КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" жовтня 2017 р. Справа№ 910/14095/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Мартюк А.І.

Зубець Л.П.

при секретарі Шмиговській А.М.

за участю представників:

від позивача - Волков І.М. (довіреність №71 від 06.09.2017 р.)

від відповідача - Плюта Р.В. (довіреність №627/17-т від 28.12.2016 р.)

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕЛЕСВІТ»

на рішення господарського суду міста Києва від 04.09.2017 р.

у справі №910/14095/16 (суддя Босий В.П.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Корпорація «Аверс»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕЛЕСВІТ»

про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Корпорація «Аверс» звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕЛЕСВІТ» про стягнення заборгованості у розмірі 102580,15 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 06.03.2017 р., залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.04.2017 р., позов задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача 102580,15 грн. заборгованості з орендної плати.

Постановою Вищого господарського суду України від 19.07.2017 р. постанову Київського апеляційного господарського суду від 18.04.2017 р. та рішення господарського суду міста Києва від 06.03.2017 р. скасовано, а справу передано на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Рішенням господарського суду міста Києва від 04.09.2017 р. позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 102580,15 грн., 1538,70 грн. судового збору за подання позовної заяви та 1378,00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Представник позивача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, рішення залишити без змін.

Представник відповідача в судовому засіданні повністю підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив скаргу задовольнити, рішення скасувати, в позові відмовити.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

01.01.2014 р. між ТОВ «ТЕЛЕСВІТ» (орендар) та ВАТ «Корпорація «Аверс» (змінено найменування на Приватне акціонерне товариство «Корпорація «Аверс») (орендодавець) укладено договір оренди, відповідно до п. 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове, платне користування: місця для розміщення телекомунікаційного обладнання, перелік якого зазначено в додатку № 1, який є невід'ємною частиною договору; будинкові телевізійні мережі та телекомунікаційне обладнання позивача, перелік яких зазначено в додатку № 2, який є невід'ємною частиною договору.

Відповідно до п. 2.2 договору, передача орендодавцем орендарю в користування місць для розміщення телекомунікаційного обладнання, зазначених в додатку № 1 і у будинкових телевізійних мереж та телекомунікаційного обладнання, зазначених в додатку № 2 (далі - об'єкт оренди) оформлюється актом приймання-передачі, який складається в двох примірниках - по одному для кожної сторони, підписується уповноваженими представниками сторін, підписи яких скріплюються печатками сторін.

01.01.2014 р. за актом приймання-передачі об'єкта оренди згідно договору позивач передав, а відповідач прийняв в користування на умовах договору об'єкт оренди.

Згідно п. 2.6 договору, в день закінчення строку користування об'єктом оренди за даним договором або в день дострокового розірвання даного договору орендар зобов'язаний забрати своє телекомунікаційне обладнання (телекомунікаційні вузли) з місць його розташування та повернути об'єкт оренди позивачу з оформленням відповідного акту приймання-передачі, обов'язок складання якого лежить на орендареві.

Пунктом 3.1 договору встановлено, що орендар зобов'язаний сплачувати орендодавцю плату за користування об'єктом оренди, яка називається «Орендною платою» в сумі 60000,00 грн., в тому числі ПДВ в сумі 10000,00 грн. за один місяць.

Пунктом 3.2 договору передбачено, що орендна плата за даним договором сплачується орендарем щомісячно, до 5 числа поточного місяця без надання йому рахунків орендодавцем шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок орендодавця.

Згідно п. 10.1. договору, даний договір набирає чинності з 01.01.2014 р. та діє до 31.12.2014 р.

01.11.2014 р. між ТОВ «ТЕЛЕСВІТ» та ВАТ «Корпорація «Аверс» укладено угоду про дострокове розірвання договору оренди від 01.01.2014 р., умовами якої визначено, що сторони дійшли згоди достроково розірвати договір з 01.11.2014 р.

Відповідно до п.п. 2, 3 вказаної угоди, заборгованість відповідача по орендній платі становить 360000,00 грн., заборгованість відповідача по компенсації вартості спожитої електроенергії становить 42046,20 грн.

Відповідно до п. 4 угоди, у зв'язку з укладенням даної угоди з ініціативи відповідача, останній відповідно до п. 6.4 договору зобов'язується, крім коштів зазначених у п.п. 2, 3 даної угоди сплатити позивачу подвійну орендну плату в сумі 120000,00 грн.

Пунктом 5 угоди визначено, що вона набирає чинності з моменту надходження на рахунок позивача усіх коштів зазначених в п.п. 2, 3, 4 даної угоди. Сплата частини коштів не тягне набрання чинності даної угоди.

На виконання умов угоди відповідачем було сплачено позивачу 522046,20 грн., що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням № 28251 від 22.12.2014 р.

Таким чином, як встановлено рішенням господарського суду міста Києва від 31.08.2015 р. та постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.03.2016 р. у справі № 910/16060/15, що набрали законної сили (за позовом ПрАТ «Корпорація «Аверс» до ТОВ «ТЕЛЕСВІТ» про стягнення 120000,00 грн.), угода набрала чинності з 22.12.2014 р. та з цієї дати у відповідача виник обов'язок повернути об'єкт оренди за договором.

За таких обставин, як вірно встановлено судом першої інстанції, обов'язок повернути об'єкт оренди відповідачем виник з 22.12.2014 р., до цього часу договір був чинним, та за відповідачем зберігався обов'язок виконання умов договору, зокрема, в частині внесення орендної плати.

Позивачем виставлено та направлено відповідачу рахунок-фактуру № СФ-0000069 від 22.04.2016 р., який передбачає сплату орендної плати за листопад та грудень 2014 року на загальну суму 102580,15 грн.

Спір у справі виник у зв'язку з наявністю у відповідача заборгованості зі сплати орендної плати за договором за період з 01.11.2014 р. (наступний день після дати, по яку відповідачем було сплачено орендну плату) по 21.12.2014 р. (останній день дії договору).

Договір, укладений між сторонами по справі, є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст.ст. 173, 174, 175 ГК України, ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України та згідно ст. 629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 ГК України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 283 ГК України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно ч. 1 ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Статтею 286 ГК України встановлено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 762 ЦК України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

В постанові Вищого господарського суду України від 19.07.2017 р. у даній справі суд касаційної інстанції звернув увагу на те, що судами попередніх інстанцій не надано правової оцінки акту № ОУ-0000189 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 31.12.2014 р., п. 4 угоди, а також платіжному дорученню № 28251 від 22.12.2014 р. відповідно до якого призначення платежу включає орендну плату.

Статтею 111-12 ГПК України передбачено, що вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Так, платіжним дорученням № 28251 від 22.12.2014 р. відповідачем сплачено на користь позивача 522046,20 грн., а згідно призначення платежу цього доручення - сплачено орендну плату та компенсацію вартості спожитої енергії згідно додаткової угоди б/н від 01.11.2014 р. до договору б/н від 01.01.2014 р.

Тобто, на виконання умов угоди, відповідачем сплачено кошти зазначені в п.п. 2, 3 та 4 цієї угоди, а саме: 360000,00 грн. - заборгованість по орендній платі, 42046,20 грн. - заборгованість по компенсації вартості спожитої електроенергії та 120000,00 грн. - подвійної орендної плати, у зв'язку з укладенням угоди з ініціативи орендаря.

Вимагати сплати штрафу за умови дострокового розірвання договору з ініціативи орендаря відповідно до п. 6.4 - є правом орендодавця.

Саме посилання на п. 6.4 договору дає підстави вважати, що передбачена пунктом 4 угоди відповідальність орендаря за розірвання договору з його ініціативи, полягає у сплаті штрафу, як визначено основним зобов'язанням (договором), який в угоді конкретизовано та вказано, як подвійна орендна плата.

Зазначена відповідальність полягає у сплаті орендної плати за два місяці (подвійна орендна плата), а враховуючи, що умови угоди передбачали сплату заборгованості з орендної плати до 01.11.2014 р., а акт №ОУ-0000189 було складено 31.12.2014 р., то відповідачем повинна бути сплачена орендна плата за листопад та грудень 2014 року.

Як зазначено вище, платіжним дорученням № 28251 від 22.12.2014 р. відповідачем сплачено позивачу кошти, зазначені в п.п. 2, 3 та 4 цієї угоди, саме орендну плату та компенсацію вартості спожитої енергії згідно додаткової угоди б/н від 01.11.2014 р. до договору б/н від 01.01.2014 р..

Зазначене також підтверджується підписаним сторонами та скріпленим їх печатками актом № ОУ-0000189 від 31.12.2014 р., який містить посилання на компенсацію орендної плати за листопад та грудень 2014 року та відповідно до якого сторони претензій одна до одної не мають.

Вказаний акт стосується компенсації орендної плати за листопад та грудень 2014 року, тобто сплаченого за платіжним дорученням № 28251 від 22.12.2014 р. штрафу (подвійної орендної плати).

Слід зазначити, що 120000,00 грн., які відповідно до платіжного доручення №28251 від 22.12.2014 р., сплачені як відповідальність (штраф) за дострокове розірвання договору з ініціативи орендаря і не пов'язані з орендною платою за користування об'єктом оренди.

Тоді як, позивач заявляє позовні вимоги зі сплати орендної плати за користування об'єктом оренди з 01.11.2014 р. по 21.12.2014 р., доказів сплати якої відповідачем не надано.

Крім того, заперечення відповідача та його посилання на те, що заявлена сума орендної плати сплачена платіжним дорученням № 28251 від 22.12.2014 р. спростовується викладеними вище обставинами та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Посилання відповідача на п. 6 угоди про розірвання договору оренди, яким обумовлено, що з питань користування орендованим майном та сплати орендної плати сторони не мають один до одного ніяких інших претензій матеріального характеру ніж ті, які зазначені в п.п. 2, 3, 4 зазначеної угоди, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказана вище угода набрала чинності 22.12.2014 р., а тому визначає права і обов'язки сторін з моменту набрання нею чинності і не звільняє відповідача від обов'язку сплати орендної плати за період дії договору оренди і відповідно до умов такого договору в період його дії - по 21.12.2014 р.

Отже, оскільки обов'язок повернення об'єкта оренди виник у відповідача з 22.12.2014 р. (дата перерахування відповідачем коштів позивачу), то до цього часу договір є чинним і за відповідачем зберігається обов'язок виконання його умов, зокрема, в частині внесення орендної плати.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача грошового зобов'язання по сплаті на користь позивача орендної плати за період з 01.01.2014 р. по 21.12.2014 р. у розмірі 102580,15 грн. Відповідачем вказана заборгованість не спростована, доказів її погашення не надано.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги про стягнення з відповідача орендної плати за період з 01.11.2014 р. по 21.12.2014 р. у розмірі 102580,15 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у заявленому розмірі.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідачем, в порушення зазначеної норми, належним чином апеляційну скаргу не обґрунтовано, доказів та підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційному суду не наведено.

З огляду на викладене, посилання скаржника на те, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду та не підтверджуються наявними матеріалами справи.

Тому колегія суддів вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 04.09.2017 р. у даній справі є таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕЛЕСВІТ» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 04.09.2017 р. у справі №910/14095/16 залишити без змін.

Справу №910/14095/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання судовим рішенням апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді А.І. Мартюк

Л.П. Зубець