ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" жовтня 2017 р. Справа № 911/2260/17

Господарський суд Київської області у складі судді Янюк О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніко-Тайс», м. Київ

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю «ПК Трейдсервісгруп», с.Мархалівка Київської облатсі

2) Публічного акціонерного товариства «Федорівське», с. Федорівка Харківської області

про стягнення 29 465,09грн

За участю представників:

від позивача: не з'явився;

від відповідача-1: не з'явився;

від відповідача-2: не з'явився

ВСТАНОВИВ:

25.07.2017 Товариство з обмеженою відповідальністю «Ніко-Тайс» (далі позивач, ТОВ «Ніко-Тайс») звернулось до Господарського суду Київської області (далі суд) із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПК Трейдсервісгруп» (далі відповідач -1, ТОВ «ПК Трейдсервісгруп») та Публічного акціонерного товариства «Федорівське» (далі відповідач-2, ПАТ «Федорівське») із позовною заявою про солідарне стягнення (з урахування заяви про збільшення позовних вимог) з останніх 29 465,09грн, з яких: 2 727,27грн заборгованість у вигляді дооцінки вартості товару (курсової різниці) та 26 737,82грн штрафу. Крім того позивач просить стягнути з відповідачів витрати на послуги адвоката у розмірі 2 000,00грн та судовий збір - 1 616,00грн.

Позовні вимоги обґрунтовує ст. 11, 509, 526, 610, 612 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), ст.ст. 173, 193, 202 Господарського кодексу України (далі - ГК України) та зазначає, що ані відповідач-1 ані відповідач-2 не сплатили заборгованість, що виникла у результаті дооцінки вартості товару через різницю курсу долара США до гривні, який на час фактичної сплати ПАТ «Федорівське» вартості отриманого товару перевищував курс, встановлений на день підписання договору між сторонами.

25.07.2017 ухвалою суду порушено провадження у справі та у порядку ст. 65 Госпадарського процесуального кодексу України (далі - ГПК Україна) зобов'язано сторін надати суду докази, необхідні для вирішення спору.

Ухвалою суду від 25.09.2017, на підставі ст. 69 ГПК України, розгляд справи продовжено на 15 днів.

На підставі ст. 77 ГПК України розгляд справи неодноразово відкладався та у судовому розгляді оголошувалась перерва. Черговий розгляд справи призначений на 09.10.2017.

Представники сторін у судове засідання не зявились про причини неявки суд не повідомили, про час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином та своєчасно (а.с. 62, 66-67, 92, 94-99, 105-110, 144, 149-152). До того ж, явка обов'язковою судом не визнавалась, а тому, ураховуючи, що явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору. За таких обставин, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності представників сторін на підставі ст. 75 ГПК України за наявними у справі матеріалами.

До початку судового засідання, представником позивача подано заяву про припинення провадження у справі на підставі п. 1-1 ст. 80 ГПК України.

Крім того, у минулому судовому засіданні, відповідач-2 проти позовних вимог заперечував, про що зазначив у відзиві на позовну заяву (а.с.117-119), зокрема, вказав, що вважає позов безпідставним та необґрунтованим у звязку із тим, що рішенням Господарського суду Харківської області від 25.03.2010 стягнуто з ПАТ «Федорівське» за порушення умов договору №СЖ-09/21-6 від 20.03.2009: 1 995,91грн пені, 2 920,85грн 3% річних, 10 667,76грн штрафу, державне мито у розмірі 689,23грн і 34,46грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, а провадження у справі в частині стягнення основного боргу у розмірі 53 338,80грн припинено, оскільки відповідачем-2 зазначена сума боргу була погашена 27.01.2010. Вказане рішення набрало законної сили. Зазначає, що вимога щодо стягнення курсової різниці у розмірі 2 727,27грн є безпідставною, оскільки зміна ціни в договорі після його виконання не допускається. Крім того, вимога про стягнення з відповідача-2 штрафу у розмірі 26 737,82грн суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки вже є відповідне рішення суду, яким було стягнуто штраф за порушення умов договору №СЖ-09/21-6 від 20.03.2009. На підставі викладеного просить суд відмовити у задоволенні позову. Крім того, ПАТ «Федорівське» подано заяву про застосування строків позовної давності, оскільки з моменту укладення договору №СЖ-09/21-6 від 20.03.2009 і з моменту винесення Господарським судом Харківської області від 25.03.2010 минуло більше ніж 3 роки (більше ніж 5 років, передбачених п. 8.2 договору №СЖ-09/21-6), а тому відповідно до ст. 257 ЦК України строки позовної давності сплинули.

Процесуальним правом, передбаченим ст. 59 ГПК України, відповідач-1 не скористався та відзиву на позов не надав.

На підставі ст. 85 ГПК України у судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази, судом встановлені наступні обставини.

20.03.2009 між ТОВ «Тридента Агро» (далі продавець, ТОВ «Тридента Агро») та ВАТ «Федорівське» (далі покупець) був укладений договір №СЖ-09/21-6 купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу (далі Договір, а.с. 19), відповідно до умов якого продавець поставляє, а покупець приймає та оплачує товар. За цим Договором товаром є засоби захисту рослин (п.1.1 Договору).

Пунктом 8.3 Договору передбачено, що сторони відповідно до ст. 259 ЦК України домовились про те, що строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій становить 5 років з моменту підписання Договору.

Пунтом 10.2 Договору, передбачено. що всі додатки до Договору є його невід'ємною частиною.

Відповідно до додатку до Договору (а.с.20) курс долара США на момент підписання Договору (та/або даного додатку) становить 8,40грн.

На виконання умов договору продавцем було поставлено, а покупцем прийнято вищевказаний товар.

Проте, за неналежне виконання покупцем умов Договору в частині оплати за поставлений товар, продавець звернувся до Господарського суду Харківської області із позовом про стягнення з покупця 352 462,80 грн. основного боргу, 12 075,47 грн. пені, 17 651,57 грн. 30% річних, 3 172,17 грн. інфляційних витрат, 70 492,56 грн. штрафу та 17 000,00 грн. адвокатських витрат.

Так, Господарським судом Харківської області встановлено, що у ПАТ «Федорівське» заборгованість за Договором становила 53 338,80грн, яка була погашена 27.01.2010, у звязку з чим Господарський суд Харківської області провадження в частині стягнення з ПАТ «Федорівське» 53 338,80грн припинив та стягнув з нього 1 995,91 грн. пені; 2 920,85 грн. 30% річних та 10 667,76 грн. штрафу.

Постановами Харківського апеляційного господарського суду та Вищого господарського суду України від 26.05.2010 та 29.09.2010 вищевказане рішення залишено в силі. Зазначене рішення набрало законної сили.

Разом з цим, 26.01.2011 між ТОВ «Тридента Агро» та ФОП ОСОБА_1 було укладено угоду №318-ТА про заміну кредитора у зобовязанні (а.с.48), відповідно до умов якої первісний кредитор відступає новому кредитору право вимоги виконання ПАТ «Федорівське» зобовязання щодо сплати курсової різниці, пені, 30% річних та інфляційних втрат, набути первісним кредитором у звязку із неналежним виконанням умов Договору. На виконання умов даної угоди ТОВ «Тридента-Агро» було передано ФОП ОСОБА_1 перелік документів, що підтверджується актом прийому-передачі документів від 26.01.2011 (а.с.49).

Окрім цього, 02.07.2012 між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» також укладено угоду №318/07-12 (а.с.50-51) про заміну кредитора у зобовязанні, відповідно до умов якої первісний кредитор (ФОП ОСОБА_1М.) відступає новому кредитору право вимоги виконання ПАТ «Федорівське» сплати розміру заборгованості у вигляді курсової різниці, пені, 30% річних та інфляційних втрат набутих первісним кредитором на підставі Договору. На виконання вищевказаної угоди ФОП ОСОБА_1 передав позивачеві перелік документів, що підтверджується актом прийому-передачі документів від 02.07.2012 (а.с. 52).

07.04.2014 між ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» та ТОВ «ПК «Трейдсервісгруп» було укладено договір поруки №07-04-2014-318 (а.с.53-54), відповідно до умов якого поручитель поручається перед кредитором за виконання обовязку ПАТ «Федорівське» щодо виконання грошового зобовязання щодо сплати курсової різниці та штрафу.

Як вбачається із змісту позовної заяви, позивач нарахував відповідачу-2 курсову різницю у розмірі 2 727,27грн за період з 20.03.2009 (дата підписання договору)-27.01.2010 (дата погашення відповідачем-2 основної суми заборгованості) та штраф у розмірі 26 737,82грн за період 21.11.2009 (день з якого порушено зобов'язання) -20.01.2010.

Таким чином, як стверджує позивач у відповідачів виникла вищевказана заборгованість, яку ані ТОВ «ПК Трейдсервісгруп», ані ПАТ «Федорівське» у добровільному порядку не сплатили.

З метою досудового врегулювання спору позивач звернувся до відповідача-1 із вимогою від 05.05.2014 (а.с. 55) щодо виконання договору поруки №07-04-2014-318 від 07.04.2014 в частині сплати курсової різниці та штрафу.

Відповідач-1 відреагував на зазначену вимогу відповіддю від 02.06.2014 (а.с. 56), у якій зазначив, що не в змозі виконати вищевказаний договір у звязку із скрутним матеріальним становищем, крім того, гарантує що вказані зобовязання будуть виконані до 31.03.2015.

Проте, зважаючи на те, що відповідачі не сплатили заборгованість, яка нарахована позивачем, із урахуванням договору поруки №07-04-2014-318 від 07.04.2014, позивач звернувся із даним позовом до суду.

Проте, ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» подало до суду заяву про припинення провадження у справі на підставі п. 1-1 ст. 80 ГПК України (а.с.147-148), яка обґрунтована тим, що між позивачем та ТОВ «ПК «Трейдсервісгруп» було укладено угоду №03-10-2017 про припинення зобовязання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, згідно договору поруки №07-04-2014-3018 від 07.04.2014 (а.с. 53-54), відповідно до умов якого відповідач-1 поручається за виконання обовязку ПАТ «Федорівське» щодо сплати курсової різниці та штрафу.

Розглянувши зазначену заяву та наявні матеріали справи, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Так, згідно ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Частиною 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Разом з цим, з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець повязує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Умови договору поруки про його дію до моменту припинення поруки не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Строк, передбачений нормою ч. 4 ст. 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобовязаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яку суд застосовує за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обовязок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.

Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобовязань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові в разі звернення до суду.

Як вбачається із договору поруки №07-04-2014-318 від 07.04.2014 в останньому не встановлено строку, після закінчення якого порука припиняється, а умова договору поруки про його дію до моменту припинення поруки за основним договором не вважається встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки це суперечить ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобовязання застосовану в другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК України фразу «… якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя» слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. А тому наявна у матеріалах справи вимога позивача від 05.05.2014 (а.с. 55) щодо погашення заборгованості судом до уваги не приймається.

Оскільки, порука це строкове зобовязання, і незалежно від того, договором чи законом установлено строк її дії, то сплив цього строку припиняє субєктивне право кредитора.

Строк поруки не вважається строком захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після закінчення цього строку припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 №6-623цс17).

Таким чином, суд вважає, що позивач повинен був предявити позовну вимогу протягом 6 місяців до відповідача-1. Проте, як вбачається із матеріалів справи ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» не зверталось до ТОВ «ПК «Трейдсервісгруп» із позовом про стягнення зазначеної заборгованості протягом вказаного строку, а тому договір поруки є припиненим.

Відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

З огляду на вищевикладене суд вважає, що позовні вимоги позивача до відповідача-1 в даному спорі є безпідставними, а спір між позивачем та відповідачем-2 є невирішеним, а тому заява про припинення провадження у справі не підлягає задоволенню.

Щодо заявлених позовних вимог суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо) (ч. 1 ст. 266 ЦК України).

Із змісту позовної заяви вбачається, що позивач просить стягнути з відповідачів заборгованість у вигляді дооцінки товару у розмірі 2 727,27грн за період з 20.03.2009 по 27.01.2010 та з 26 737,82грн штрафу за період 21.11.2009 по 20.01.2010, проте, до суду ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» звернулось 25.07.2017, що підтверджується вхідним штампом суду.

З огляду на викладене, позивачем пропущено строк, встановлений ст. 257 ЦК України, за яким останній міг звернутись до суду про стягнення з відповідачів курсової різниці та штрафу.

Проте, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 ЦК України).

Так, ПАТ «Федорівське» 25.09.2017 подано до суду заяву про застосування строків позовної давності, відповідно до ст. 257 ЦК України. З цього приводу суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За таких обставин, з урахуванням заяви відповідача-2 про застосування строків позовної давності, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог.

Крім того, суд погоджується із твердженням ПАТ «Федорівське», які викладені у його відзиві, щодо безпідставності нарахування позивачем курсової різниці та штрафу.

На підставі ст. 49 ГПК України при відмові у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 44, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Суддя О.С. Янюк

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 17.10.2017.