РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.10.2017Справа №910/14144/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Пром Інновація»

До: 1. Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілорін ЛТД»

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів:

1. Національний банк України

2. Міністерство фінансів України

Про визнання відсутнім права вимоги та визнання права

Суддя Ващенко Т.М.

Представники учасників судового процесу:

Від позивача: Маміч Я.С.

Від відповідача-1: Діденко І.В.

Від відповідача-2: не з'явився

Від третьої особи-1: Кузьменко Ю.С.

Від третьої особи-2: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес Пром Інновація» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі - відповідач-1), Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілорін ЛТД» (далі - відповідач-2) про:

- визнання відсутнім у Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" права вимагати від Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілорін ЛТД» сплати суми боргу за кредитними договорами № 4М14109Д від 12.02.14., № 4М14110Д від 17.02.14., № 4М14107И від 19.02.14., № 4М14092Д від 25.02.14. в розмірі 1 339 320 543,86 грн., який був сплачений відповідачу-1 позивачем за відповідача-2 по договору поруки;

- визнання права позивача вимагати від Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілорін ЛТД» сплати суми боргу за кредитними договорами № 4М14109Д від 12.02.14., № 4М14110Д від 17.02.14., № 4М14107И від 19.02.14., № 4М14092Д від 25.02.14. в розмірі 1 339 320 543,86 грн., який був сплачений відповідачу-1 позивачем за відповідача-2 по договору поруки.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.08.17. порушено провадження у справі № 910/14144/17 та призначено її до розгляду на 21.09.17.

21.09.17. позивачем було подано письмові пояснення по справі.

За результатами судового засідання 21.09.17. залучено до участі в даній справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Національний банк України (далі - третя особа-1), Міністерство фінансів України (далі - третя особа-2), розгляд справи відкладено на 11.10.17., про що судом було прийнято відповідну ухвалу.

10.10.17. Національним банком України було подано письмові пояснення по справі.

11.10.17. Міністерством фінансів України та позивачем було подано письмові пояснення по справі.

Відповідачем-1 в судовому засіданні 11.10.17. було подано письмовий відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує з підстав, викладених у відзиві.

В судовому засіданні 11.10.17. позивачем підтримано свої позовні вимоги.

Відповідач-1 та третя особа-1 в судовому засіданні 11.10.17. проти позову заперечували.

Відповідач-2 та третя особа-2 в судове засідання 11.10.17. не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відомості про місцезнаходження відповідача-2 підтверджуються даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Зважаючи на те, що неявка представників відповідача-2 та третьої особи не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, враховуючи предмет спору, а також доказове наповнення матеріалів справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд у нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, ухвалив рішення у справі № 910/14144/17.

В судовому засіданні 11.10.17. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача-1 та третьої особи-1, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

20.10.16. між позивачем (далі - поручитель) та відповідачем-1 (кредитор) укладено договір поруки № 4М14109Д/П (далі - договір поруки), відповідно до п. 1 якого його предметом є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілорін ЛТД» (далі - боржник) своїх зобов'язань за:

кредитним договором № 4М14109Д від 12.02.14. (далі - кредитний договір 1), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору-1;

кредитним договором № 4М14110Д від 17.02.14. (далі - кредитний договір 2), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору-2;

кредитним договором № 4М14107И від 19.02.14. (далі - кредитний договір 3), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору-3;

кредитним договором № 4М14092Д від 25.02.14. (далі - кредитний договір 4), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору-4. Надалі за текстом: кредитний договір 1, 2, 3, 4 - кредитний договір/кредитні договори.

В подальшому між уповноваженим представником ПАТ «КБ «Приватбанк», який діяв на підставі Статуту, та уповноваженим представником позивача, який діяв на підставі Статуту та рішення загальних зборів учасників ТОВ «Бізнес Пром Інновація» (як вбачається із протоколу № 19/10/2016 від 19.10.16), укладено кредитний договір № 4Б16088Г, за умовами якого позивачем отримано, а відповідачем -1 надано, кредит з відновлювальною кредитною лінією 4 800 000 000,00 грн., з терміном погашення до 2024 року.

Згідно представлених до матеріалів справи платіжних доручень: № 3686 від 21.10.16. на суму 380 924 820,69 грн., № 3687 від 21.10.16. на суму 913 419 341,21 грн., № 3688 від 21.10.16. на суму 44 970 336,74 грн., № 3689 від 21.10.16. на суму 6 045,22 грн. позивачем перераховано відповідачу кошти в загальному розмірі 1 339 320 543,86 грн. з призначенням платежу: виконання обов'язків по кредитним договорам № 4М14109Д від 12.02.14., № 4М14110Д від 17.02.14., № 4М14107И від 19.02.14., № 4М14092Д від 25.02.14. згідно договору поруки № 4М14109Д/П від 20.10.16.

За твердженнями позивача отримані на підставі кредитного договору № 4Б16088Г кошти були спрямовані ним в тому числі на виконання своїх зобов'язань за договором поруки № 4В14115И/П від 20.10.16.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем відповідачу-2 було направлено угоду № 389 від 22.10.16. за якою позивач виступає новим кредитором за кредитними договорами № 4М14109Д від 12.02.14., № 4М14110Д від 17.02.14., № 4М14107И від 19.02.14., № 4М14092Д від 25.02.14., та направлено вимогу № 61 від 29.03.17. про сплату 1 339 320 543,86 грн.

Спір виник внаслідок того, що, за твердженням позивача, він, як поручитель, виконав обов'язок боржника за кредитними договорами, а саме погасив борг в загальному розмірі 1 339 320 543,86 грн., з огляду на що у відповідності до ст.ст. 512, 514 Цивільного кодексу України став новим кредитором за кредитними договорами, проте відповідачі не визнають факт погашення заборгованості та факт переходу прав кредитора. Вказане і зумовило звернення позивача з даним позовом до суду.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд відзначає наступне.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписами ч.ч. 1,2 ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Так, 20.10.16. ТОВ «Бізнес Пром Інновація» в особі генерального директора Коломойця С.В., що діяв на підставі Статуту, (надалі - Поручитель) та ПАТ КБ «Приватбанк» в особі заступника керівника Бізнесу - Керівника напрямку кредитування клієнтів ПАТ КБ «Приватбанк» Пономарьова О.Б., що діяв на підставі Довіреності №20-К-Н-О від 06.01.16 (надалі - Кредитор) було укладено договір поруки № 4М14109Д/П.

Згідно договору поруки від 20.10.16. № 4М14109Д/П позивач поручився перед відповідачем-1 за виконання відповідачем-2 своїх зобов'язань за кредитними договорами від № 4М14109Д від 12.02.14., № 4М14110Д від 17.02.14., № 4М14107И від 19.02.14., № 4М14092Д від 25.02.14., що укладені між відповідачами.

В подальшому на підставі рішення загальних зборів учасників ТОВ «Бізнес Пром Інновація», оформленого протоколом № 19/10/2016 від 19.10.16., як того вимагають вимоги законодавства та Статуту позивача, уповноваженим представником ТОВ «Бізнес Пром Інновація» було укладено кредитний договір № 4Б16088Г, за умовами якого позивачем отримано, а відповідачем-1 надано, кредит з відновлювальною кредитною лінією 4 800 000 000,00 грн., з терміном погашення до 2024 року.

За твердженнями позивача, отримані за кредитним договором № 4Б16088Г кошти ним були спрямовані в тому числі на погашення заборгованості боржника перед кредитором з метою виконання своїх зобов'язань за договором поруки від 20.10.16. № 4М14109Д/П.

Статтею 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до п. 8 договору поруки до поручителя, що виконав обов'язки боржника за кредитним договором переходять усі права кредитора за кредитним договором і договору (ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення зобов'язань боржника перед кредитором за кредитним договором у частині виконаного зобов'язання.

Судом встановлено, що позивач перерахував на рахунок відповідача-1 грошові кошти в загальному розмірі 1 339 320 543,86 грн., де в графі «призначення платежу» зазначено - виконання обов'язків по кредитним договорам № 4М14109Д від 12.02.14., № 4М14110Д від 17.02.14., № 4М14107И від 19.02.14., № 4М14092Д від 25.02.14. згідно договору поруки № 4М14109Д/П від 20.10.16., що підтверджується платіжними дорученнями № 3686 від 21.10.16. на суму 380 924 820,69 грн., № 3687 від 21.10.16. на суму 913 419 341,21 грн., № 3688 від 21.10.16. на суму 44 970 336,74 грн., № 3689 від 21.10.16. на суму 6 045,22 грн.

Наведені обставини сторонами не заперечуються, а відтак до позивача, який виконав зобов'язання відповідача-2, забезпечені порукою, перейшли усі права кредитора у цих зобов'язаннях, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Однак, наведене сторонами не заперечується. Більше того, відповідач-1 у своєму відзиві вказує, що підставою зміни кредитора є юридичний факт виконання поручителем зобов'язання боржника та така зміна здійснюється автоматично в силу прямої вказівки ч. 2 ст. 556 ЦК України, а тому звернення позивача із даним позовом є необґрунтованим та передчасним.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені особою, до якої пред'явлений позов, тобто, законодавець пов'язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивач. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених суб'єктивних прав або законних інтересів позивача.

Відповідно до ч. 1 ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналогічні положення містяться у ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України.

Частиною 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст.20 Господарського кодексу України визначено основні способи захисту цивільних прав та інтересів.

З огляду на положення зазначених норм та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

Разом з тим, звертаючись до господарського суду, позивач вказує у позовній заяві предмет та підстави позову, тобто, самостійно визначає, яке його право, на його суб'єктивну думку, є порушеним, та в який спосіб належить здійснити судовий захист порушеного права.

Натомість, вирішуючи спір, судам належить з'ясувати наявність порушеного права позивача та відповідність обраного ним способу захисту порушеного права способам, визначеним у законодавстві.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

При цьому, господарський суд зазначає, що під порушенням права слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Проте, обставини, на які посилається позивач, не свідчать про наявність у нього порушеного суб'єктивного права з боку відповідачів.

Зокрема, позивач вказує, що про наявність порушеного у нього права свідчить невизнання відповідачем-1 переходу прав кредитора за спірними кредитними договорами з підстав наявності в ЗМІ інформації про фіктивність ТОВ «Бізнес Пром Інновація» як підприємства, однак такі доводи позивача спростовуються наступним.

По-перше, ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Будь-яких доказів фіктивності позивача сторонами суду не надано, натомість наявні в матеріалах справи документи (в тому числі звіт про фінансовий стан позивача) свідчать про протилежне.

Більше того, з наявних в матеріалах справи документів вбачається, що відсутні підстави вважати, що відповідач-1 вважає позивача фіктивним підприємством, оскільки останнім на виконання своїх зобов'язань за кредитним договором № 4Б16088Г, укладеним уповноваженими особами із дотриманням положень установчих документів сторін, надано позивачу кредитні кошти, а позивачем - виконується договір № 4Б16088Г, зокрема, сплачується тіло кредиту, відсотки.

Тобто, позивачем не доведено наявність у відповідачів обґрунтованих підстав вважати ТОВ «Бізнес Пром Інновація» фіктивним, а відтак не доведено наявність у нього порушеного права, з метою захисту якого останній звернувся із даним позовом.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" помилковий переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб'єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі.

Стаття 469 Цивільного кодексу України встановлює, що особа, яка одержала майно за рахунок іншої особи без достатньої підстави, встановленої законом або договором, зобов'язана повернути безпідставно придбане майно цій особі.

Відповідачем-1 не заперечується факт отримання коштів від позивача в сумі 1 339 320 543,86 грн. та не подано доказів повернення цих коштів як помилково перерахованих, у зв'язку з відсутністю укладеного з ним договору поруки № 4М14109Д/П від 20.10.16., а посилання позивача на те, що відповідач-1 не визнає факт погашення та факт переходу до позивача прав кредитора жодними належними та допустимими доказами не підтверджується. Крім того, позивачем не надано пояснень, якими саме діями чи бездіяльністю ПАТ "КБ "Приватбанк" порушує його права та інтереси.

Направлення позивачем на адресу відповідача-2 угоди № 389 від 22.10.16. та претензії № 61 від 29.03.17. з вимогою про сплату боргу за кредитними договорами в розмірі 1 628 456 370,22 грн. та залишення їх без реагування відповідачем-2 не свідчить про невизнання відповідачем-2 прав позивача як нового кредитора.

Згідно зі ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем).

Відповідно до ч. 2 ст. 556 Цивільного кодексу України до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Отже, перехід до поручителя прав кредитора у зобов'язані після виконання ним обов'язку боржника відбувається в силу прямої вказівки в законі, будь-яких інших дій для переходу такого права вчиняти не потрібно.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення невизнання або оспорювання.

Отже, необхідною умовою для звернення до суду із відповідним позовом є порушення прав та охоронюваних законом інтересів особи - позивача у справі.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, позивачем належними засобами доказування не доведено суду порушення з боку відповідачів законних та охоронюваних інтересів позивача.

Крім цього, суд вважає, що заявлені позивачем вимоги про визнання права вимоги у позивача та визнання відсутнім права вимоги у відповідача-1 можуть бути предметом дослідження та доказування в разі виникнення спору між кредитором та боржником про стягнення заборгованості за кредитними договорами.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Пром Інновація» є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Всі інші доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 18.10.17.

Суддя Т.М. Ващенко