за всіма траншами (частинами) кредитів на день подання заяви на видачу чергового траншу та/або на дату зниження ліміту кредитної лінії, не може перевищувати встановленого п.1.1. договору та/або графіком зниження ліміту кредитної лінії, наведеного в додатку до договору, ліміту кредитної лінії незалежно від виду валюти наданих траншів (частин) кредиту.".

Крім того, означеною додатковою угодою контрагентами також погоджено внесення змін до кредитного договору в частині визначення розміру процентної ставки за користування кредитом.

В обґрунтування позовних вимоги про визнання недійсним додаткової угоди №1 від 02.07.2008 до кредитного договору №0 від 24.01.2008, позивач посилається на те, що в екземплярі боржника наведено, що позичальник зобов'язується повертати суму кредиту та сплачувати проценти, комісії, штрафи та інші платежі згідно умов договору на рахунки: в Доларах США (USD) - на рахунок № НОМЕР_3 в банку, код банку (МФО) 351005; в Українській гривні (UAH) - на рахунок НОМЕР_4 в банку, код банку (МФО) 351005, тоді як в примірнику банку вказано замість рахунка в Доларах США (USD) - на рахунок № НОМЕР_3 рахунок НОМЕР_2 в банку, код банку (МФО) 351005. З огляду на наведене, за твердженнями заявника, останній був позбавлений можливості реалізовувати свої права та обов'язки, визначені договором, в тому числі, щодо погашення кредитної заборгованості, що призвело до нарахування банком пені, штрафів та підвищених процентів. Наведене, за твердженнями позивача, вказує на те, що відповідач навмисно ввів в оману боржника щодо умов додаткової угоди, які мають істотне значення. Таким чином, позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсною додаткової угоди №1 від 02.07.2008 до договору №0 від 24.01.2008 на підставі приписів ст.ст. 203, 215, 230 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

За змістом ст. 509 ЦК України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст. 11, 509 ЦК України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1054 ЦК України).

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Частинами 1 та 2 ст. 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У п.3.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вказано, що у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі, в тому числі, ст. 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що з наданого позивачем примірнику додаткової угоди №1 від 02.07.2008 вбачається погодження сторонами внесення змін до п.1.2.2 договору №0 від 24.01.2008 та викладення його у наступній редакції: "Позичальник у будь-якому випадку зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі в термін, не пізніше "24" січня 2011 року, якщо тільки : не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного терміну (достроково) відповідно до умов договору. Позичальник зобов'язується повертати суму кредиту та сплачувати проценти, комісії, штрафи та інші платежі згідно умов договору на рахунки: в Доларах СШ А (USD) - на рахунок № НОМЕР_3 в банку, код банку (МФО) 351005; в Українській гривні (UAH) - на рахунок НОМЕР_4 в банку, код банку (МФО) 351005; Кредит вважається повернутим в момент зарахування грошової суми в повному обсязі на відповідний рахунок Банку. Повернення кредиту повинно бути здійснено в тій самій валюті, в якій було отримано відповідний транш."

Одночасно, у примірнику додаткової угоди №1 від 02.07.2008, яку представлено до матеріалів справи відповідачем вказано, що позичальник зобов'язується повертати суму кредиту та сплачувати проценти, комісії, штрафи та інші платежі згідно умов договору на рахунки: в Доларах США (USD) - на рахунок НОМЕР_2 в банку, код банку (МФО) 351005; в Українській гривні (UAH) - на рахунок НОМЕР_4 в банку, код банку (МФО) 351005.

На підтвердження наявності вини відповідача, позивачем надано до матеріалів справи ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 26.07.2016 у справі №757/14693/16-к, в якій встановлено, що ОСОБА_7, якою з боку відповідача підписано оспорюваний правочин, перебуваючи на посаді начальника відділення, будучи службовою особою, перебуваючи в службовому кабінеті, розташованому в приміщенні АКІБ "УкрСиббанк", діючи всупереч своїй посадовій інструкції начальника відділення категорії "А"/"Б", затвердженої начальником Другого Київського управління Київського регіонального департаменту АКІБ "УкрСиббанк" ОСОБА_8, під час підписання додаткової угоди №1 до кредитного договору №0 від 24.01.2008 року внесла до банківського екземпляру додаткової угоди № 1, що є офіційним документом, завідомо неправдиві відомості, а саме зазначила невірний номер рахунку в доларах США замість рахунку НОМЕР_4 вказала номер рахунку НОМЕР_2, що в подальшому унеможливило виконання боржником умов договору по поверненню кредитних коштів.

Судами попередніх інстанцій зазначено, що наведений судовий акт не встановлює обставин умисного введення в оману ФОП ОСОБА_4 при укладанні оспорюваної додаткової угоди щодо обставин, які мають істотне значення для правовідносин сторін за кредитним договором №0 від 24.01.2008, а засвідчують лише обставини невірного зазначення в одному з примірників додаткової угоди номеру рахунку, на який здійснюється повернення кредиту.

Окрім того, судами попередніх інстанцій зазначено, що у даному випадку позивачем повинно бути доведено обставини умисного введення в оману щодо обставин договору, а не саме по собі внесення до офіційного документу завідомо неправдивих відомостей.

Враховуючи, що заявником підписано обидва примірники додаткової угоди №1 до кредитного договору №0 від 24.01.2008, тобто, останній при вчиненні означених дій не був позбавлений права та можливості перевірити всі дані, в тому числі, номери рахунків для погашення кредитної заборгованості, які були внесені до примірників угод, а невчинення означених дій лише вказує на необачність та недбальство ФОП ОСОБА_4.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним (п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку, що у даному випадку зазначення представником відповідача в екземплярі спірної додаткової угоди боржника замість рахунка НОМЕР_4 рахунку НОМЕР_2 може вказувати на помилку працівника, а ніяким чином не вчинення останнім дій, направлених на введення контрагента в оману щодо істотних умов зобов'язання. Відтак, відсутні підстави стверджувати про укладання договору під впливом помилки у розумінні ст. 229 ЦК України чи під впливом обману у відповідності до ст. 230 вказаного нормативно-правового акту.

Судами також прийнято до уваги, що Господарським судом Харківської області розглядалась справа №5023/3088/11 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" про розірвання кредитного договору №0 від 24.01.2008, укладеного між ним та відповідачем - Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк"; скасування додатку № 1 до вказаного кредитного договору; визнання недійсними всіх листів, розрахунків, довідок, які банк надавав, з використанням №0 від 02.07.2008; розірвання Додаткової угоди № 1 від 02.07.2008 до кредитного договору № 0 від 24.01.2008; розірвання договору іпотеки №13134 від 24.01.2008, укладеного між тими ж сторонами; заборону відповідачу звертати стягнення на предмет застави до прийняття рішення судом по суті.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 06.07.2011 у справі №5023/3088/11 у задоволенні позову було відмовлено повністю.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 22.08.2011р. апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_4 задоволено частково: рішення господарського суду Харківської області від 06.07.2011 у справі № 5023/3088/11 скасовано; прийнято нове рішення, яким позовні вимоги ФОП ОСОБА_4 задоволено частково; розірвано кредитний договір №00 від 24.01.2008 укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" та ФОП ОСОБА_4. В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 10.11.2011 касаційну скаргу ПАТ "УкрСиббанк" було задоволено; постанову Харківського апеляційного господарського суду від 22.08.2011 скасовано, а рішення Господарського суду Харківської області від 06.07.2011 у справі №5023/3088/11 залишено в силі.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 26.12.2011 у задоволенні заяви ФОП ОСОБА_4 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Господарського суду Харківської області від 06.07.2011 у справі №5023/3088/11 відмовлено. Рішення господарського суду Харківської області від 06.07.2011 у справі № 5023/3088/11 залишено без змін.

На підставі ст. 35 ГПК України, судами попередніх інстанцій зазначено, що у справі №5023/3088/11 встановлено виконання банком зобов'язань, передбачених умовами кредитного договору №00 від 24.01.2008, а саме, видано позичальнику наступні транші: 20.02.2008 - 50 000,00 грн; 11.03.2008 - 75 264,00 грн; 11.04.2008 - 10 110,00 грн; 04.07.2008 - 25 000,00 дол. США; 08.07.2008 - 25 000,00 дол. США.

Факт отримання коштів за договором та вчинення в подальшому дій по його виконанню з боку позивача (погашення боргу) свідчать про визнання та схвалення позивачем укладеного кредитного договору та додаткової угоди №1 до нього.

Правомірно відхилено судами посилання заявника на не укладення останнім кредитної угоди №0 від 02.07.2008 та викладені на обґрунтування цього пояснення, оскільки вони ніяким чином не вказують на наявність підстав для визнання недійною додаткової угоди №1 до кредитного договору №0 від 24.01.2008.

Також, вірним є твердження судів попередніх інстанцій про належність визначеного позивачем відповідача, з огляду на те, що оспорюваний правочин було укладено саме між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" та ФОП ОСОБА_4

На підставі викладеного вище, враховуючи, що позивачем не доведено наявності обставин, з якими положення статей 203, 215, 230 Цивільного кодексу України пов'язують можливість визнання недійсними правочинів, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновком суді попередніх інстанцій про відсутність підстав для визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 02.07.2008 до кредитного договору № 0 від 24.01.2008.

Щодо доводів касаційної скарги, то вони не спростовують вказаних висновків судів, спростовуються вищенаведеним, та, крім того, пов'язані з переоцінкою доказів, що виходить за межі повноважень касаційної інстанції.

З огляду на викладене та враховуючи, що скаржник в силу ст. 33 ГПК України не довів в установленому законом порядку тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог і заперечень та оскільки в силу вимог ст. 1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти їх, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових актів у справі № 910/1831/17.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.06.2017 та рішення Господарського суду міста Києва від 20.04.2017 у справі № 910/1831/17 залишити без змін.

Головуючий суддя С.Р. Шевчук

С у д д я С.В. Владимиренко

С у д д я А.М. Демидова