ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2017 року Справа № 920/305/17
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Катеринчук Л.Й. (головуючого), Куровського С.В., Удовиченка О.С.
розглянувши касаційну скаргуУправління соціального захисту населення Тростянецької районної державної адміністрації Сумської області
на постанову та рішенняХарківського апеляційного господарського суду від 06.06.2017 Господарського суду Сумської області від 11.05.2017
у справі Господарського суду№ 920/305/17 Сумської області
за позовомПублічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Сумської філії Публічного акціонерного товариства "Укртелеком"
доУправління соціального захисту населення Тростянецької районної державної адміністрації Сумської області
простягнення 150 993, 09 грн.
за участю в судовому засіданні представника ПАТ "Укртелеком" в особі Сумської філії ПАТ "Укртелеком" - адвоката Беліменка О.О. (договір про надання правової допомоги від 25.09.2017),

В С Т А Н О В И В :

у квітні 2017 ПАТ "Укртелеком" в особі Сумської філії ПАТ "Укртелеком" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Сумської області з позовом до Управління соціального захисту населення Тростянецької районної державної адміністрації Сумської області (далі - відповідача) про стягнення 150 993, 09 грн. заборгованості по витратах, понесених внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах, а також 2 264, 91 грн. судового збору. Позовні вимоги обґрунтовано невиконанням відповідачем вимог чинного законодавства щодо відшкодування позивачу витрат з надання телекомунікаційних послуг пільговим категоріям населення (том 1, а.с. 4 - 60).

Ухвалою Господарського суду Сумської області від 11.04.2017 порушено провадження у справі та прийнято позовну заяву до розгляду (том 1, а.с. 1 - 2).

Рішенням Господарського суду Сумської області від 11.05.2017 (суддя Котельницька В.Л.) позов задоволено, стягнено з відповідача 150 993, 09 грн. заборгованості по витратах, понесених внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах, та 2 264, 90 грн. відшкодування витрат зі сплати судового збору (том 1, а.с. 150 - 155).

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції від 11.05.2017 та прийняти нове рішення про відмову в позові, мотивуючи неотриманням держаних субвенцій на погашення заборгованості за телекомунікаційні послуги, надані в 2016 році.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 06.06.2017 (колегія суддів у складі: головуючий суддя - Пелипенко Н.М., судді: Барбашова С.В., Істоміна О.А.) апеляційну скаргу відповідача залишено без задоволення, а рішення Господарського суду Сумської області від 11.05.2017 у даній справі - без змін (том 1, а.с. 194 - 199).

Не погоджуючись з прийнятими у справі рішеннями, відповідач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просив скасувати постанову апеляційного суду від 06.06.2017 та рішення суду першої інстанції від 11.05.2017, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, обґрунтовуючи порушенням судами попередніх інстанцій положень статей 87, 89, 97, 102 Бюджетного кодексу України (далі - БК України), приписів Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №256 від 04.03.2002, статей 4, 22, 32, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). Скаржник зазначив про неповноту дослідження судами обставин справи, оскільки розрахунки за договором можуть здійснюватись виключно в межах затвердженого обсягу асигнувань, а у зв'язку з відсутністю субвенцій міському бюджету з державного бюджету, він не може задовольнити вимоги позивача.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, переглянувши у касаційному порядку постанову апеляційного суду від 06.06.2017 та рішення суду першої інстанції від 11.05.2017 на предмет повноти встановлених обставин справи та правильності їх юридичної оцінки, перевіривши застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, обговоривши доводи касаційної скарги, вислухавши представника позивача - адвоката Беліменка О.О., дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) унормовано, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Пунктами 1, 6 частини1 статті 92 Конституції України встановлено, що виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина; основи соціального захисту.

Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію, закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, визначено Законом України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії".

Статтею 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" встановлено, що виключно законами України визначаються пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв'язку та критерії їх надання. Державні соціальні гарантії є обов'язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Соціальні пільги на отримання телекомунікаційних послуг для ряду категорій громадян встановлено такими Законами України: "Про жертви нацистських переслідувань", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про прокуратуру", "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист".

Згідно з частиною 3 статті 63 Закону України "Про телекомунікації", телекомунікаційні послуги споживачам, які мають установлені законодавством України пільги з їх оплати, надаються операторами, провайдерами телекомунікацій відповідно до законодавства України.

Пунктом 63 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №295 від 11.04.2012, визначено, що установлені законами пільги з оплати послуг надаються споживачеві відповідно до законодавства за місцем його проживання з дня пред'явлення ним документа, що підтверджує право на пільги.

Статтями 89 та 102 БК України визначено, що видатки на державні програми соціального захисту (пільги окремим категорія громадян) здійснюються з місцевих бюджетів та проводяться за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно із статтею 87, частиною 2 статті 97 БК України, видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення належать до видатків, що здійснюються з Державного бюджету України. Порядок та умови надання субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам визначаються Кабінетом Міністрів України.

Порядок відшкодування суми витрат, понесених внаслідок постачання послуг зв'язку пільговим категоріям споживачів, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від №256 від 04.03.2002 "Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету" (далі - Порядок).

Пунктом 3 Порядку (в редакції, чинній у січні - грудні 2016) встановлено, що головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення (далі - головні розпорядники коштів).

Згідно з пунктом 5 Порядку (в зазначеній редакції), головні розпорядники коштів місцевих бюджетів щомісяця готують інформацію про фактично нараховані суми та акти звіряння розрахунків за надані послуги підприємствами - надавачами відповідних послуг і надсилають їх фінансовим органам райдержадміністрацій до 22 числа місяця, що настає за звітним - щодо пільг з послуг зв'язку, зокрема, безпроводного доступу до телекомунікаційної мережі з придбанням відповідних стаціонарних абонентських терміналів.

Пунктами 6, 7 Порядку (в зазначеній редакції) передбачено, що фінансові органи районних держадміністрацій на підставі актів звіряння, зазначених у пункті 5 цього Порядку, щомісяця готують реєстри нарахованих сум та подають їх фінансовим органам обласних держадміністрацій та управлінням Державної казначейської служби в областях до 25 числа місяця, що настає за звітним - щодо пільг з послуг зв'язку, зокрема, безпроводного доступу до телекомунікаційної мережі з придбанням відповідних стаціонарних абонентських терміналів. Управління Державної казначейської служби щомісяця подають Державній казначейській службі відповідні дані щодо фактично нарахованих сум пільг, субсидій, допомоги та кредиторської заборгованості відповідних бюджетів згідно із зазначеними реєстрами. Щомісячні суми субвенцій перераховуються органами Державної казначейської служби на рахунки місцевих бюджетів з урахуванням їх обсягів, передбачених в обласних бюджетах для відповідних місцевих бюджетів.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, в період з січня по грудень 2016 Сумською філією ПАТ "Укртелеком" були надані послуги зв'язку на пільгових умовах населенню Тростянецького району Сумської області на загальну суму 151 077, 09 грн., що підтверджується розрахунками видатків на відшкодування витрат, пов'язаних з наданням пільг у січні - грудні 2016, форма "2-пільга" (том 1, а.с. 71 - 143).

Судами встановлено, що на виконання пункту 10 Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №117 від 29.01.2003, позивач подавав на паперових та електронних носіях відповідачеві розрахунки щодо вартості послуг, наданих пільговикам у попередньому місяці; поіменні списки абонентів за формою "2-пільга" щомісячно надсилались позивачем на електронну адресу відповідача (), що підтверджується витягами з електронної пошти позивача щодо відправлення вихідних повідомлень на адресу - (том 1, а.с. 20 - 25).

Як встановлено судами, відповідно до пункту 11 Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги та пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України №256 від 04.03.2002, відповідач повинен був щомісяця звіряти інформацію, що міститься в Реєстрі, з отриманою від позивача інформацією та здійснювати розрахунки з постачальниками послуг на підставі поданих ними щомісячних звітів щодо послуг, наданих особам, які мають право на відповідні пільги, однак, відповідач порушив свої зобов'язання та не розрахувався з позивачем.

Судами встановлено, що позивач листами №591200/293-41 від 29.01.2016, №591200/292-386 від 05.08.2016, №591200/293-439 від 05.09.2016, №591200/292-489 від 05.10.2016, №591200/292-541 від 05.11.2016, №591200/292-592 від 05.12.2016, №591200/292-1 від 06.01.2017, №591200/292-30 від 27.01.2017 звертався до відповідача з вимогою щодо погашення існуючої заборгованості. Однак, відповідач лише частково відшкодував витрати, понесені позивачем внаслідок надання послуг зв'язку пільговим категоріям населення з січня по грудень 2016 року, а саме на суму 84 грн., у зв'язку з чим станом на 01.01.2017 у відповідача утворилась заборгованість в розмірі 150 993, 09 грн., що стало підставою звернення позивача до суду з позовом (том 1, а.с. 11 - 18).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, встановив, що розпорядником коштів бюджетного фінансування соціальних пільг у Тростянецькому районі Сумської області є Управління соціального захисту населення Тростянецької районної державної адміністрації, а отже на підставі норм чинного законодавства відшкодування витрат, понесених позивачем внаслідок надання телекомунікаційних послуг пільговим категоріям громадян, здійснюється відповідачем за рахунок державних субвенцій.

Судами спростовано доводи відповідача щодо неналежного бюджетного фінансування, оскільки законодавством не передбачена залежність відшкодування від фактичного фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, чи випадки повного або часткового звільнення від обов'язку здійснення розрахунків з постачальниками послуг на пільгових умовах, так як надання пільг певним категоріям населення відбувається не внаслідок власної недбалості чи власного бажання, а у відповідності до вимог законів України.

Частиною 2 статті 218 ГК України, статтею 617 ЦК України та відповідно до рішень Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005 та у справі "Бакалов проти України" від 30.11.2004 не передбачено, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) може бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов'язання з відшкодування суб'єкту господарських відносин вартості наданих законом пільг.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 у справі №11/446.

Колегія суддів касаційного суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, а доводи скаржника про те, що відсутність субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг з послуг зв'язку може бути підставою для відмови в позові, спростовані судами першої та апеляційної інстанцій, вважає необґрунтованими та такими, що зводяться до намагання переконати касаційний суд здійснити переоцінку доказів, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції відповідно до статті 1117 ГПК України.

Колегія суддів касаційного суду зазначає, що посилання скаржника на приписи частини 3 статті 142 Конституції України та частину 5 статті 102 Бюджетного кодексу України, якими передбачено участь держави у формуванні доходів місцевого самоврядування, фінансову підтримку місцевого самоврядування та можливість компенсації державою витрат місцевого самоврядування, не виключають можливості стягнення спірної суми компенсаційних коштів за надані послуги з відповідача, розрахованої згідно з Постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету" №256 від 04.03.2002, якою саме відповідач, як розпорядник коштів місцевих бюджетів, здійснює розрахунки з постачальниками послуг, що надає йому право на компенсацію видатків за рахунок коштів державного бюджету, зокрема, і в судовому порядку.

З огляду на таке, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що постанова апеляційного суду від 06.06.2017 та рішення суду першої інстанції від 11.05.2017 у даній справі прийняті з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому правові підстави для їх зміни чи скасування відсутні.

На підставі викладеного та керуючись статтями 1115, 1117, 1119 - 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Управління соціального захисту населення Тростянецької районної державної адміністрації Сумської області залишити без задоволення.

2. Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 06.06.2017 та рішення Господарського суду Сумської області від 11.05.2017 у справі №920/305/17 залишити без змін.

Головуючий Л.Й. Катеринчук

Судді С.В. Куровський

О.С. Удовиченко