ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2017 року Справа № 914/2410/15
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Катеринчук Л.Й. (головуючого),
Куровського С.В.,
Удовиченка О.С.
розглянувши касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4
на постановуЛьвівського апеляційного господарського суду від 31.05.2017
у справі Господарського суду№ 914/2410/15 Львівської області
за позовомфізичної особи-підприємця ОСОБА_4
до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5
простягнення заборгованості
за відсутності в явки в судове засідання представників сторін,

В С Т А Н О В И В :

у липні 2015 року шляхом направлення поштового відправлення фізична особа-підприємець ОСОБА_4 (далі - позивач) звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 (далі - відповідача) про стягнення заборгованості в розмірі 5 030, 09 грн., з яких 3 181, 61 грн. основного боргу за договором поставки №Г2/04/12 від 03.01.2012, що становить вартість неоплаченого відповідачем товару (книжкової продукції), який було поставлено позивачем у лютому та квітні 2013 року, 318, 16 грн. штрафу, 214, 85 грн. пені, 1 144, 42 грн. інфляційних втрат та 171, 05 грн. - 3% річних, на підставі статей 525, 530, 610 - 612, 623, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статей 173, 174, 193, 216, 220 Господарського кодексу України (далі - ГК України); судові витрати позивача в розмірі 1 827 грн. покласти на відповідача (том 1, а.с. 9 - 54).

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 20.07.2015 порушено провадження у справі та прийнято позовну заяву до розгляду у судовому засіданні на 17.08.2015, яке двічі відкладалося ухвалами суду (том 1, а.с. 2 - 3, 56 - 57, 78 - 79).

Рішенням Господарського суду Львівської області від 14.09.2015 (суддя Крупник Р.В.) позов задоволено частково, стягнено з відповідача на користь позивача 3 181, 61 грн. боргу, 318, 16 грн. штрафу, 210 грн. пені, 1 144, 42 грн. інфляційних втрат та 171, 05 грн. - 3% річних та 1 825, 17 грн. судового збору з огляду на встановлені обставини доведення позивачем належними та допустимими доказами факту здійснення ним поставки книжкової продукції на користь відповідача на суму основного боргу та непроведення відповідачем розрахунку за отриманий товар у встановлений договором строк, у зв'язку з чим є правомірним нарахування позивачем штрафу та пені за несвоєчасний розрахунок, а також інфляційних втрат та 3% річних як відповідальності за невиконання відповідачем грошового зобов'язання з оплати поставленого товару (том 1, а.с. 83 - 86).

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції від 14.09.2015 та прийняти нове рішення про відмову в позові, судові витрати відповідача за апеляційний перегляд справи покласти на позивача, мотивуючи порушенням місцевим господарським судом положень ЦК України про припинення зобов'язань виконанням, проведеним належним чином, та неповнотою дослідження обставин справи у зв'язку з розглядом справи за відсутності відповідача, якому не було відомо про звернення позивача до суду з даним позовом, що позбавило відповідача можливості подати відзив на позов та документи в обґрунтування його заперечень на позовні вимоги.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 12.10.2015, з урахування ухвали про виправлення описки від 26.10.2015, апеляційну скаргу відповідача прийнято до провадження та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 11.11.2015, яке двічі відкладалося ухвалами апеляційного суду (том 1, а.с. 90, 122, 152 - 153, 174 - 175).

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 09.12.2015 за клопотанням відповідача призначено у справі №914/2410/15 судову експертизу документів бухгалтерського, податкового обліку та звітності, проведення якої доручено Львівському науково-дослідному інституту судових експертиз, у зв'язку з чим апеляційне провадження у даній справі було зупинено ухвалою апеляційного суду від 09.12.2015 та поновлено після надходження на адресу Львівського апеляційного господарського суду висновку експерта відповідно до ухвали апеляційного суду від 10.04.2017 (том 1, а.с. 181-187, том 2, а.с. 63).

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 31.05.2017 (колегія суддів у складі: головуючого судді - Плотніцького Б.Д., суддів: Малех І.Б., Марка Р.І.) апеляційну скаргу задоволено, рішення Господарського суду Львівської області від 14.09.2015 скасовано та прийнято нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог; судові витрати у справі покладено на позивача; стягнено з позивача на користь відповідача 2 007, 70 грн. судового збору за перегляд рішення в апеляційному порядку та 4 404 грн. за проведення судової експертизи; доручено місцевому господарському суду видати наказ на виконання постанови (том 2, а.с. 73 - 82).

Не погоджуючись з прийнятою постановою, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просив скасувати постанову апеляційного суду від 31.05.2017 та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, обґрунтовуючи порушенням апеляційним судом положень статей 43, 65 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), що полягало у неповноті з'ясування обставин справи на предмет обґрунтованості позовних вимог доказами, наданими позивачем до суду першої інстанції, та прийнятті апеляційним судом рішення про відмову в позові з огляду на додаткові докази, про які позивач не знав та був позбавлений можливості їх заперечувати, оскільки додаткові докази, якими відповідач підтверджував факт припинення зобов'язання щодо оплати за договором поставки його належним виконанням, не додано до апеляційної скарги, яку було надіслано позивачу.

У судове засідання 10.10.2017 з'явився ОСОБА_6, який зазначив себе представником фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на підставі довіреності №1 від 01.09.2017, яка не посвідчена нотаріально, а, відтак, не може вважатися документом, що підтверджує право ОСОБА_6 на представництво інтересів ОСОБА_4, як фізичної особи, що здійснює підприємницьку діяльність, в суді касаційної інстанції при розгляді даної справи в розумінні частини 5 статті 28 ГПК України.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, переглянувши у касаційному порядку постанову Львівського апеляційного господарського суду від 31.05.2017 на предмет повноти встановлених обставин справи та правильності їх юридичної оцінки, перевіривши застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, обговоривши доводи касаційної скарги, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.

Статтями 626, 627, 629 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Аналогічні правові норми передбачені частинами 1, 6 статті 265 ГК України.

Положеннями статей 691, 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 694 ЦК України визначено, що договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або розстроченням платежу. Якщо покупець прострочив оплату товару, проданого в кредит, продавець має право вимагати повернення неоплаченого товару.

Отже, покупець за договором поставки товару з відстроченням оплати його вартості зобов'язаний розрахуватися з постачальником за поставлений товар у встановлений договором строк; при цьому, у разі непроведення покупцем розрахунку за поставлений товар, постачальник вправі вимагати повернення неоплаченого товару.

Згідно зі статтею 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічна правова норма передбачена частиною 1 статті 193 ГК України.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною 1 статті 33 та частиною 2 статті 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Положеннями статей 41, 42 ГПК України передбачено, що для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу. Висновок судового експерта повинен містити докладний опис проведених досліджень, зроблені в результаті їх висновки і обґрунтовані відповіді на поставлені господарським судом питання; висновок подається господарському суду в письмовій формі і копія його надсилається сторонами. Висновок експерта для господарського суду не є обов'язковим і оцінюється господарським судом за правилами, встановленими статтею 43 цього Кодексу.

Отже, судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування; якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи, про що роз'яснено пунктом 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" №4 від 23.03.2012.

Згідно з частиною 1 статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Отже, виходячи з повноважень апеляційного господарського суду щодо можливості прийняття додаткових доказів та перевірки законності й обґрунтованості рішення місцевого господарського суду в повному обсязі в силу положень статті 101 ГПК України, суд апеляційної інстанції вправі призначити судову експертизу на стадії перегляду судового рішення в апеляційному порядку, що узгоджується з роз'ясненнями пункту 6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" №4 від 23.03.2012.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, 03.01.2012 між відповідачем (покупець) та позивачем (постачальник) укладено договір поставки №Г2/04/12 (далі - договір поставки), за умовами якого постачальник зобов'язується систематично поставляти і передавати у власність покупця для подальшої реалізації книжкову продукцію (далі - товар) відповідно до поданих покупцем замовлень, а покупець зобов'язується приймати та оплачувати товар у порядку та на умовах, передбачених договором (пункт 1.1. договору) (том 1, а.с. 26 - 29).

Суди встановили, що пунктом 4.2. договору сторони спору погодили, що повна оплата за поставлений постачальником товар здійснюється покупцем не пізніше 90-та календарних днів від дати отримання товару.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, на виконання зобов'язань за договором поставки позивач передав, а відповідач прийняв товар на загальну суму 11 198, 13 грн., що підтверджується видатковими накладними №РН-1001023 від 11.02.2013 та №РН-102325 від 01.04.2013, які підписано позивачем та відповідачем та скріплено їх печатками, що не заперечується сторонами спору; належно засвідчені копії зазначених накладених долучено до матеріалів справи (том 1, а.с. 30 - 32).

Звертаючись до місцевого господарського суду з позовними вимогами, позивач зазначив, що відповідач не в повному обсязі розрахувався за поставлений товар у встановлений договором строк, у зв'язку з чим на момент пред'явлення позову основний борг складає 3 181, 61 грн. (1 112, 66 грн. заборгованості за видатковою накладною №РН-1001023 від 11.02.2013 та 2 068, 95 грн. заборгованості за видатковою накладною №РН-102325 від 01.04.2013); також, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 318, 16 грн. штрафу та 214, 85 грн. пені, нарахованих на підставі пункту 6.2. договору поставки, та 1 144, 42 грн. інфляційних втрат та 171, 05 грн. - 3% річних відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення основного боргу, місцевий господарський суд виходив із встановлених обставин наявності у відповідача заборгованості перед позивачем з оплати за поставлений товар за договором поставки №Г2/04/12 від 03.01.2012 на суму 3 181, 61 грн. станом на 11.08.2015, доказів сплати якої на момент розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем не надано (том 1, а.с. 66).

Також, місцевий господарський суд погодився з проведеним позивачем розрахунком штрафу, інфляційних втрат та 3% річних, які заявлено до стягнення з відповідача, та дійшов висновку про задоволення позовних вимог в цій частині та стягнув з відповідача 318, 16 грн. штрафу у зв'язку непроведенням ним оплати за одержаний товар у визначений пунктом 4.2. договору поставки строк, а також 1 144, 42 грн. інфляційних втрат та 171, 05 грн. - 3% річних як відповідальності за несвоєчасне виконання відповідачем грошового зобов'язання з оплати вартості поставленого позивачем товару.

Разом з тим, суд першої інстанції здійснив власний арифметичний перерахунок заявленої позивачем до стягнення з відповідача суми пені в розмірі 214, 85 грн. та дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині та стягнення з відповідача 210 грн. пені, нарахованої в межах 180-ти днів від дня, коли мало бути виконано основне зобов'язання, в порядку частини 232 ГК України.

Апеляційний суд, переглядаючи справу в повному обсязі, не погодився із здійсненою судом першої інстанції оцінкою доказів у справі, скасував прийняте ним рішення від 14.09.2015 та прийняв нове рішення про відмову в позові з огляду на таке.

Апеляційним судом встановлено, що за доводами апеляційної скарги відповідача, за отриманий від постачальника товар згідно з видатковими накладними №РН-1001023 від 11.02.2013 та №РН-102325 від 01.04.2013 покупець розрахувався в повному обсязі: 10.10.2014 позивачу повернено книжкову продукцію на загальну суму 8 497, 08 грн. згідно з накладною на повернення товару №ВН-0000356, що не заперечується позивачем, а протягом жовтня-грудня 2014 року відповідач перерахував на рахунок позивача грошові кошти на загальну суму 2 701, 05 грн. відповідно до платіжних документів, оригінали яких долучено до матеріалів справи (том 1, а.с. 106 - 110).

При цьому, апеляційним судом встановлено, що відповідач-покупець заперечує факт внесення ним готівки в касу позивача-постачальника відповідно до наявних в матеріалах справи прибуткових касових ордерів та отримання товару за іншими накладними.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що оригінали накладних, які відображають господарські операції з поставки позивачем книжкової продукції на користь відповідача на загальну суму 19 214, 16 грн., не відповідають вимогам законодавства щодо порядку ведення бухгалтерського обліку, оскільки не містять підпису одержувача товару (ОСОБА_5.), тоді як відповідач заперечує факт отримання товару за вказаними накладними від позивача (том 1, а.с. 140 - 146).

Апеляційним судом встановлено, що в матеріалах справи наявні копії накладних (їх оригінали оглянуто в судовому засіданні 31.05.2017, в тому числі накладні за період 2007-2013 років) про поставку товару на загальну суму 19 214, 16 грн., підписані сторонами спору, вартісні показники та реквізити яких співпадають з накладними, наданими позивачем (том 1, а.с. 164-170). Однак, постачальником у накладних зазначено фізичну особу-підприємця ОСОБА_7, який згідно із запереченнями відповідача на відзив на апеляційну скаргу, фактично поставив книжкову продукцію відповідачу на загальну суму 19 214, 16 грн.

Апеляційний суд встановив, що на підтвердження оплати відповідачем вартості поставленої позивачем продукції, позивачем долучено до матеріалів справи копії прибуткових касових ордерів на загальну суму 18 733, 60 грн., тоді як відповідачем на підтвердження факту сплати ним коштів на рахунок позивача надано оригінали платіжних доручень з відміткою банку про проведення операцій на загальну суму 2 701, 05 грн.; при цьому, дані платіжних доручень (дата та сума) №373 від 07.11.2014, №374 від 11.11.2014 та №444 від 18.12.2014 відповідають відповідно даним прибуткових касових ордерів №35 від 07.11.2014, №36 від 11.11.2014, №38 від 18.12.2014 (том 1, а.с. 33 - 52, 106 - 110).

З огляду на розбіжності у доводах сторін спору щодо виконання ними зобов'язань за спірним договором поставки, апеляційний суд ухвалою від 11.11.2015 зобов'язав позивача та відповідача провести звірку взаємних розрахунків щодо поставки та оплати продукції за договором поставки №Г2/04/12 від 03.01.2012 з наданням суду у строк до 02.12.2015 підписаного сторонами акта звірки з відповідними первинними документами, на підставі яких звірку було проведено (том 1, а.с. 152 - 153). Однак, у встановлений апеляційним судом строк сторони вимог ухвали від 11.11.2015 не виконали, у зв'язку з чим за клопотанням відповідача апеляційний суд ухвалою від 09.12.2015 призначив у даній справі судову експертизу документів бухгалтерського, податкового обліку та звітності, проведення якої доручив Львівському науково-дослідному інституту судових експертиз (том 1, а.с. 181 - 185).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом апеляційної інстанції, відповідно до Висновку судової експертизи №4842 від 04.04.2017, дослідженням поданих документів не надається за можливе підтвердити наявність грошової заборгованості відповідача перед позивачем за договором поставки №Г2/04/12 від 03.01.2012; підтверджується здійснення господарських операцій з поставки позивачем книжкової продукції для відповідача на загальну суму 11 198, 13 грн. та повернення відповідачем товару для позивача на суму 8 497, 08 грн. у період з 11.02.2013 по 10.10.2014; не надається за можливе підтвердити загальну суму перерахованих відповідачем грошових коштів для позивача за продукцію, отриману згідно з договором №Г2/04/12 від 03.01.2012 (том 2, а.с. 31 - 35).

При цьому, апеляційним судом встановлено, що в дослідницькій частині Висновку судової експертизи №4842 від 04.04.2017 експертом зазначено про те, що у книзі обліку доходів позивача не відображено отримання ним грошових коштів від відповідача в дати складання прибуткових касових ордерів або відображено загальні суми отриманого позивачем-підприємцем доходу, що унеможливлює проведення дослідження на предмет документального підтвердження відображення у бухгалтерському обліку позивача вартісних показників від господарських операцій з отримання грошових коштів від відповідача на загальну суму 18 733, 60 грн. (том 2, а.с. 33).

Відмовляючи в позові, суд апеляційної інстанції, з урахуванням висновку експерта про невідображення в книзі обліку доходів позивача отримання ним грошових коштів від відповідача у дати складання прибуткових касових ордерів, на які позивач посилався як на докази здійснення відповідачем оплати за поставлену позивачем книжкову продукцію, та зважаючи на встановлені обставини здійснення позивачем поставки товару на користь відповідача за видатковими накладними №РН-1001023 від 11.02.2013 та №РН-102325 від 01.04.2013 на загальну суму 11 198, 13 грн., повернення відповідачем частини товару на суму 8 497, 08 грн. 10.10.2014 відповідно до умов пункту 4.4. договору поставки та проведення відповідачем у жовтні-грудні 2014 року розрахунку за поставлений товар на загальну суму 2 701, 05 грн. шляхом перерахування грошових коштів на підставі платіжних документів на рахунок позивача в установі банку, дійшов висновку про припинення зобов'язання відповідача перед позивачем з оплати вартості поставленого товару виконанням, проведеним належним чином (8 497, 08 грн. + 2 701, 05 грн. = 11 198, 13 грн.).

Колегія суддів касаційного суду, переглядаючи справу в межах предмета касаційного оскарження, погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про відмову в позові, вважає їх такими, що зроблені за умов повноти дослідження обставин справи, а доводи позивача про неналежну оцінку апеляційним судом обставин справи на предмет наявності підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача вартості поставленої книжкової продукції за договором поставки з посиланням на безпідставність прийняття до уваги апеляційним судом додаткових доказів, наданих відповідачем на підтвердження факту виконання ним зобов'язання з оплати товару за спірним договором, не узгоджуються з положеннями статті 101 ГПК України про межі перегляду справи в апеляційній інстанції та зводяться до намагання переконати касаційний суд здійснити переоцінку доказів, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції відповідно до статті 1117 ГПК України, а отже, такі доводи є необґрунтованими.

З огляду на таке, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що постанова Львівського апеляційного господарського суду від 31.05.2017 у даній справі прийнята з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому правові підстави для її зміни чи скасування відсутні.

На підставі викладеного та керуючись статтями 1115, 1117, 1119 - 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 залишити без задоволення.

2. Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 31.05.2017 у справі №914/2410/15 залишити без змін.

Головуючий Л.Й. Катеринчук

Судді С.В. Куровський

О.С. Удовиченко