РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.10.2017Справа №910/11069/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Тріумф»

До Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційна компанія «Укркапітал»

Про стягнення 3 435 754,87 грн.

Суддя Ващенко Т.М.

Представники сторін:

Від позивача: Журавель Р.О.

Від відповідача: Кириленко І.І.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Тріумф» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційна компанія «Укркапітал» (далі - відповідач) про стягнення 999 245,15 грн. заборгованості.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.07.17. порушено провадження у справі № 910/11069/17 та призначено її до розгляду на 25.07.17.

В зв'язку з неявкою в судове засідання 25.07.17. представників сторін ухвалою суду розгляд справи було відкладено на 29.08.17.

29.08.17. відповідачем через відділ діловодства суду було подано заяву про застосування строку позовної давності та відмову в задоволенні позову.

В судовому засіданні 29.08.17. було оголошено перерву до 26.09.17.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.09.17. було продовжено строк вирішення спору в даній справі на п'ятнадцять днів.

В судовому засіданні 26.09.17. позивачем було підтримано подану ним 25.09.17. через відділ діловодства суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Тріумф» просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість в розмірі 3 435 754,87 грн.

Керуючись приписами ст. 22 ГПК України судом було прийнято вказану заяву, з огляду на що має місце нова ціна позову, виходячи з якої вирішується спір.

26.09.17. позивачем через відділ діловодства суду було подано письмові пояснення по справі.

В судовому засіданні 26.09.17. було оголошено перерву до 10.10.17.

06.10.17. відповідачем через відділ діловодства суду було подано доповнення до заяви про застосування строку позовної давності.

В судовому засіданні 10.10.17. було оголошено перерву до 12.10.17.

В судовому засіданні 12.10.17. позивачем підтримано свої позовні вимоги.

Відповідач в судовому засіданні 12.10.17. проти позову заперечував та просив суд застосувати строк позовної давності.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд в нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення у справі № 910/11069/17.

В судовому засіданні 12.10.17. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

10.05.11. між відповідачем (далі - замовник) та позивачем (далі - підрядник) укладено Договір № 10052 на виконання підрядних робіт (далі - Договір), відповідно до п. 1.1 якого замовник доручає і оплачує, а підрядник зобов'язується відповідно до виконавчої документації, завдання замовника, умов Договору, діючих будівельних норм і правил та чинного законодавства України, в обумовлений Договором строк, на свій ризик, власними силами або залученими, матеріалами і обладнанням виконати та здати замовнику комплекс будівельно-монтажних та інших робіт по влаштуванню будівлі готелю та СПА (далі - Роботи) на об'єкті будівництва « 18-ти поверхового курортного готелю з рекреаційно-оздоровчим комплексом за адресою: АР Крим, смт. Гаспра, вул. Алупкінське шосе, 25» (далі - Об'єкт).

Відповідно до п. 2.1 Договору, загальна вартість робіт визначається на підставі динамічної договірної ціни, що є невід'ємною частиною Договору.

Згідно з п. 2.5 Договору, остаточна вартість робіт визначається за фактичними обсягами виконаних робіт. У випадку збільшення/зменшення обсягу робіт сума оплати збільшується/зменшується відповідно фактичному обсягу робіт.

Розрахунки за даним Договором здійснюються у національній валюті України шляхом перерахування безготівкових сум грошових коштів на поточні рахунки сторін (п. 2.7 Договору).

Положеннями п. 2.10 договору встановлено, що оплату фактично виконаних робіт замовник здійснює протягом 5-ти банківських днів після підписання форм КБ-2в та КБ-3. У разі відсутності на день оплати грошових коштів у замовника, замовник зобов'язаний у 3-х денний термін письмово попередити підрядника щодо терміну затримки сплати виконаних робіт.

Згідно з п. 9.1 Договору, прийом-передача виконаних робіт у відповідності з даним Договором оформляється сторонами шляхом підписання Акту здачі-приймання виконаних робіт КБ-2в, Довідки про вартість виконаних робіт КБ-3, актів на приховані роботи і виконавчої документації, які підписуються сторонами після виконання етапу робіт або завершення всього комплексу робіт, згідно договору та кошторису.

Даний Договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань (п. 15.4 Договору).

Між сторонами погоджено та підписано Договірну ціну, кошторис, Графік виконання будівельних робіт, Графік фінансування будівельних робіт, перелік і обсяг робіт.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначає, що ним, на виконання умов Договору виконано роботи на загальну суму 32 417 354,87 грн., на підтвердження чого надано Акти прийняття виконаних будівельних робіт за період з листопада 2011 року по червень 2012 року.

За твердженням позивача, відповідач лише частково розрахувався за виконані роботи на суму 28 981 600,00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи банківськими виписками.

Оскільки неоплаченими залишились грошові кошти за виконані роботи на суму 3 435 754,87 грн., позивач звернувся з даним позовом до суду про стягнення наявної заборгованості.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд відзначає наступне.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги Договір як належну підставу, у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків.

За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами Договір є договором підряду.

Відповідно до ч. 1 ст. 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 854 Цивільного кодексу України, якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Оплата робіт провадиться після прийняття замовником збудованого об'єкта (виконаних робіт), якщо інший порядок розрахунків не встановлений за погодженням сторін (ч. 4 ст. 879 ЦК України).

Як підтверджується матеріалами справи та встановлено судом, позивачем виконано роботи на загальну суму 32 417 354,87 грн., що підтверджується наступними Актами приймання виконаних будівельних робіт: від 30.11.11. на суму 5760659,88 грн., від 31.01.12. на суму 5626442,26 грн., від 01.03.12. на суму 2282905,26 грн., від 01.03.12. на суму 1352885,32 грн., від 30.04.12. на суму 1095297,44 грн., від 30.04.12. на суму 4262547,95 грн., від 30.04.12. на суму 516 632,17 грн., від 30.04.12. на суму 55788,88 грн., від 30.04.12. на суму 607584,44 грн., від 30.04.12. на суму 246698,02 грн., від 30.05.12. на суму 4052869,64 грн., від 30.05.12. на суму 4120533,89 грн., від 30.05.12. на суму 354320,90 грн., від 30.06.12. на суму 924423,59 грн., від 30.06.12. на суму 1157765,23 грн. та відповідними Довідками про вартість виконаних робіт форми КБ-3.

Відповідач підписав вказані акти та прийняв виконані позивачем роботи без заперечень та зауважень.

Зважаючи на викладені вище обставини та виходячи з положень ст. ст. 34, 36 Господарського процесуального кодексу України, за висновками суду, представлені позивачем довідки про вартість виконаних робіт форми КБ-3 та акти виконаних робіт за формою КБ-2В є належним доказом виконання позивачем робіт для відповідача за Договором, а отже виконання позивачем своїх зобов'язань з виконання робіт на суму 32 417 354,87 грн. здійснено в межах Договору та належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як відзначалось судом, положеннями п. 2.10 Договору встановлено, що оплату фактично виконаних робіт замовник здійснює протягом 5-ти банківських днів після підписання форм КБ-2в та КБ-3.

З долучених позивачем до матеріалів справи банківських виписок вбачається, що відповідачем оплачено виконані роботу на суму 28 981 600,00 грн.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За твердженнями позивача, які з боку відповідача належними та допустимими у розумінні ст. 34 Господарського процесуального кодексу України доказами не спростовані, відповідачем, роботи, виконані на підставі Договору, оплачено було не в повному обсязі, в результаті чого у останнього утворилась заборгованість в сумі 3 435 754,87 грн.

Однак, під час розгляду справи відповідачем подано заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності до вимог у справі № 910/11069/17.

Законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного. В останньому випадку воно обов'язково має бути зазначене в протоколі судового засідання (пункт 6 частини другої статті 81-1 ГПК); господарський суд може також запропонувати відповідачеві викласти таку заяву в письмовій формі та долучити її до матеріалів справи (п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

Заява про застосування наслідків спливу строку позовної давності у справі № 910/11069/17 подана відповідачем 29.08.17. 9з врахуванням заяви про доповнення від 06.10.17.), та підтримана в судовому засіданні 12.10.17.

Статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з положеннями ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п. 2.1 Постанови № 10 від 29.05.13. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" за змістом ч. 2 ст. 9 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 223 Господарського кодексу України позовна давність має застосовуватися до вимог, що випливають з майново-господарських зобов'язань, визначених ст.175 Господарського кодексу України.

При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. ч. 3 та 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

За приписами п. 2.2 зазначеної Постанови, за змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Аналогічна позиція міститься також в постанові від 12.06.07. Верховного Суду України у справі № П-9/161-16/165.

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст. 267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Відповідно до п. 4.2 Постанови № 10 від 29.05.13. Пленуму Вищого господарського суду України, у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане. Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов'язань, що з нього виникають (наприклад, у зв'язку з поетапним виконанням робіт або з розстроченням оплати), позовна давність обчислюється окремо стосовно кожного з таких строків. Позовна давність за позовами, пов'язаними з простроченням почасових платежів (проценти за користування кредитом, орендна плата тощо), обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.

Судом встановлено, що за Довідкою та Актом від 30.11.11. оплата повинна була бути здійснена відповідачем до 07.12.11. включно, за Довідкою та Актом від 31.01.12. оплата повинна була бути здійснена відповідачем до 06.02.12. включно, за Довідками та Актами від 01.03.12. оплата повинна була бути здійснена відповідачем до 12.03.12. включно (враховуючи вихідні та святкові дні в березні), за Довідками та Актами від 30.04.12. оплата повинна була бути здійснена відповідачем до 10.05.12. включно (враховуючи вихідні та святкові дні в травні), за Довідками та Актами від 30.05.12. оплата повинна була бути здійснена відповідачем до 06.06.12. включно, за Довідками та Актами від 30.06.12. оплата повинна була бути здійснена відповідачем до 06.07.12. включно.

Отже, з 08.12.11., 07.02.12., 13.03.12., 11.05.12., 07.06.12. та 07.07.12. розпочалось прострочення виконання відповідачем зобов'язання.

При цьому судом враховано, що проплати відповідачем здійснювались з призначенням платежу «за роботи на виконання БМР зг дог № 10052 від 10.05.2011р.» без посилання на конкретний Акт чи Довідку, отже, такими частковими проплатами строк позовної давності переривався, а остання проплата в погашення заборгованості за Договором була здійснена відповідачем 06.06.13.

Таким чином, враховуючи приписи ч. 5 ст. 261 ЦК України, з 07.06.13. розпочався перебіг позовної давності за спірним зобов'язанням, і 07.06.16. строк позовної давності сплив.

Позивач звернувся до суду з даним позовом 07.07.17., що підтверджується відбитком печатки відділу канцелярії Господарського суду міста Києва, тобто після спливу строку позовної давності, що свідчить про пропущення позивачем строків позовної давності та є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Не може бути підставою для захисту права за позовом, що заявлений з пропущенням строку позовної давності, непред'явлення заінтересованою особою позову навмисно або по необережності. Зазначена позиція наведена у постанові Вищого господарського суду від 19.11.2014 № 11/163/2011/5003.

Позивач, заперечуючи проти спливу позовної давності зазначає, що строк позовної давності переривався у зв'язку з направленням відповідачем позивачу листа від 17.07.14. на лист позивача від 31.10.13., а тому, за твердженням позивача, з 18.07.14. розпочався перебіг строку позовної давності.

Суд не погоджується із вказаним твердженням позивача, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 4.4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати:

визнання пред'явленої претензії;

зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору;

письмове прохання відстрочити сплату боргу;

підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір;

письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу;

часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 31.10.13. позивач звернувся до відповідача з листом вих. № 16, у якому просив відповідача роз'яснити причини невиконання зобов'язань за Договором № 10052 від 10.05.11. на суму більше 6000000,00 грн. При цьому, позивач зазначив, що відповідь на лист потрібно надати протягом трьох робочих днів з моменту отримання.

Позивач вказує, що відповіддю на лист вих. № 16, є лист відповідача 17.07. 14.

Однак, суд зазначає, що оскільки лист від 17.07.17. не направлений відповідачем позивачу протягом трьох днів з моменту отримання листа вих. № 18, та взагалі не містить посилань на лист вих. № 16, то суд розцінює лист відповідача від 17.07. 14. не як відповідь на лист вих. № 68, а як окремий документ, направлений відповідачем позивачу.

Таким чином, лист відповідача від 17.07.14. не є ні визнанням претензії позивача, на письмовим проханням відстрочити сплату боргу.

Так, зі змісту листа відповідача від 17.07.14. вбачається, що останній зазначає про заборгованість за двома договорами від 10.05.11. № 10052 та від 06.06.11. № 061 та гарантує погашення заборгованості у повному обсязі найближчим часом.

Дослідивши зміст вказаного листа, надавши йому правову оцінку, суд дійшов висновку, що останній не є письмовим зверненням боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу, яке перериває строк позовної давності, оскільки таке письмове гарантування сплати заборгованості може свідчити про переривання строку позовної давності лише у випадку, коли гарантійний лист підтверджує наявність заборгованості саме по тій сумі, щодо якої виник спір. Однак, лист відповідача від 17.07.14. взагалі не містить сум заборгованості, які відповідач гарантував сплатити, а тому зазначений лист не може вважатись належним та допустимим доказом визнання відповідачем боргу саме за Договором на суму 3 435 754,87 грн., а відповідно такий лист не є підтвердженням переривання загального строку позовної давності.

Враховуючи вищезазначене, та беручи до уваги клопотання відповідача про застосування строків позовної давності, вимоги позивача про стягнення боргу в розмірі 3 435 754,87 грн. задоволенню не підлягають.

Надані позивачем 26.09.17. до письмових пояснень листи жодним чином не свідчать про визнання відповідачем наявної суми боргу в межах строку позовної давності та не свідчать по її переривання.

Враховуючи викладене та те, що позивач звернувся за захистом свого порушеного права з пропущенням без поважних причин строку позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем, суд дійшов висновку, що правові підстави для задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача 3 435 754,87 грн. заборгованості відсутні.

Відповідно до положень ст. 49 ГПК України витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 19.10.17.

Суддя Т.М. Ващенко