УХВАЛА

18.10.2017Справа № 910/18766/16

За скаргою Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"

на бездіяльність державного виконавця відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві по справі № 910/18766/16

за позовом Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг"

до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"

про стягнення 77853,84 грн.

Суддя Маринченко Я.В.

Представники сторін:

від позивача - не з'явився;

від відповідача

(скаржника) - Грецька Х.В. (представник за довіреністю);

від ВДВС - не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" звернулося до господарського суду міста Києва із зазначеною скаргою.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що18.05.2017 державним виконавцем було відкрито виконавче провадження № 53977394 з примусового виконання рішення господарського суду міста Києва від 28.02.2017 по справі № 910/18766/16 на підставі наказу від 17.03.2017 № 910/18766/16. На підставі платіжної вимоги державного виконавця 31.05.2017 з рахунку скаржника було списано грошові кошти в загальному розмірі 1049926,25 грн., у т.ч. 58783,44 грн. основного боргу, 1040,46 грн. судового збору, 5982,39 грн. виконавчого збору та 300,00 грн. витрат на проведення виконавчих дій на виконання зазначеного наказу суду. У зв'язку з фактичним виконання рішення суду 13.06.2017 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Водночас, скаржник зазначає, що вказане рішення суду було виконано ним у добровільному порядку ще 28.04.2017, тобто до відкриття виконавчого провадження, у зв'язку з чим підстави для стягнення з нього цих коштів у примусовому порядку були відсутні.

Таким чином, скаржник просив визнати неправомірною бездіяльність заступника начальника Печерського районного ВДВС м. Київ ГТУ юстиції у м. Києві Заєць Т.І. щодо не вчинення належних дій по поверненню стягнутих грошових коштів у виконавчому провадженні № 53977394 з моменту повідомлення про здійснення добровільного виконання рішення суду; визнати недійсним п. 3 резолютивної частини постанови про відкриття виконавчого провадження від 18.05.2017; зобов'язати заступника начальника Печерського районного ВДВС м. Київ ГТУ юстиції у м. Києві Заєць Т.І. вчинити дії по поверненню стягнутих грошових коштів у виконавчому провадженні № 53977394, а саме: суми заборгованості в розмірі 59823,44 грн. та витрат на проведення виконавчих дій у розмірі 300,00 грн.; стягнути з Державного бюджету України на користь скаржника виконавчий збір у розмірі 5982,33 грн.; зобов'язати заступника начальника Печерського районного ВДВС м. Київ ГТУ юстиції у м. Києві Заєць Т.І. надати докази направлення постанови про відкриття виконавчого провадження від 18.05.2017 на адресу скаржника.

На підставі викладеного скаржник просив скаргу задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача (скаржника) подану скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Позивач та ВДВС пояснень щодо поданої скарги не надали, уповноважених представників до судового засідання не направили, про причини неявки суд не повідомили, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши пояснення представника відповідача (скаржника), розглянувши матеріали справи, суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст. 4-5 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) господарські суди здійснюють правосуддя шляхом прийняття обов'язкових до виконання на усій території України рішень, ухвал, постанов.

Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

За приписами ст. 115 ГПК України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

При цьому, відповідно до ст. 116 ГПК України виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом. Наказ видається стягувачеві або надсилається йому після набрання судовим рішенням законної сили.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Судом встановлено, що 18.05.2017 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 53977394 з примусового виконання рішення господарського суду міста Києва від 28.02.2017 по справі № 910/18766/16 на підставі наказу від 17.03.2017 № 910/18766/16 про стягнення зі скаржника на користь позивача 59823,39 грн. Також, постановлено стягнути зі скаржника виконавчий збір у розмірі 5982,33 грн.

На виконання вказаної постанови ВДВС списано 26.05.2017 у примусовому порядку з рахунку скаржника грошові кошти в загальному розмірі 1049926,25 грн., у т.ч. і згідно з наказом від 17.03.2017 № 910/18766/16.

З огляду на фактичне виконання вищезазначеного рішення суду та стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження державним виконавцем винесено 13.06.2017 постанову про закінчення виконавчого провадження.

Водночас, судом встановлено, що скаржник перерахував на рахунок позивача згідно з указаним рішенням суду грошові кошти в розмірі 59823,39 грн. ще 28.04.2017, тобто до відкриття виконавчого провадження, що підтверджується платіжним дорученням № 244544 від цієї ж дати.

Як вбачається із матеріалів даної скарги, 26.06.2017 скаржник звернувся до ВДВС із заявою про ознайомлення із матеріалами виконавчого провадження, зареєстрованою за вхідним № 8319. Також, відповідно до заяви скаржника від 30.06.2017, останній повідомив ВДВС про добровільне виконання рішення суду 28.04.2017 та зауважив на направленій до ВДВС відповідної про це заяви від 03.05.2017, у зв'язку з чим просив повернути стягнутий з нього виконавчий збір та витрати виконавчого провадження.

Частиною 4 ст. 19 Закону встановлено, що сторони зобов'язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов'язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.

Із наведеної вище статті вбачається, що обов'язок по повідомленню державного виконавця про самостійне виконання боржником рішення суду покладено на сторони, якими є у виконавчому провадженні стягувач та боржник, згідно з ч. 1 ст. 15 Закону.

Водночас, матеріали скарги не містять доказів повідомлення державного виконавця жодною стороною про фактичне виконання рішення суду боржником ще 28.04.2017, тобто до відкриття виконавчого провадження за заявою стягувача.

Згідно з ч. 1 ст. 27 Закону виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами (п. 1.ч. 1 ст. 10 Закону).

Як вбачається із матеріалів скарги, 26.05.2017 державним виконавцем вчинено примусове списання грошових коштів з рахунку скаржника, тобто ним були проведені певні виконавчі дії, за вчинення яких Законом передбачено справляння виконавчого збору.

З огляду на наведене, враховуючи відсутність у матеріалах скарги доказів повідомлення державного виконавця про добровільне виконання скаржником рішення суду до відкриття виконавчого провадження, стягнення з останнього виконавчого збору за виконання рішення в примусовому порядку було здійснено у відповідності до вимог Закону.

Отже, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним п. 3 резолютивної частини постанови про відкриття виконавчого провадження від 18.05.2017.

Одночасно, судом встановлено, що відповідно до наявного в матеріалах скарги платіжного доручення від 08.09.2017 № (№ 191952070) позивач повернув скаржнику грошові кошти в розмірі 59823,39 грн., як надлишково перераховані кошти по справі № 910/18766/16.

Відтак, у частині заявлених скаржником вимог щодо визнання неправомірною бездіяльності державного виконавця щодо не вчинення належних дій по поверненню стягнутих грошових коштів у виконавчому провадженні № 53977394 з моменту повідомлення про здійснення добровільного виконання рішення суду (в частині 59823,39 грн.), зобов'язання державного виконавця вчинити дії по поверненню стягнутих грошових коштів у виконавчому провадженні № 53977394, а саме: суми заборгованості в розмірі 59823,44 грн., відсутній предмет спору, оскільки грошові кошти в указаному розмірі скаржнику були повернуті.

Згідно з п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» від 26.12.2003 № 14 у разі відсутності спеціальної норми щодо вирішення певних питань, які виникають при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби, до заяв (скарг, подань) учасників виконавчого провадження мають застосовуватися положення ЦПК і ГПК, якими врегульовано аналогічні питання.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що провадження в частині вищевказаних вимог підлягає припиненню з посиланням на п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України внаслідок відсутності предмету спору.

Поряд із цим, не підлягають задоволенню зазначені вимоги скаржника в частині щодо виконавчого збору, оскільки в діях державного виконавця судом не встановлено невідповідність вимогам Закону, у зв'язку з чим стягнення ним виконавчого збору було обґрунтованим та підстави для його повернення, як неправомірно стягнутого, відсутні.

Крім того, суд вважає за необхідне наголосити, що повернення стягнутого виконавчого збору Законом передбачено у разі закінчення виконавчого провадження у зв'язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню (ч. 7 ст. 27 Закону).

Також, суд дійшов висновку відмовити в задоволенні вимоги про зобов'язання державного виконавця надати докази направлення постанови про відкриття виконавчого провадження від 18.05.2017 на адресу скаржника з огляду на те, що суд може зобов'язати здійснити державного виконавця тільки виконавчі дії, серед яких надання останнім доказів не передбачено.

З аналогічних підстав не підлягає задоволенню вимога про стягнення з Державного бюджету України на користь скаржника виконавчого збору, оскільки у межах оскарження дій чи бездіяльності органу Державної виконавчої служби чинним процесуальним законодавством не передбачено захист порушених прав скаржника в такий спосіб, як стягнення будь-яких грошових коштів на його користь. Одночасно, скаржник не позбавлений права на захист своїх порушених прав у інший, передбачений законом спосіб.

У відповідності до п. 9.13 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 № 9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

Ураховуючи викладене, суд не вбачає підстав для задоволення скарги Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця".

Керуючись ст. ст. 86, 121-2 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні скарги Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на бездіяльність державного виконавця відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві по справі № 910/18766/16, відмовити.

Дана ухвала набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена в установленому законом порядку.

Суддя Я.В. Маринченко