ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.10.2017р. Справа № 914/971/17

За позовом: ОСОБА_1, м. Львів

до відповідача: Публічного акціонерного товариства "Жидачівський целюлозно-паперовий комбінат", м. Жидачів, Львівська область

про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 180 766, 40 грн.; середнього заробітку за весь час затримки в розмірі 54 548, 13 грн.

Суддя Мороз Н.В.

Суддя Мазовіта А.Б.

Суддя Гоменюк З.П.

При секретарі М.Бурак

Представники:

Від позивача: ОСОБА_2

Від відповідача: Зошій Ю. Й.

Суть спору:

Позовну заяву подано ОСОБА_1, м. Львів до публічного акціонерного товариства "Жидачівський целюлозно-паперовий комбінат", м.Жидачів, Львівська область про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 180 766, 40 грн. та середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 47 343, 66 грн.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 22.05.2017р. порушено провадження у справі та призначено до розгляду в судовому засіданні на 13.06.2017р.

Ухвалою суду від 13.06.2017р. продовжено строк вирішення спору до 07.08.2017р. та відкладено розгляд справи на 01.08.2017р.

Ухвалою суду від 01.08.2017р. розгляд справи відкладався з метою всебічного та об'єктивного вирішення спору.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 07.08.2017р. призначено колегіальний розгляд справи у складі трьох суддів та відкладено розгляд справи на 31.08.2017р. Внаслідок автоматизованого розподілу проведеного у відповідності до ст.2-1 ГПК України, до складу колегії суддів увійшли: головуючий суддя Мороз Н.В., суддя Мазовіта А.Б. та суддя Гоменюк З.П., що підтверджується протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 09.08.2017р.

У зв'язку з перебуванням члена колегії судді Гоменюк З.П. у відпустці з 31.08.-08.09.2017р., розгляд справи 31.08.2017р. не відбувся. Ухвалою суду від 11.09.2017р. справу призначено до розгляду на 26.09.2017р.

26.09.2017р. розгляд справи відкладено з підстав, зазначених у відповідній ухвалі суду.

В судове засідання 17.10.2017р. представник позивача з'явився. 03.10.2017р. через службу діловодства Господарського суду подав заяву про збільшення позовних вимог, якою просить суд стягнути з відповідача 179 210, 59 грн. заборгованості по заробітній платі та 65 869, 44 грн. - середнього заробітку за весь час затримки. Позовні вимоги підтримав з підстав, наведених в позовній заяві, позов просить задоволити відповідно до заяви про збільшення позовних вимог від 03.10.2017р. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем норм ст.47 та ст.116 КЗпП України щодо здійснення розрахунку при звільненні та виплаті усіх належних позивачу сум, а також виплаті середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку на підставі ч.1. ст. 117 КЗпП. Позивач зазначив, згідно наказу №6к (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) останній був звільнений за власним бажанням з 10.01.2017р. на підставі ч.3. ст. 38 КЗпП України з посади комерційного директора підприємства відповідача. Згідно довідки ПАТ «Жидачівський целюлозно-паперовий комбінат» №5 від 10.01.2017р. заборгованість по виплаті заробітної плати на день звільнення складає 189 313, 12 грн. Відповідачем було перераховано на рахунок позивача 8 546, 72 грн. Крім того, 27.09.2017р. відповідачем здійснено часткову проплату заборгованості по заробітній платі в розмірі 1 565, 81 грн., відтак остаточна сума заборгованості по заробітній платі становить 179 210, 59 грн. (в т.ч. вихідна допомога та компенсація за невикористані відпустки).

Щодо розрахунку середнього заробітку ствердив, що такий розрахунок проводився позивачем у спосіб та за формулою, визначеною Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою КМУ від 08.02.1995р. №100, Сз = Сдзп х Крд, де: Сз - середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (рішення суду), Сдзп - середньоденна заробітна плата (згідно розрахунку, наведеного в позовній заяві становить 343,07 грн.), Крд - кількість робочих днів за період затримки фактичного розрахунку (згідно норм робочого часу в січень - жовтень 2017 року). Сз = 343,07 грн. х 192 роб. дні = 65 869, 44 грн., відтак сума середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку становить 65 869, 44 грн. Також просить суд звернути увагу, що суми, які просить стягнути позивач не підлягають оподаткуванню, відтак, в резолютивній частині рішення суду просить зазначити, що стягувана з відповідача сума заборгованості по заробітній платі (в т.ч. вихідній допомозі та компенсації за невикористані відпустки) в розмірі 179 210, 59 грн. оподаткуванню не підлягає; сума середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, станом на день розгляду справи в суді, в розмірі 65 869, 44 грн. підлягає стягненню на користь позивача за виключенням відрахувань з заробітної плати згідно чинного законодавства. Позов просить задоволити.

Представник відповідача в судове засідання з'явився, 05.10.2017р. через службу діловодства господарського суду подав клопотання про долучення доказів, зокрема платіжного доручення №4196 від 27.09.2017р. про сплату боргу по заробітній платі позивачу у розмірі 1 565, 81 грн. Зазначену суму просить врахувати при визначенні розміру стягнення по заробітній платі. Проти позову заперечив та посилається на пропущення позивачем трьохмісячного строку встановленого ст. 233 КзПП України для звернення до суду з позовною заявою в частині стягнення середнього заробітку за час затримки, оскільки позивач був звільнений 10.01.2017 року, а позовну заяву в частині стягнення середнього заробітку за час затримки подано 03.05.2017р., відтак в цій частині просить застосувати строки позовної давності. Посилається на те, що згідно довідки № 5 від 10.01.2017р. заборгованість по заробітній платі, становить 140 191, 39 грн., сума в розмірі 180 766, 40 (за виключенням проплати від 27.09.2017р. у розмірі 1 565, 81 грн.) включає заборгованість по заробітній платі, а також компенсацію за невикористану відпустку та вихідну допомогу. Вважає, що суд не вправі з власної ініціативи вийти за межі позовних вимог та розглядає справу виключно за заявленими вимогами, компенсація за невикористану відпустку та вихідна допомога не є предметом спору, відтак до задоволення, на думку відповідача, підлягає лише сума заробітної плати. Також, просить суд в резолютивній частині рішення зазначити, що стягнута судом сума на користь позивача визначена без врахування стягнутих відповідачем податку на доходи фізичних осіб та податку зі сплати військового збору.

Розглянувши матеріали справи в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, створивши у відповідності до ч. 3 ст. 4-3 ГПК України сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, суд встановив:

Позивач - ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ПАТ «Жидачівський целюлозно-паперовий комбінат» та згідно наказу №6к від 10.01.2017р. про припинення трудового договору (контракту), 10.01.2017р. - звільнений з посади комерційного директора за власним бажанням на підставі ч.3. ст. 38 Кодексу законів про працю України, про що свідчить запис у трудовій книжці (копія - в матеріалах справи).

Згідно ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначено структуру заробітної плати. Так, основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Згідно ч.1. ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно довідки №5 від 10.01.2017р., виданій відповідачем - ПАТ «Жидачівський целюлозно-паперовий комбінат», заборгованість ОСОБА_1 по виплаті заробітої плати на день звільнення складає 189 313,12 грн., яка складається з 140 191, 39 грн. основної заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку в розмірі 17 412, 78 грн. та вихідної допомоги при звільненні - 31 708, 95 грн. (в матеріалах справи).

Як встановлено судом, 11.01.2017р. відповідачем перераховано на рахунок позивача 8 546, 72 грн., що підтверджується банківською випискою ПАТ КБ «Приватбанк» за період з 01.01.2017р.-02.06.2017р., долученою до матеріалів справи. Крім того, 27.09.2017р. відповідачем на рахунок позивача перераховано 1 565, 81 грн. заборгованості по заробітній платі, згідно платіжного доручення №4196 від 27.09.2017р. (в матеріалах справи).

Відтак, самостійно провівши перерахунок, суд встановив, що сума заборгованості по заробітній платі з врахуванням проведених відповідачем часткових проплат становить 179 200, 59 грн., що включає в себе 130 078, 86 грн. - заробітної плати, 17 412, 78 грн. - компенсації за невикористану відпустку, 31 708, 95 грн. - вихідної допомоги.

Твердження відповідача про те, що сума заборгованості по заробітній сплаті становить 140 191,39 грн. та підлягає стягненню в розмірі 130 078, 86 грн. не підтверджується жодними належними та допустимими доказами та не заслуговує на увагу. Крім того, суд зазначає, що заявляючи вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 179 210, 59 грн. позивач включає в цю суму також 17 412, 78 грн. - компенсації за невикористану відпустку, 31 708, 95 грн. - вихідної допомоги, відтак суд не виходить за межі позовних вимог.

Згідно ч.1. ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.12.1999р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачено, непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності (п.20 вищевказаної Постанови).

Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати.

Згідно п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992р. №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" визначено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому, враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

Відповідно до п. п. 5, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Згідно довідки про доходи ОСОБА_1 №6 від 10.01.2017р. (в матеріалах справи), заробітна плата позивача становила в листопаді 2016р. - 7 933, 33 грн., а в грудні 2016р. - 7 161, 82 грн.

Судом встановлено середньоденний заробіток, який визначається діленням суми нарахованої заробітної плати за два місяці на сумарну кількість робочих днів в цей період: 7933,33 грн. + 7161,82 грн. = 15 095, 15 грн./ (22 роб. дні + 22 роб. дні = 44 роб дні), що становить 343,07 грн.

З врахуванням вимог законодавства, а також заяви позивача про збільшення позовних вимог від 03.10.2017р., судом здійснено розрахунок середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, на підставі формули: Сз = Сдзп х Крд, де: Сз - середнього заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (прийняттям судом рішення), Сдзп - середньоденна заробітна плата (згідно вищенаведеного розрахунку - 343,07 грн.), Крд - кількість робочих днів за період затримки фактичного розрахунку (згідно норм робочого часу за січень - жовтень 2017 року). Таким чином, середній заробіток = 343,07 грн. х 192 роб.дні, складає 65 869, 44 грн.

Посилання відповідача на те, що позивачем пропущено строк на звернення до суду (строк позовної давності) з даним позовом не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Рішенням Конституційного Суду № 8-рп/2013 від 15.10.2013, № 9-рп/2013 від 15.10.2013р. роз'яснено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв"язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Згідно правової позиції Верховного суду України в справі за № 6-409 цс 16 (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 06.04.2016р.): непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Оскільки предметом розгляду даної справи є вимога про стягнення заборгованості по заробітній платі, а також компенсації за невикористані відпустки, що є складовою заробітної плати, то позивач не обмежений будь-яким строком на звернення до суду з цією вимогою.

Що стосується вимоги про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку з позивачем, то враховуючи, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, у тому числі й за рішенням суду.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Конституційним Судом України у рішенні від 22.02.2012р. у справі № 1-5/2012 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу роз'яснено, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

В п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вказано, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Враховуючи те, що до прийняття рішення у справі відповідач не здійснив остаточного розрахунку з позивачем, відтак, строк позовної давності на звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, позивачем не пропущено, а твердження відповідача з цього приводу є помилковими та безпідставними.

Також, слід зазначити що відповідно до абз.5 п.6 Постанови Верховного суду України №13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку про те, що позовна вимога про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за весь час затримки підтверджена матеріалами справи та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 03.10.2017р. підлягає задоволенню частково, а саме: 179 200, 59 грн. заборгованості по заробітній платі (яка складається: 130 078, 86 грн. - заробітної плати, 17412,78 грн. - компенсації за невикористану відпустку та 31708,95 грн. - вихідної допомоги) та середнього заробітку за весь час затримки визнати в розмірі 65 869, 44 грн. (без утримання податків й інших обов'язкових платежів). Доказів зворотнього суду не надано.

Як передбачено статтею 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст.4 ЦК України, основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу.

Суд зазначає, що зобов'язання між сторонами у справі виникли безпосередньо із актів законодавства України.

Стаття 599 ЦК України вказує на те, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст.526 ЦК України та ст.193 ГК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином згідно умов договору та актів цивільного законодавства, а при відсутності таких вказівок - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно ст.32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 4-3 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно з п.1,15 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» (зі змінами та доповненнями) від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються фізичні особи (крім суб'єктів підприємницької діяльності) - кредитори, які звертаються з грошовими вимогами до боржника щодо виплати заборгованості із заробітної плати, зобов'язань внаслідок заподіяння шкоди життю та здоров'ю громадян, виплати авторської винагороди та аліментів, - після оголошення про порушення справи про банкрутство, а також після повідомлення про визнання боржника банкрутом. Відтак, судові витрати слід покласти на відповідача.

Пунктом 4.5. Постанови пленуму Вищого господарського суду від 21.02.2013 р. №7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» роз'яснено, що у випадках коли позивач звільнений від сплати судового збору: якщо позов залишено без задоволення судовий збір не стягується; у разі задоволення позову повністю або частково судовий збір стягується з відповідача (повністю або пропорційно задоволеним вимогам) в доход Державного бюджету України, якщо відповідач не звільнений від сплати цього збору.

З огляду на те, що спір виник з вини відповідача, судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України, покладаються на останнього.

Керуючись ст.ст. 47, 116, 117, 233 КЗпП України, ст.ст. 4, 11, 256, 509, 526, 599 ЦК України, ст.193 ГК України, ст.ст. 43, 32, 33, 43, 49, 82-85, 116 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з публічного акціонерного товариства "Жидачівський целюлозно-паперовий комбінат", Львівська область, м. Жидачів, вул. Фабрична, 4 () на користь фізичної особи ОСОБА_1, АДРЕСА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) - 179 200, 59 грн. заборгованості по заробітній платі (яка складається: 130 078, 86 грн. - заробітної плати, 17 412, 78 грн. - компенсації за невикористану відпустку та 31 708, 95 грн. - вихідної допомоги) та середнього заробітку за весь час затримки визнати в розмірі 65 869, 44 грн. (без утримання податків й інших обов'язкових платежів).

3. Стягнути з публічного акціонерного товариства "Жидачівський целюлозно-паперовий комбінат", Львівська область, м. Жидачів, вул. Фабрична, 4 () в доход державного бюджету України - 3 676, 05 грн. - судового збору.

4. В решті позовних вимог - відмовити.

5. Накази видати згідно ст.116 ГПК України.

Рішення складено 23.10.2017р.

Суддя Мороз Н.В.

Суддя Мазовіта А.Б.

Суддя Гоменюк З.П.