КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" жовтня 2017 р. Справа№ 910/10950/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Баранця О.М.

суддів: Пашкіної С.А.

Сітайло Л.Г.

при секретарі Матюхін І.В.

за участю представників:

від позивача: Данилевський О.М., Лебедєв Ю.В.

від відповідача: Дороніна О.М.

розглянувши

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Київгаз"

на рішення

Господарського суду міста Києва

від 07.09.2017 року

у справі № 910/10950/17 (суддя Чинчин О.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Київгаз"

до Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз"

про визнання правочину недійсним

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.09.2017 року у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Київгаз" до Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" про визнання правочину недійсним - відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Публічне акціонерне товариство "Київгаз" звернулося з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення Господарського суду Києва від 07.09.2017 року скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.09.2017 року прийнято апеляційну скаргу до розгляду та порушено апеляційне провадження. Розгляд справи призначено на 23.10.2017 року.

У зв'язку з перебуванням судді Калатай Н.Ф. у відпустці змінено склад колегії суддів.

Через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду надійшли: від представника відповідача - відзив на апеляційну скаргу, від представника позивача - письмові пояснення та клопотання про зупинення провадження у справі.

Представник позивача заявляв, що рішення у справі № 910/14115/16 може вплинути на результати розгляду справи № 910/10950/17, а тому провадження у даній справі підлягає зупиненню до набрання законної сили рішенням у справі №910/14115/16.

Представники позивача підтримали доводи, викладені у заявленому клопотанні.

Представник відповідача заперечував проти заявленого клопотання, оскільки набрання законної сили рішенням у справі № 910/14115/16 не вплине на результат розгляду справи № 910/10950/17 по суті, а тому справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Представник відповідача надала усні пояснення, в яких заперечувала проти апеляційної скарги та просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Колегія суддів відхиляє клопотання представника позивача про зупинення провадження у справі, оскільки відсутні будь-які підстави її зупинення, - набрання законної сили рішенням у справі № 910/14115/16 не може вплинути на результат розгляду справи № 910/10950/17 по суті, а тому справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Представником відповідача подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а пеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалав даної справи, 17.12.2015 року між Публічним акціонерним товариством "Укртрансгаз" (Оператор) та Публічним акціонерним товариством "Київгаз" (Замовник) було укладено Договір транспортування природного газу №, відповідно до умов якого оператор надає замовнику послуги з транспортування природного газу на умовах, визначених у цьому договорі, а замовник сплачує оператору встановлену в цьому договорі вартість таких послуг.

Відповідно до п. 17.1 договору договір набирає чинності з дня його укладання і діє до 31.12.2016 року, а умови Договору застосовуються до відносин сторін, які виникли до його укладення, а саме з 01.12.2015 р. Цей договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо не менше ніж за місяць до закінчення строку дії цього Договору жодною із Сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

У п. 2.2 договору сторони погодили, що послуги надаються на умовах, визначених у Кодексі газотранспортної системи, затвердженому постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2493 (далі Кодекс ГТС), з урахуванням особливостей, передбачених цим договором.

Пунктом 2.3 Договору передбачено, що за цим договором позивачу можуть бути надані наступні послуги:

- послуга замовленої потужності в точках входу та виходу до/з газотранспортної системи (далі - розподіл потужності);

- послуги фізичного транспортування природного газу газотранспортною системою на підставі підтверджених номінацій (далі - транспортування);

- послуги балансування обсягів природного газу, які подаються до газотранспортної системи і відбираються з неї (далі - балансування).

Замовник має виконувати вимоги, визначені в Кодексі ГТС, подавати газ в точках входу та/або приймати газ у точках виходу в обсягах, встановлених цим договором, протягом погоджених термінів, а також оплачувати послуги на умовах, зазначених у Договорі (п. 2.6 Договору).

Згідно з п. 2.7 Договору Оператор має виконувати вимоги, визначені в Кодексі ГТС, приймати газ в точках входу та/або передавати газ у точках виходу в обсягах, встановлених цим договором, протягом погоджених термінів.

Відповідно до п. 3.1 Договору Оператор зобов'язаний, зокрема, своєчасно надавати послуги належної якості; розміщувати на своєму веб-сайті чинні тарифи, вартість послуг балансування, Типовий договір транспортування природного газу і Кодекс ГТС; забезпечувати належну організацію та функціонування своєї диспетчерської служби; виконувати інші обов'язки, визначені Кодексом та чинним законодавством України.

У розділі ІХ Договору сторони погодили визначення вартості послуг балансування та порядок розрахунків за них.

Відповідно до п. 11.4 Договору, послуги балансування оформлюються одностороннім актом за підписом Оператора на весь обсяг негативного місячного небалансу, неврегульованого позивачем відповідно до Кодексу ГТС та розділу IX Договору.

На виконання умов Договору транспортування природного газу № від 17.12.2015 року Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" 31.05.2017 року надіслало на адресу позивача лист - повідомлення №1001ВИХ-17-903/1001.14 від 31.05.2017 року з вимогою здійснити оплату за договором , односторонній акт надання послуг балансування обсягів природного газу №01-17--БАЛАНС від 25.05.2017 року на суму 11328370 грн. 86 коп. з додатком Розрахунок вартості послуг балансування", рахунок на оплату №01-17--БАЛАНС від 25.05.2017 року на суму 11328370 грн. 86 коп.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначав, що вказаний правочин є недійсним, оскільки позивачем не замовлялись послуги з балансування газу, обсяг небалансу та вартість послуги не мають документального обґрунтування, порушено нормативний порядок повідомлення та врегулювання небалансу, договір не продовжив свою дію на 2017 рік, факт його укладення та дійсність є предметом розгляду по справі №910/14115/16. За таких підстав, просив визнати недійсним правочин з комерційного балансування обсягів природного газу у січні 2017 року, який Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" вчинило відносно Публічного акціонерного товариства "Київгаз", що оформлений листом №1001ВИХ-17-903/1001.14 від 31.05.2017 року, одностороннім актом надання послуг балансування обсягів природного газу №01-17--БАЛАНС від 25.05.2017 року з додатком розрахунок вартості послуг балансування", рахунком на оплату №01-17--БАЛАНС від 25.05.2017 року.

Згідно з ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (стаття 20 Господарського кодексу України).

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить статті 20 Господарського кодексу України.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом п. 2.9 Постанови № 11 від 29.05.2013 р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Одночасно, за змістом п. 2.5.2 вказаної Постанови Пленуму Вищого господарського суду України необхідно з урахуванням приписів ст. 215 Цивільного кодексу України та ст. 207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, ч. 1 ст. 220, ч. 2 ст. 228 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 207 Господарського кодексу України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора.

Такої саме позиції дотримується Вищий господарський суд України і у п. 18 Інформаційного листа № 01-8/211 від 07.04.2008 р. "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України", за змістом вимога про визнання недійсним правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Цивільний кодекс України не дає визначення поняття "заінтересована особа". Тому коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 207 Господарського кодексу України недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов'язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов'язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що виключають або обмежують відповідальність виробника продукції, виконавця робіт (послуг) або взагалі не покладають на зобов'язану сторону певних обов'язків.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин в їх сукупності.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Згідно зі ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

17.12.2015 року між Публічним акціонерним товариством "Укртрансгаз" (Оператор) та Публічним акціонерним товариством "Київгаз" (Замовник) було укладено Договір транспортування природного газу №, відповідно до умов якого Оператор надає Замовнику послуги з транспортування природного газу на умовах, визначених у цьому Договорі, а Замовник сплачує Оператору встановлену в цьому Договорі вартість таких послуг.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до п.17.1 Договору договір набирає чинності з дня його укладання і діє до 31.12.2016 року, а умови Договору застосовуються до відносин сторін, які виникли до його укладення, а саме з 01.12.2015 р. Цей Договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо не менше ніж за місяць до закінчення строку дії цього Договору жодною із Сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

Судом першої інстанції розглянуті та обґрунтовано відхилені доводи Позивача стосовно того, що договір не продовжив свою дію на 2017 рік, оскільки матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження наявності заяви однієї із Сторін про припинення його дії або перегляд його умов, оскільки заява Публічного акціонерного товариства "Київгаз" №2904/09 від 30.11.2016 року не є такою заявою, так як в ній йде мова про неможливість надання послуг транспортування природного газу у 2017 році за спірним договором.

Матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження визнання недійсним Договору транспортування природного газу № від 17.12.2015 року. Посилання позивача на те, що факт його укладення та дійсність є предметом розгляду по справі №910/14115/16, не свідчить про те, що позовні вимоги позивача про визнання Договору недійсним будуть задоволені, але у випадку задоволення таких позовних вимог, позивач не буде позбавлений права звернутися до суду з заявою про перегляд рішення у цій справі за нововиявленими обставинами.

Таким чином, надіслання відповідачем на адресу позивача листа - повідомлення №1001ВИХ-17-903/1001.14 від 31.05.2017 року з вимогою здійснити оплату за договором, одностороннього акту надання послуг балансування обсягів природного газу №01-17--БАЛАНС від 25.05.2017 року на суму 11328370 грн. 86 коп. з додатком Розрахунок вартості послуг балансування", рахунку на оплату №01-17--БАЛАНС від 25.05.2017 року на суму 11328370 грн. 86 коп. було здійснено саме на виконання умов Договору транспортування природного газу № від 17.12.2015 року, який є чинним та не визнано недійсним.

Пунктом 2.3 Договору передбачено, що за цим договором позивачу можуть бути надані наступні послуги:

- послуга замовленої потужності в точках входу та виходу до/з газотранспортної системи (далі - розподіл потужності);

- послуги фізичного транспортування природного газу газотранспортною системою на підставі підтверджених номінацій (далі - транспортування);

- послуги балансування обсягів природного газу, які подаються до газотранспортної системи і відбираються з неї (далі - балансування).

Згідно з п. 2.7 Договору Оператор має виконувати вимоги, визначені в Кодексі ГТС, приймати газ в точках входу та/або передавати газ у точках виходу в обсягах, встановлених цим договором, протягом погоджених термінів.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У Договорі сторони визначили, що послуги надаються на умовах, визначених у Кодексі ГТС, з урахуванням особливостей, передбачених цим договором.

В пункті 5 глави 1 Розділу І Кодексу ГТС в редакції станом на дату укладення Договору передбачено, що небалансом є різниця між обсягами природного газу, поданими замовником послуг транспортування для транспортування на точці входу, та відібраними замовником послуг транспортування з газотранспортної системи на точці виходу, що визначається за процедурою алокації.

Відповідно глави 3 розділу XIV Кодексу ГТС:

- оператор газотранспортної системи визначає місячний небаланс для кожного місяця як різницю між обсягом природного газу, який замовник послуг транспортування передав у точках входу і отримав з газотранспортної системи у точках виходу (у тому числі щодо власних споживачів) за цей газовий місяць (п. 1);

- місячний небаланс розраховується оператором газотранспортної системи до 10-го числа наступного місяця на підставі фактичних даних, одержаних у процесі алокації, яку здійснює оператор газотранспортної системи, а також алокацій, одержаних від операторів суміжних газотранспортних систем, операторів газорозподільних систем, операторів газосховищ, газовидобувних підприємств або прямих споживачів (п. 2);

- у разі негативного значення небалансу замовник послуг транспортування до 12-го числа наступного місяця: здійснює купівлю природного газу в інших замовників послуг транспортування; здійснює відбір природного газу шляхом подання оператору газосховища балансуючої номінації для врегулювання остатнього небалансу за цей газовий місяць (п. 4);

- місячний небаланс, який виник у замовника послуг транспортування та не був врегульований в строк до 12-го числа наступного місяця, врегульовується оператором газотранспортної системи за рахунок таких заходів: 1) при позитивному місячному небалансі - оператор надсилає оператору газосховища інформацію про замовника послуг транспортування, що має позитивний небаланс, та обсяг небалансу, а оператор газосховища проводить закачування природного газу (у тому числі шляхом заміщення) в обсязі небалансу та оформлення його в односторонньому порядку. У випадку відсутності у замовника послуг транспортування діючого договору зберігання природного газу замовник послуг транспортування зобов'язаний в строк до 14-го числа наступного місяця укласти з оператором газосховища договір зберігання; 2) при негативному місячному небалансі - за рахунок надання послуг балансування (п. 7).

Відповідно до глави 4 розділу XIV Кодексу ГТС:

- розрахунок вартості послуг балансування (ПБ), що були надані замовнику послуг транспортування за місяць, проводиться оператором газотранспортної системи після закінчення газового місяця на підставі даних про місячний небаланс замовника послуг транспортування відповідно до договору транспортування природного газу (п. 1);

- базова ціна газу (БЦГ) - ціна, яка формується протягом розрахункового періоду оператором газотранспортної системи на основі витрат на закупівлю природного газу, транспортування та його зберігання. Оператор газотранспортної системи визначає БЦГ щомісяця в строк до 10-го числа місяця та розміщує відповідну інформацію на своєму веб-сайті (п. 2);

- підставою для проведення розрахунку послуг з балансування є дані, визначені у звіті про надані послуги з транспортування (п. 3);

- оператор газотранспортної системи до 14-го числа наступного місяця надає замовнику послуг транспортування звіт про надані послуги та рахунок на оплату. Замовник послуг транспортування повинен здійснити оплату у строк, що не перевищує 5 банківських днів (п. 4);

У п. 9.1 Договору сторони погодили, що у разі виникнення у Замовника негативного місячного небалансу та неврегулювання ним негативного місячного небалансу відповідно до Кодексу ГПС в строк до дванадцятого числа місяця, наступного за газовим місяцем, Замовник зобов'язаний сплатити Оператору за послуги балансування. Негативний місячний небаланс позивача визначається відповідно до Кодексу ГТС.

Оператор до чотирнадцятого числа місяця, наступного за газовим місяцем, надає Замовнику на його електронну адресу розрахунок вартості послуг балансування та рахунок-фактуру. Замовник зобов'язаний здійснити оплату у строк, що не перевищує п'яти банківських днів (п. 9.4 Договору).

Таким чином, надання Оператором послуг з балансування обсягів природного газу передбачено як умовами укладеного сторонами Договору, так і Кодексом ГТС, положення яких є для сторін обов'язковими, тобто надання відповідачем позивачу таких послуг є правомірним та не суперечить як приписам чинного законодавства, так і умовам Договору.

За своєю суттю небаланс природного газу фактично становить неспівпадіння між обсягами природного газу, поданими замовником послуг транспортування для транспортування на точці входу, та відібраними замовником послуг транспортування з газотранспортної системи на точці виходу, при чому негативний небаланс (як у спірному випадку) фактично означає, що позивачем як замовником послуги транспортування передано у точках входу для транспортування газу менше, ніж відібрано у точках виходу. Отже, за своєю природою надання послуг з балансування обсягів газу є фактично похідною послугою від послуги транспортування природного газу та, відповідно, встановлення обсягів надання такої послуги має визначатися виходячи з обсягів надання послуги з транспортування природного газу.

На виконання умов Договору транспортування природного газу № від 17.12.2015 року Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" 31.05.2017 року надіслало на адресу Позивача лист - повідомлення №1001ВИХ-17-903/1001.14 від 31.05.2017 року з вимогою здійснити оплату за договором , односторонній акт надання послуг балансування обсягів природного газу №01-17--БАЛАНС від 25.05.2017 року на суму 11328370 грн. 86 коп. з додатком Розрахунок вартості послуг балансування", рахунок на оплату №01-17--БАЛАНС від 25.05.2017 року на суму 11328370 грн. 86 коп.

Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Так, статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до статті 9 вказаного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Також, згідно з Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженим наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995 року, господарські операції господарюючих суб'єктів фіксуються та підтверджуються первинними документами, складеними та оформленими відповідно до вимог зазначеного Положення; первинні документи для надання їм юридичної сили та доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити: назва підприємства, від імені якого складено документ, назва документа, дата та місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному та вартісному виразі), посади, підписи та прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції та складання первинного документу; первинні документи підлягають обов'язковій перевірці працівниками, які ведуть бухгалтерський облік.

Саме таким вимогам і відповідають лист - повідомлення №1001ВИХ-17-903/1001.14 від 31.05.2017 року з вимогою здійснити оплату за договором, односторонній акт надання послуг балансування обсягів природного газу №01-17--БАЛАНС від 25.05.2017 року на суму 11328370 грн. 86 коп. з додатком Розрахунок вартості послуг балансування, рахунок на оплату №01-17--БАЛАНС від 25.05.2017 року на суму 11328370 грн. 86 коп., що засвідчують факт здійснення господарської операції та договірних відносин.

Сукупність документів, які позивач вважає правочином (лист - повідомлення, акт надання послуг балансування обсягів природного газу, рахунок на оплату) самі по собі не породжують, не змінюють і не припиняють обов'язків та прав сторін, що є невід'ємною ознакою правочину, а є первинними документами, що містять відомості про надані відповідачем послуги балансування обсягів природного газу за наявності негативного місячного небалансу, тобто посвідчують факт здійснення послуги балансування обсягів природного газу за наявності негативного місячного небалансу.

Правочин характеризується тим, що він є вольовим актом і воля сторін у правочині має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку, тобто на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Лист - повідомлення №1001ВИХ-17-903/1001.14 від 31.05.2017 року з вимогою здійснити оплату за договором, односторонній акт надання послуг балансування обсягів природного газу №01-17--БАЛАНС від 25.05.2017 року на суму 11328370 грн. 86 коп. з додатком Розрахунок вартості послуг балансування, рахунок на оплату №01-17--БАЛАНС від 25.05.2017 року на суму 11328370 грн. 86 коп., є первинними документами, які містять відомості про господарську операцію та засвідчують факт здійснення господарської операції, а тому не є правочином в розумінні ст. 202 Цивільного кодексу України.

Щодо обраного Позивачем способу захисту порушеного права, слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відтак, зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України.

У відповідності до норми 16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема, є визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України, кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Реалізуючи передбачене право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи /забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Звертаючись до суду з цим позовом позивач посилався на невідповідність відомостей, зазначених в Акті про надання послуг балансування обсягів природного газу №01-17-151200736-БАЛАНС від 25.05.2017 року, у зв'язку із неузгодженням обсягу газу, прийнятого з мережі відповідача до мережі позивача, відсутністю замовлень позивача на послуги з балансування та недотриманням відповідачем порядку повідомлення позивача про небаланс, а також наявністю зауважень щодо розрахунку вартості послуг, тобто, фактично заперечив проти обсягів і вартості наданих за Договором послуг.

Проте, встановлення в судовому порядку обсягів надання послуг фактично є встановленням факту, в той час як вимога щодо встановлення або спростування певного факту не може бути самостійним предметом розгляду в господарському суді, оскільки до повноважень останнього не належать повноваження щодо встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Господарські суди порушують провадження у справах за позовами, в основі яких правова вимога - спір про право, що виникає з матеріальних правовідносин.

Отже, встановлення обсягів надання послуг можливо при розгляді господарськими судами спору щодо стягнення вартості таких послуг або іншого спору про право, що виникає з матеріальних правовідносин.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Тож, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції про те, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Київгаз" до Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" про визнання правочину недійсним є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду міста Києва від 07.09.2017 року у справі №910/10950/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Справу №910/10950/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Копію постанови направити сторонам.

Головуючий суддя О.М. Баранець

Судді С.А. Пашкіна

Л.Г. Сітайло