ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" жовтня 2017 р.Справа № 916/940/17
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Гладишевої Т.Я.

суддів: Лисенко В.А., Ярош А.І.

(склад судової колегії визначено відповідно до розпорядження в.о. керівника апарату суду № 1128 від 25.09.2017 щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи через припинення повноважень головуючого судді Ліпчанської Н.В. у зв'язку зі смертю 25.09.2017)

секретар судового засідання Федорончук Д.О.

за участю представників сторін у судовому засіданні від 11.10.2017:

від позивача - Штоля А.О., за довіреністю

від відповідачів - Зубенко В.О., за довіреністю (Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради); Чумаченко Д.О., за договором про надання адвокатських послуг (Фізична особа-підприємець ОСОБА_4)

від прокуратури - Радянський О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Одеської міської ради та Заступника прокурора Одеської області

на рішення Господарського суду Одеської області від 29 червня 2017 року

по справі № 916/940/17

за позовом Заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради

до відповідачів:

1) Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради

2) Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

про визнання недійсним договору про співробітництво та організацію взаємовідносин,

У судовому засіданні 11.10.2017 згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року Заступник прокурора Одеської області (далі також - Прокурор) звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом в інтересах держави в особі Одеської міської ради до відповідачів: Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради (далі також відповідач-1, Управління) та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (далі також - відповідач-2, ФОП ОСОБА_6, Підприємець) про визнання недійсним договору оренди комунального майна - берегозахісної споруди у вигляді підпірної стінки загальною площею 30 погонних метрів квадратних, що розміщена в м. Одеса, узбережжя Чорного моря, друга черга ПЗС між траверсом АДРЕСА_1, укладеного 07.05.2015 між Управлінням інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради та ФОП ОСОБА_4 шляхом підписання сторонами удаваного правочину - договору про співробітництво та організацію взаємовідносин від 07.05.2015 №01/с-15; про зобов'язання ФОП ОСОБА_4 повернути на користь Одеської міської ради комунальне майно - берегозахісну споруду у вигляді підпірної стінки загальною площею 30 погонних метрів квадратних, що розміщена в м. Одеса, узбережжя Чорного моря, друга черга ПЗС між траверсом АДРЕСА_1.

29.06.2017 (вх.№2-3499/17) Прокурором подано заяву про зміну предмету позову, згідно якої останній просив:

- визнати недійсним договір про співробітництво та організацію взаємовідносин №01/с-15, укладений 07.05.2015 між Управлінням та ФОП ОСОБА_4;

- зобов'язати ФОП ОСОБА_4 повернути на користь Одеської міської ради комунальне майно - берегозахисну споруду у вигляді підпірної стінки загальною площею 30 погонних метрів квадратних, що розміщена в м. Одеса, узбережжя Чорного моря, друга черга ПЗС між траверсом АДРЕСА_1.

Вказана заява Прокурора про зміну предмету позову була прийнята судом до розгляду по суті.

Позов обґрунтовано тим, що оспорюваний договір є удаваним та укладений сторонами з метою приховати інший правочин - договір оренди комунального майна, оскільки, на думку Прокурора, предмет спірного договору не відповідає вимогам ст.1130 ЦК України.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 29.06.2017 (суддя Власова С.Г.) у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі з підстави, що Прокурор не довів належними доказами факт укладення відповідачами удаваного правочину - договору про співробітництво, оскільки його зміст відповідає вимогам ЦК України, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, що передбачає виконання вимоги щодо дійсності правочину, передбаченої ч.1 ст.203 ЦК України.

При цьому, господарський суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оспорюваний договір є змішаним та за своєю правовою природою містить елементи договору підряду та договору про спільну діяльність, а доводи Прокурора про наявність у даному договорі істотних умов договору оренди комунального майна є безпідставними, оскільки гідротехнічна захисна споруда, якою є підпірна стінка, згідно ст.2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» взагалі не може бути об'єктом оренди. Сама підпірна стінка, яка, за твердженням Прокурора, є об'єктом оренди, з володіння та користування Управління не вибувала і ФОП ОСОБА_4 не передавалася. Умови оспорюваного договору щодо терміну його дії, страхування підпірної стінки, які, на думку Прокурора, є істотними умовами договору оренди, не спростовують факту укладення сторонами договору про спільну діяльність, оскільки чинним законодавством не заборонено страхування об'єктів при укладенні договорів про спільну діяльність і цей договір, як і будь-який договір, має термін дії. Крім того, посилання Прокурора на те, що відповідачами в результаті укладення оспорюваного договору спричинено державі та територіальній громаді економічні збитки, не доведені належними та допустими доказами, як і не доведено належними доказами й наявність у Одеської міської ради права власності на нерухоме майно (підпірну стінку), яке підлягає державній реєстрації.

За вищенаведених обставин Прокурору відмовлено у визнанні недійсним оспорюваного договору, у зв'язку з чим відсутні й підстави для зобов'язання ФОП ОСОБА_4 повернути на користь Одеської міської ради берегозахисну споруду - підпірну стінку.

Не погодившись з рішенням суду, Прокурор та Одеська міська рада звернулися до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційними скаргами, в яких просять скасувати зазначене рішення суду та задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційних скарг скаржники послались на те, що місцевий господарський суд неправильно визначив правову природу оспорюваного договору, оскільки по суті цей договір фактично є договором оренди комунального майна, який містить істотні умови договору оренди. Так, на думку скаржників, оспоюваний договір містить такі істотні умови договору оренди як об'єкт оренди (комунальне майно), утримання орендованого майна в належному стані шляхом його поточного або капітального ремонту за власний рахунок. Предметом договору, як зазначив Прокурор, є не спільна діяльність сторін, а користування Підприємцем берегозахисною спорудою за плату (проведення ремонтних робіт за власні кошти). При цьому, сторони, укладаючи фактично договір оренди комунального майна, порушили вимоги ст.ст. 2, 5, 11, 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та ст.ст. 25, ч. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», які передбачають передачу комунального майна у користування виключно на підставі рішень сесії ради, а не Управління, з обов'язковим проведенням оцінки майна, що передається у користування. Одеська міська рада рішення про передачу ФОП ОСОБА_4 у користування берегозахисної споруди не приймала, конкурс на право укладення договору оренди берегозахисної споруди не проводила. Скаржники також зазначили, що господарський суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про те, що Прокурор та позивач відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України не довели належними доказами наявність у Одеської міської ради права власності на нерухоме майно - підпірну стінку, оскільки на час отримання у комунальну власність цього нерухомого майна чинне законодавство не передбачало обов'язкової державної реєстрації прав на нерухомість.

Зазначені вище обставини, на думку скаржників, згідно ст.ст.203, 215, 216 ЦК України є підставою для визнання вчиненого оспорюваного правочину недійсним та зобов'язання ФОП ОСОБА_4 повернути берегозахисну споруду до комунальної власності м. Одеси.

Прокурор також вважає, що суд першої інстанції не витребував у ФОП ОСОБА_4 доказів, що підтверджують факт виконання зобов'язань за оспорюваним договором про співробітництво, а відповідно із цим підтвердження волевиявлення сторін на укладення саме договору про співробітництво.

У свою чергу, Одеська міська рада зазначила, що відмова у визнанні недійсним вказаного договору не могла бути підставою для відмови місцевим господарським судом у зобов'язанні ФОП ОСОБА_4 повернути Одеській міській раді підпірну стінку, оскільки ця позовна вимога є самостійною вимогою і спрямована на поновлення прав територіальної громади, які порушені ФОП ОСОБА_4, так як між ним і позивачем відсутні договірні відносини.

Ухвалами від 17.07.2017 Одеським апеляційним господарським судом у складі колегії суддів: головуючого судді Ліпчанської Н.В., суддів Лисенко В.А., Ярош А.І. прийняті до провадження апеляційні скарги Заступника прокурора Одеської області та Одеської міської ради з призначенням до сумісного розгляду, а ухвалою від 12.09.2017 - продовжено строк розгляду справи до 02 жовтня 2017 року та розгляд апеляційних скарг відкладено на 26.09.2017 о 12:15 год.

Розпорядженням керівника апарату суду № 1128 від 25.09.2017 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи через припинення повноважень головуючого судді Ліпчанської Н.В. у зв'язку зі смертю 25.09.2017. Згідно протоколів від 25.09.2017 повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями та передачі судової справи раніше визначеному складу суду головуючого суддю Ліпчанську Н.В. замінено суддею Гладишевою Т.Я.

Враховуючи вищевикладене, ухвалою від 27.09.2017 Одеським апеляційним господарським судом у складі колегії суддів: головуючого судді Гладишевої Т.Я., суддів: Лисенко В.А., Ярош А.І. прийнято до провадження апеляційні скарги Одеської міської ради та Заступника прокурора Одеської області.

У засіданні суду апеляційної інстанції від 11.10.2017 представники скаржників підтримали доводи апеляційних скарг, представник Управління також просив скасувати оскаржуване судове рішення та задовольнити позов у повному обсязі. Представник Підприємця просив апеляційні скарги залишити без задоволення, а вказане рішення суду -без змін.

При цьому, представник прокуратури вказав про допущення технічної помилки в прохальній частині апеляційної скарги Прокурора щодо скасування рішення Господарського суду Одеської області від 30.06.2017, так як оскаржується рішення даного суду, прийняте саме 29.06.2017 у справі № 916/940/17.

Перевіривши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційних скарг, надавши оцінку всім обставинам справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення учасників провадження, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг з огляду на наступне.

Місцевим господарським судом правильно встановлено та підтверджено в процесі перегляду справи апеляційним господарським судом, що відповідно до п.1.2 Положення про Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради (далі по тексту Положення), яке є додатком №17 до рішення Одеської міської ради від 28.02.2011 №384-VІ, Управління є юридичною особою, має самостійний баланс, гербову печатку зі своїм найменуванням, штампи, бланки, рахунки в органах Державного казначейства України.

Згідно п.п. 2.1.1, 2.1.4 Положення Управління забезпечує розробку та реалізацію оперативних заходів і довгострокових програм розвитку інженерної структури, насамперед об'єктів інженерного захисту, ефективного використання території міста і морського узбережжя, на які впливають небезпечні інженерно-геологічні процеси. Виступає замовником всіх робіт, пов'язаних з інженерними мережами, шляховими роботами, водовідведенням та водопостачанням, енергозабезпеченням, будівництвом чи реконструкцією споруд інженерного захисту на території узбережжя.

Управління залучає на договірних засадах кошти і матеріальні ресурси організацій і підприємств, незалежно від форм власності та суб'єктів підприємницької діяльності-фізичних осіб, які експлуатують чи використовують берегову зону, для часткової або повної їх участі в реконструкції, ремонтно-поновлювальних роботах на об'єктах берегозахисного комплексу узбережжя (п.п.1.2.5 Положення).

У відповідності до п.п. 4.2.5, 4.2.6 Положення начальник Управління діє без доручення від імені Управління в межах повноважень, визначених цим Положенням, представляє його у всіх установах та організаціях. Укладає договори відповідно до чинного законодавства України у межах своєї компетенції.

З огляду на приписи вищенаведеного Положення 07.05.2015 між Управлінням інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради (Управління) та ФОП ОСОБА_4 (Підприємець) укладено договір про співробітництво та організацію взаємовідносин №01/с-15 (далі також - Договір), за умовами якого сторони зобов'язались шляхом об'єднання зусиль спільно діяти з метою створення умов для розвитку курортно-рекреаційної структури на узбережжі Чорного моря в м.Одесі для підтримання берегозахисної споруди у належному технічному стані.

Пунктом 1.2 Договору передбачено, що для реалізації спільного проекту задіюється ІНФОРМАЦІЯ_1 у вигляді підпірної стінки загальною площею 30 погонних метрів, що розміщена в АДРЕСА_1 та у подальшому іменована «ІНФОРМАЦІЯ_1», згідно схеми, що є невід'ємною частиною Договору (Додаток №1).

За умовами пунктів 1.3, 1.4 Договору Підприємець бере на себе зобов'язання виконувати за власний рахунок на безповоротній основі поточний ремонт, реконструкцію та/або капітальний ремонт берегозахисної споруди. Підприємець має право надавати послуги платного сервісу відповідно до Правил устаткування та експлуатації пляжів міста Одеси.

Пунктами 1.4, 1.5 Договору встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 є власністю територіальної громади м.Одеси. Право власності на берегозахисну споруду у повному обсязі залишається у територіальної громади м.Одеси, умови даного договору не передбачають виникнення у Підприємця повного або часткового права власності на берегозахисну споруду.

Відповідно до п.п. 2.1.1-2.1.5 Договору для досягнення цілей, вказаних у розділі 1 Договору, Управління забезпечує: технічними даними, які визначені відповідними технічними документами; технічною інформацією, необхідною для проведення обстеження берегозахисної споруди, підготовки та проведення капітального ремонту та/або реконструкції, вимогами до їх експлуатації; розробку технічних умов (технічного завдання) для проведення капітального ремонту та/або реконструкції берегозахисної споруди; допомогу в погодженні та затвердженні у встановленому порядку проектної документації з поточного та/або капітального ремонту та/або реконструкції берегозахисної споруди; надає підприємцю рекомендації щодо покращення берегозахисних функцій споруд, надає методологічну допомогу.

Згідно п.п. 2.3.1-2.3.4 Договору для досягнення цілей, вказаних у розділі 1 Договору, Підприємець зобов'язаний: за власні кошти, силами спеціалізованої організації, провести обстеження технічного стану аварійної берегозахисної споруди та надати відповідні висновки Управлінню; за результатами обстеження берегозахисної споруди та висновків спеціалістів замовити за власний рахунок у відповідній ліцензованій організації проектну документацію з капітального ремонту та/або реконструкції берегозахисної споруди і погодити її з Управлінням у встановленому порядку; за власний рахунок скласти графік виконання робіт і за погодженням з Управлінням виконати необхідні роботи.

Підпунктом 2.4.1 Договору передбачено право Підприємця користуватися берегозахисною спорудою у вигляді підпірної стінки загальною площею 30 погонних метрів, що розміщена в АДРЕСА_1 та надавати платні послуги оздоровчо-пляжного сервісу відповідно до Правил устаткування та експлуатації пляжів м. Одеси, затверджених Одеською міською радою, у тому числі надання послуг літнього кафе.

Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін. Цей Договір укладений строком на 10 років та є чинним до 01.05.2025 (п.п. 6.1, 6.2 Договору).

Частиною 1 статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до статті 6 вказаного Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За приписами ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, частинами першою-третьою, п'ятою та шостою даної статті визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Виходячи з викладеного, до загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, віднесено, зокрема, те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому, статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як свідчать матеріали справи, оспорюваний договір укладено між сторонами в письмовій формі, підписано представниками сторін та скріплено їх печатками.

Отже, заявляючи позов про визнання Договору недійсним, необхідно довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків.

Так, в обґрунтування позовних вимог Прокурор послався на те, що фактично договір про співробітництво та організацію взаємовідносин є удаваним правочином, так як його умови не відповідають встановленим статтею 1130 ЦК України в частині предмету договору про спільну діяльність, а тому, на думку Прокурора, приховують договір оренди об'єкту нерухомості, оскільки берегозахисну споруду передано Підприємцю для здійснення підприємницької діяльності. Також договір містить істотні умови договору оренди, однак до повноважень Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради не віднесено право щодо укладення договорів оренди комунального майна.

Статтею 235 ЦК України визначено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Для вчинення удаваного правочину необхідна спільна мета двох сторін приховати інший правочин, який бажають вчинити обидві сторони та настання відповідних результатів.

Таким чином, обов'язковою ознакою удаваного правочину є фактичне встановлення між сторонами правочину інших правовідносин ніж ті, щодо яких його було оформлено.

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 №9 за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Оскільки при вчиненні удаваного правочину настання його мети приховати інший правочин бажають досягти обидві сторони, то до відносин цих сторін застосовуються правила того правочину, якому відповідала внутрішня воля сторін і який вони насправді вчинили.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Стосовно правової природи договору співробітництва та організації взаємовідносин № 01/с-15 колегія суддів зазначає, що цей договір є договором про спільну діяльність із елементами договору підряду (виконання робіт з капітального ремонту та/або реконструкції берегозахисної споруди), тобто змішаним договором. При цьому, судова колегія не приймає до уваги доводи Прокурора та позивача про відсутність усіх істотних умов договору підряду у спірному договору, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 628 ЦК України змішаний договір може містити елементи різних договорів.

Так, статтею 837 ЦК України передбачено, що за договором підряду одна сторона зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно ст. 1130 цього Кодексу за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

Частиною 2 ст. 1131 ЦК України встановлено, що умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Як вбачається зі змісту оспорюваного договору, а саме пункту 1.1 цього Договору, сторонами чітко визначено мету його укладення - спільна діяльність по створенню умов для розвитку курортно-рекреаційної структури на узбережжі Чорного моря в м. Одесі і для підтримання берегозахисної споруди у належному технічному стані.

Слід зауважити, що про необхідність утримання у належному технічному стані берегозахисних схилоукріплювальних споруд, поточний і капітальний ремонт цих споруд свідчать й Правила експлуатації споруд інженерного захисту територій населених пунктів від зсувів та обвалів (далі також - Правила), затверджені Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 18.02.2013 № 56.

Вказані Правила встановлюють вимоги до суб'єктів господарювання незалежно від форми власності, які здійснюють діяльність, пов'язану з експлуатацією споруд інженерного захисту від зсувів та обвалів, щодо визначення стану цих споруд та їх придатності (або непридатності) до подальшої експлуатації та порядок виконання їх обстежень і оцінки технічного стану.

У п. 4.9. даних Правил зазначено, що поточний ремонт берегозахисних схилоукріплювальних споруд повинен включати: улаштування (відновлення) контрольно-вимірювальної апаратури; відновлення судноплавних та дорожніх знаків; закладення осідань, тріщин, вибоїн, каверн; відновлення з'їздів, сходів і парапетів з частковою заміною конструкції; відновлення профілю і посилення конструкції споруди; відновлення покриття споруди; відновлення існуючих сходів і з'їздів або облаштування нових.

Згідно п. 4.10 Правил капітальний ремонт берегозахисних схилоукріплювальних споруд повинен включати: відновлення або заміну зруйнованого кріплення укосів бетонними, залізобетонними та кам'яними плитами, відсипним і брукованим каменем; улаштування нового кріплення укосів з бетонних, залізобетонних та кам'яних плит, відсипного та брукованого каменя; відновлення та заміну пошкоджених парапетів, перильних огорож, сходів, хвилевідбійних та підпірних стінок; перебудову дерев'яних підпірних стінок із заміною матеріалу конструкції на камінь, бетон або залізобетон; відбудову або заміну окремих підводних і надводних частин берегозахисних схилоукріплювальних споруд; ліквідацію пошкоджень у підводних частинах конструкцій; заміну всіх пошкоджених щитів та затворів, ремонт і заміну підйомних механізмів.

Для досягнення вищевказаних цілей сторонами й було укладено договір про співробітництво, за яким сторони повинні були досягти мети по створенню умов для розвитку курортно-рекреаційної структури на узбережжі Чорного моря в м. Одесі і для підтримання берегозахисної споруди у належному технічному стані. При цьому в результаті виконання сторонами умов цього договору Управління забезпечує виконання покладених на нього Положенням завдань та функцій.

Також колегія суддів зауважує, що укладення Договору саме для досягнення сторонами мети, зазначеної у п.1.1 Договору, підтверджується змістом пунктів Договору, які визначають права і обов'язки сторін за цим договором, а також завдання і функції Управління, визначені Положенням.

Так, згідно Положення завданням та функціями Управління є забезпечення розробки та реалізації оперативних заходів і довгострокових програм розвитку інженерної інфраструктури узбережжя та ефективного використання території міста і морського узбережжя. Для цього Управління може залучати на договірних засадах кошти і матеріальні ресурси організацій, підприємств, фізичних осіб-підприємців. Тобто, Управління повинно забезпечити належний технічний стан інженерної інфраструктури узбережжя та його ефективне використання, у тому числі із залученням коштів і матеріальних ресурсів на договірних засадах.

Як вбачається з матеріалів справи, ФОП ОСОБА_4 на виконання умов Договору розробив проектну документацію за погодженням Управління на будівництво навісу. Вказаний навіс ФОП ОСОБА_7 збудував, при цьому була задіяна, як це передбачено оспорюваним договором, торцева частина підпірної стінки уздовж 30 погонних метрів, на яких покладені металеві балки, що виступають над пляжем та їх кінцівки кріпляться на металевих опорах. Таким чином, в результаті задіювання частини верхньої торцевої сторони підпірної стінки ФОП ОСОБА_4 збудовано за власний рахунок навіс над частиною пляжу, який використовується відвідувачами пляжу, так як у часи спекоти вказаний навіс створює тіньову зону на пляжі, де відпочивають відвідувачі пляжу. При цьому, підпірна стінка не втрачає свого функціонального призначення.

Верхня частина навісу також використовується відвідувачами пляжу і на ній ФОП ОСОБА_4 надає послуги літнього кафе.

Таким чином, підпірна стінка, як використовувалася Управлінням за її призначенням для утримання берегу від оповзнів та інших природніх процесів, що впливають на цілісність берегу, так і використовується за цим же призначенням до теперішнього часу.

Отже, зміст оспорюваного договору відповідає вимогам ЦК України, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам відповідно до ч. 1 ст. 203 вказаного Кодексу.

Посилання Прокурора на те, що сторони при укладенні Договору фактично уклали договір оренди комунального майна не заслуговують на увагу, оскільки суперечать положенням Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та обставинам даної справи.

Відповідно із ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Натомість, зокрема, частиною 2 ст. 4 Закону України „Про оренду державного та комунального майна" встановлено, що об'єктами оренди не можуть бути, у тому числі, водосховища та водогосподарські канали комплексного призначення, міжгосподарські меліоративні системи, гідротехнічні захисні споруди (крім гідротехнічних споруд рибогосподарської технологічної водойми).

ІНФОРМАЦІЯ_1, зазначена у Договорі, є гідротехнічною спорудою у відповідності до визначень Державних будівельних норм - ДБН В.2.4-3:2010 та ДЕК В. 1.1-24:2009.

Згідно із ч.1 ст.10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації; термін, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань, яких нарахування передбачено законодавством; відновлення орендованого майна та порядок його повернення; виконання зобов'язань; забезпечення виконання зобов'язань - неустойка (штраф, пеня), порука, завдаток, гарантія тощо; порядок здійснення орендодавцем контролю за станом об'єкта оренди; відповідальність сторін; страхування орендарем взятого ним в оренду майна; обов'язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна.

Зміст позовної заяви Прокурора та наявні матеріали справи свідчать про те, що оспорюваний договір не містить всіх вище перелічених істотних умов договору оренди комунального майна. Крім того, не підтверджено факту передачі в оренду самого об'єкта, оскільки відсутній акт приймання-передачі берегозахисних споруд між відповідачами. Такого акта взагалі не могло бути, оскільки Управління не передавало ФОП ОСОБА_4 будь-якого майна, як рухомого так і нерухомого.

Як вбачається з умов Договору, ФОП ОСОБА_4 мав право використати шляхом задіяння підпірну стінку при будівництві навісу, яка виступає опорою однієї сторони навісу. При цьому слід зазначити, що навіс збудовано за власні кошти ФОП ОСОБА_4 і за умовами оспорюваного договору цей навіс залишається у власності територіальної громади.

Вищенаведене свідчить, що берегозахисну споруду, яку Прокурор і позивач вважають об'єктом оренди, використовує Управління, у володінні якого знаходиться підпірна стінка та навіс, збудований ФОП ОСОБА_4

Посилання Прокурора на те, що в Договорі містяться такі істотні умови договору оренди як термін його дії, об'єкт оренди, страхування об'єкту оренди не заслуговують на увагу, оскільки у будь-якому договорі сторони визначають термін його дії, а вказана у Договорі ІНФОРМАЦІЯ_1 взагалі не може бути об'єктом оренди комунального майна, бо, як вище зазначалось, відповідно до ч. 2 ст.4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» гідротехнічні захисні споруди, до яких відносяться підпірні стінки, не можуть бути об'єктами оренди. Наявність же в оспорюваному договорі умови щодо страхування майна не може бути доказом укладення сторонами договору оренди, оскільки чинне законодавство не забороняє страхування об'єктів при укладенні сторонами договорів про спільну діяльність.

Вищезазначене спростовує доводи Прокурора про те, що, уклавши Договір, його сторони мали на меті приховати відносини оренди комунального майна, так як аналіз умов оспорюваного договору свідчить про укладення відповідачами договору, який за своєю правовою природою є договором про спільну діяльність і відповідає положенням ст.ст. 1130, 1131 ЦК України та загальним засадам цивільного законодавства, передбаченим ст. 6 ЦК України, а також свідчить про відсутність у ньому умов, притаманних правовідносинам оренди комунального майна.

Не доведені Прокурором належними доказами й посилання на те, що відповідачі в результаті укладення Договору спричинили державі і територіальній громаді економічні збитки, крім того, Прокурором не визначено розмір таких збитків.

Посилання Прокурора в апеляційній скарзі на те, що в результаті укладення сторонами Договору Одеській міській раді спричинені збитки у вигляді несплаченої орендної плати ФОП ОСОБА_4 за користування берегозахисною спорудою, судова колегія до уваги не приймає, оскільки відповідно до ч. 2 ст.4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» гідротехнічні захисні споруди, до яких відносяться підпірні стінки, не можуть бути об'єктами оренди, а тому Одеська міська рада не може отримувати орендну плату за користування майном, яке не може бути об'єктом оренди.

За таких обставин, господарський суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необґрунтованість вимоги Прокурора про визнання недійсним укладеного між відповідачами договору про співробітництво та організацію взаємовідносин від 07.05.2015 №01/с-15.

З огляду на відсутність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним, відповідно відсутні й підстави для застосування наслідків, зазначених в ст. 216 ЦК України, пов'язаних з недійсністю договору, та зобов'язання ФОП ОСОБА_4 повернути позивачу берегозахисну споруду у вигляді підпірної стінки, яка Підприємцю в користування фактично не передавалася.

Посилання Прокурора на відсутність у матеріалах справи доказів виконання Підприємцем умов Договору не заслуговують на увагу, бо в матеріалах справи міститься проектна документація на будівництво навісу, який ФОП ОСОБА_4 вже збудував.

Доводи Одеської міської ради про те, що місцевий господарський суд повинен був зобов'язати ФОП ОСОБА_4 повернути Одеській міській раді підпірну стінку відповідно до ст.1212 ЦК України є безпідставними, оскільки ані Прокурором, ані Одеською міською радою не підтверджено належними доказами передачу відповідачу-2 підпірної стінки у користування та її вибуття з володіння та користування Управління. До того ж вказані доводи Одеської міськради суперечать положенням ст.216 ЦК України.

Таким чином, оцінюючи надані докази в сукупності, господарський суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги Прокурора не відповідають вимогам чинного законодавства та фактичним обставинам і матеріалам справи, у зв'язку з чим вірного залишені без задоволення.

Враховуючи викладене, підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення відсутні.

Керуючись ст. ст. 99, 101 - 103, 105 ГПК України, судова колегія, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Одеської області від 29.06.2017 по справі № 916/940/17 залишити без змін, апеляційні скарги - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Повний текст постанови складено 17.10.2017.

Головуючий суддя: Т.Я. Гладишева

Суддя: В.А. Лисенко

Суддя: А.І. Ярош