РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.10.2017 Справа №910/13282/17
За позовом Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Телесистеми України"

про стягнення 73 208,38 грн.

Суддя Трофименко Т.Ю.

Представники учасників судового процесу:

Від позивача: Лялюк Л.В. по довіреності від 04.01.2017 № 062/15/103-19;

Від відповідача: не з'явились.

Обставини справи:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано позов Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" (далі - позивач, підприємство) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Телесистеми України" (далі - відповідач, сервітуарій) про стягнення 73 208,38 грн. за неналежне виконання умов договору про встановлення сервітуту № 11-С/296 від 01.11.2012.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказав на те, що відповідач в порушення норм законодавства України та укладеного між сторонами договору про встановлення сервітуту № 11-С/296 від 01.11.2012 неналежним чином виконав взяті на себе зобов'язання з оплати платежів за період з листопада 2015 року по червень 2017 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.08.2017 порушено провадження у справі № 910/13282/17 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 11.09.2017, зобов'язано сторін надати певні документи.

07.09.2017 позивач через відділ діловодства суду подав документи для долучення до матеріалів справи.

08.09.2017 відповідач через відділ діловодства суду подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із неможливістю забезпечити явку повноважного представника.

Представники відповідача у судове засідання 11.09.2017 не з`явились; про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.

Представник позивача у судовому засіданні 11.09.2017 не заперечував проти клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.09.2017 строк вирішення спору продовжено на 15 днів та відкладено розгляд справи на 23.10.2017.

Через відділ діловодства суду 23.10.2017 від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, проте, клопотав про відкладення розгляду справи в зв'язку з перебуванням у відпустці.

Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи з огляду на таке.

Відповідно до підпункту 3.9.2 пункту 3.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т.п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно зі статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32-34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права і можливості забезпечити у даному судовому засіданні участь іншого представника, а тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи.

Разом з тим, згідно із п. 3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідач своїм правом на надання відзиву на позовну заяву не скористався.

Таким чином, незважаючи на те, що представник відповідача у судове засідання 23.10.2017 не з'явився, справа може бути розглянута за наявними у ній документами у відповідності до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка вказаного учасника судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

В судовому засіданні 23.10.2017 представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, заслухавши пояснення представника позивача, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

01.11.2012 між Комунальним підприємством "Київжитлоспецексплуатація" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Телесистеми України" укладено договір про встановлення сервітуту № 11-С/296 (далі - договір), предметом якого є обмежене право користування сервітуарієм житловими та нежитловими будівлями комунальної власності (далі - об'єкти розміщення) (п. 1.1).

Відповідно до п. 1.2 договору об'єкти розміщення використовуються виключно для розміщення комплексу технічних засобів телекомунікацій, призначених для маршрутизації, комутації, передавання та/або приймання знаків, сигналів, письмового тексту, зображень та звуків або повідомлень будь-якого роду по проводових, оптичних чи інших електромагнітних системах, крім радіотехнічних, між кінцевим обладнанням у визначеному сторонами місці.

Сервітуарій зобов'язується вносити підприємству, відповідно до умов договору, плату за використання об'єктів розміщення (далі - плата) та інші платежі, визначені договором (п. 2.1). Загальний розмір плати за даним договором встановлюється в сумі яка визначена в додатках до цього договору, що є невід'ємною його частиною (п. 2.2).

Загальна плата за даним договором становить 181 гри. 80 коп., в тому числі 20% ПДВ, що становить 30,30 грн. за один календарний місяць, яка сплачується до 15 числа місяця за поточний місяць на повний обсяг обумовлених договором платежів (п. 2.3).

Відповідно до підпункту 3.1.1 пункту 3.1 договору сервітуарій зобов'язується своєчасно та в повному обсязі вносити плату, передбачену цим договором.

Даний договір вважається укладеним і набирає чинності з 01.01.2013 і діє до 31.03.2013 (п. 8.1). Договір вважається пролонгованим з строком дії до 31.12.2014, у випадку підтвердження сервітуарієм виконання ним п. 3.1.5 цього договору до моменту закінчення строку дії договору 31.03.2013.

Додатком №1 до договору про встановлення сервітуту № 11-С/296 від 01.11.2012 сторони визначили адресний перелік розміщення телекомунікаційних мереж.

Впродовж виконання сторонами договору, ними неодноразово вносилися зміни до договору, зокрема, додатковою угодою № 7 від 01.10.2015 до договору про встановлення сервітуту від 01.11.2012 № ТМ-11/С/296 викладено пункт 3.3 договору в наступній редакції, зокрема: щомісячний розмір плати заданим договором сплачується у якості передоплати та визначається на підставі рахунку, який виставляється підприємством сервітуарію не пізніше 28 числа кожного місяця. На момент підписання даного договору щомісячна плата становить 3 797, 40 грн., в тому числі ПДВ 632, 90 грн.

Разом з тим, додатковою угодою № 8 від 03.10.2016 до договору про встановлення сервітуту від 01.11.2012 № ТМ-11/С/296 викладено пункт 3.3 договору в наступній редакції, зокрема: щомісячний розмір плати заданим договором сплачується у якості передоплати та визначається на підставі рахунку, який виставляється підприємством сервітуарію не пізніше 28 числа кожного місяця. На момент підписання даного договору щомісячна плата становить 3 490, 80 грн., в тому числі ПДВ 581, 80 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору про встановлення сервітуту від 01.11.2012 № ТМ-11/С/296 позивачем були виставлені відповідачу рахунки на оплату за період з листопада 2015 року по червень 2017 року, що підтверджується реєстрами поштової відправки простих листів, списками згрупованих поштових відправлень листів.

Як зазначає позивач, надання послуг з оренди відповідачу підтверджується актами виконаних робіт, зокрема:

- акт виконаних робіт № 3711 від 30.11.2015 на суму 3 797, 40 грн.;

- акт виконаних робіт № 4102 від 31.12.2015 на суму 3 797, 40 грн.;

- акт виконаних робіт № 293 від 31.01.2016 на суму 3 797, 40 грн.;

- акт виконаних робіт № 437 від 29.02.2016 на суму 3 797, 40 грн.;

- акт виконаних робіт № 1018 від 31.03.2016 на суму 3 797, 40 грн.;

- акт виконаних робіт № 1406 від 30.04.2016 на суму 3 797, 40 грн.;

- акт виконаних робіт № 1796 від 31.05.2016 на суму 3 797, 40 грн.;

- акт виконаних робіт № 2181 від 30.06.2016 на суму 3 797, 40 грн.;

- акт виконаних робіт № 2562 від 31.07.2016 на суму 3 797, 40 грн.;

- акт виконаних робіт № 3019 від 31.08.2016 на суму 3 797, 40 грн.;

- акт виконаних робіт № 3404 від 30.09.2016 на суму 3 797, 40 грн.;

- акт виконаних робіт № 3802 від 31.10.2016 на суму 3 510, 58 грн.;

- акт виконаних робіт № 4201 від 30.11.2016 на суму 3 490, 80 грн.;

- акт виконаних робіт № 4608 від 31.12.2016 на суму 3 490, 80 грн.;

- акт виконаних робіт № 298 від 31.01.2017 на суму 3 490, 80 грн.;

- акт виконаних робіт № 704 від 28.02.2017 на суму 3 490, 80 грн.;

- акт виконаних робіт № 1349 від 31.03.2017 на суму 3 490, 80 грн.;

- акт виконаних робіт № 1757 від 30.04.2017 на суму 3 490, 80 грн.;

- акт виконаних робіт № 2179 від 31.05.2017 на суму на суму 3 490, 80 грн.

Суд зазначає, що акти виконаних робіт з листопада 2015 по травень 2015 року та з липня 2016 по травень 2017 року підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками, проте акт виконаних робіт № 2181 від 30.06.2016 підписаний представником відповідача, особу якого не ідентифіковано, а акт за червень 2017 року в матеріалах справи відсутній взагалі, проте факт надання послуг та наявної заборгованості за цими актами відповідачем не спростовано.

Разом з тим, в матеріалах справи міститься розрахунок заборгованості відповідача за договором про встановлення сервітуту № 11-С/296 від 01.11.2012 з підписом головного бухгалтера та печаткою Філії Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація", в якому зазначається, що станом на 25.07.2017 за період з 01.11.2015 до 30.06.2017 включно заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю "Телесистеми України" за даним договором становить 73 208, 38 грн.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідач всупереч умовам договору неналежним чином виконує свої зобов'язання по перерахуванню плати за використання об'єкту розміщення за період з листопада 2015 року по червень 2017 року у розмірі 73 208, 38 грн. Таким чином, в результаті неналежного виконання відповідачем зобов'язань у останнього утворилась заборгованість перед Комунальним підприємством "Київжитлоспецексплуатація" в розмірі 73 208, 38 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Внаслідок укладення договору про встановлення сервітуту № 11-С/296 від 01.11.2012 між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов'язки.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Згідно з приписами ст. 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно з ч. 1. ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 403 ЦК України особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору про встановлення сервітуту № 11-С/296 від 01.11.2012 позивачем були виставлені відповідачу рахунки на оплату за період з листопада 2015 року по червень 2017 року, що підтверджується реєстрами поштової відправки простих листів, списками згрупованих поштових відправлень листів.

Судом досліджені наявні в матеріалах справи докази заборгованості відповідача, а саме рахунки надіслані відповідачу на виконання умов договору про встановлення сервітуту № 11-С/296 від 01.11.2012, відповідно до яких вбачається, що у відповідача обліковується заборгованість перед позивачем за користування майном за договором на загальну суму 73 208, 38 грн.

Проте, суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів відповідно до статей 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження сплати відповідачем грошових коштів Комунальному підприємству "Київжитлоспецексплуатація" в розмірі 73 208, 38 грн.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідач, який своєчасно і належним чином повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи, не подав суду доказів належного виконання грошових зобов'язань за даним договором або ж фактичних даних на спростування заявлених вимог чи на відсутності прострочення у правовідносинах з позивачем, а тому позовні вимоги про стягнення заборгованості слід вважати обґрунтованими і доведеними та такими, що підлягають задоволенню в сумі визначеній позивачем - розмірі 73 208, 38 грн.

Стаття 33 ГПК України зобов'язує сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог статті 34 ГПК України визначає, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Втім ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили і оцінюються судом в розумінні вимог статті 43 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати, покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. ст.ст. 33-35, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Телесистеми України" (02094, м. Київ, вул. Червоногвардійська, 27-а, ) на користь Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 51-А, ) 73 208 (сімдесят три тисячі двісті вісім) грн. 38 коп. заборгованості та 1 600 (одна тисяча шістсот) грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 26.10.2017р.

Суддя Трофименко Т.Ю.