КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" жовтня 2017 р. Справа№ 910/8807/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Алданової С.О.

секретар: Іванов О.О.

за участю представників

позивача: Дуб О.Р.;

відповідача: Коханчук Г.В.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Корпорації "Енергоресурс-інвест"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 26.07.2017

у справі №910/8807/17 (суддя Босий В.П.)

за позовом Корпорації "Енергоресурс-інвест"

до Публічного акціонерного товариства "Банк "Юнісон"

про визнання недійсними пунктів договору

ВСТАНОВИВ:

Корпорація "Енергоресурс-інвест" (далі - позивач) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Банк "Юнісон" (далі - відповідач) про визнання недійсними пунктів 1.3.4 та 8.11 договору про відкриття кредитної лінії №04-01/14/КЛМВ-КБ від 14.01.2014, укладеного між сторонами, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що оскаржувані положення договору не відповідають вимогам чинного законодавства.

Відповідач проти позову заперечував, зазначаючи про необґрунтованість та непідтвердженість вимог позивача належними та допустимими доказами. Зокрема, відповідач вважає, що оскаржувані пункти договору жодним чином не створюють будь-яких зобов'язань для третіх осіб, а тому не суперечать приписам чинного законодавства України. Так п.п.1.3.4 укладеного між сторонами договору є складно структурованим і містить умови, які напряму пов'язані з п.8.11 цього договору. Названий підпункт містить умови, пов'язані з п.п.1.3.2, 8.8-8.10 договору про відкриття кредитної лінії №04-01/14/КЛМВ-КБ від 14.01.2014 і є незрозумілими причини, з яких позивач просить визнати вказаний підпункт договору недійсним. Водночас, єдиним, на що впливає виконання чи невиконання п.8.11 договору про відкриття кредитної лінії №04-01/14/КЛМВ-КБ від 14.01.2014 є розмір процентної ставки.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.07.2017 у справі №910/8807/17 в позові було відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим судовим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2017 у справі №910/8807/17 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права, що призвело до прийняття неправильного по суті заявлених вимог рішення. Загалом доводи апеляційної скарги ідентичні тим, які наводилися позивачем під час розгляду справи Господарським судом міста Києва.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.08.2017 апеляційну скаргу позивача було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у наступному складі: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Мартюк А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.08.2017 (головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Мартюк А.І.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 12.10.2017.

12.10.2017 через Відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначав про безпідставність доводів апеляційної скарги та просив суд залишити скаргу без задоволення.

В судовому засіданні 12.10.2017 представник позивача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2017 у справі №910/8807/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В судовому засіданні 12.10.2017 представник відповідача заперечував проти апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін як таке, що було ухвалено з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні 12.10.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

14.01.2014 між позивачем, як позичальником, та відповідачем, як банком, було укладено договір про відкриття кредитної лінії №04-01/14/КЛМВ-КБ (далі - Кредитний договір) (том справи - 1, аркуші справи - 7-16).

За умовами Кредитного договору (п.п.1.1) банк відкриває позичальнику мультивалютну відновлювальну кредитну лінію та на підставі додаткових угод до договору окремими частинами (траншами) надає позичальнику кредит у порядку і на умовах, визначених цим договором; позичальник зобов'язується використати кредит з метою, зазначеною у п.1.5 цього договору, своєчасно і в повному обсязі виплачувати банку проценти за користування кредитом, виконати інші умови цього договору та повернути банку кредит у терміни, встановлені договором.

Розмір процентів за користування кредитом визначений у п.1.3 Кредитного договору.

27.08.2015 між сторонами було укладено договір про внесення змін та доповнень №5 до Кредитного договору (том справи - 1, аркуші справи - 17-18), в якому вони погодили викласти п.п.1.3, 8.11 договору в новій редакції:

«1.3 Розмір процентів за користування кредитом складає:

1.3.1. За користування кредитом, наданим в національній валюті: на період з 23.01.2015 р. по 31.03.2015 р. - 20,0% річних, на період з 01.04.2015 р. по 30.06.2015 р. - 22,0% річних, на період з 01.07.2015 р. - 24,0%;

1.3.2. За користування кредитом, наданим в доларах США - 11,0% річних;

1.3.3. У випадку не виконання або неналежного виконання позичальником будь-якого зобов'язання, передбаченого п.п.8.8, 8.9, 8.10 цього договору в строк, в них встановлений, позичальник зобов'язаний за користування кредитом сплачувати процентну ставку: за користування кредитом, наданим в національній валюті: на період з 23.01.2015 р. по 31.03.2015 р. - 22,0% річних; на період з 01.07.2015 - 26,0% річних; за користування кредитом, наданим в доларах США - 13,0% річних;

1.3.4. У випадку не виконання або неналежного виконання позичальником зобов'язання, передбаченого п.п.8.11 цього договору в строк в ньому встановлений, позичальник зобов'язаний за користування кредитом сплачувати процентну ставку:

- за користування кредитом, наданим в національній валюті на період з 02.09.2015 - 26,0% річних;

- за користування кредитом, наданим в доларах США - 13,0% річних.

Сторони домовились, що зазначений у п.п.1.3.3 п.1.3 цього договору розмір процентів за користування кредитом застосовується, починаючи з першого числа календарного місяця за календарним місяцем, в якому відбулося невиконання або неналежне виконання будь-якого зобов'язання, передбаченого п.п.8.8, 8.9, 8.10 цього договору до останнього числа календарного місяця, в якому відбулося усунення порушення відповідного зобов'язання.

Сторони домовились, що зазначений у п.п.1.3.4 п.1.3 цього договору розмір процентів за користування кредитом застосовується, починаючи з 02.09.2015 до останнього числа календарного місяця, в якому відбулося усунення порушення відповідного зобов'язання.

Після належного виконання позичальником невиконаного та/або неналежним чином виконаного зобов'язання, з першого числа календарного місяця, наступного за місяцем, в якому відбулося усунення (належне виконання) порушеного зобов'язання за користування кредитом застосовується розмір процентів, встановлений у п.п.1.3.1 та/або 1.3.2 п.1.3 цього договору. Тип процентної ставки (процентів) за користування кредитом - фіксована».

«8.1. Позичальник зобов'язується в строк до 01.09.2015 забезпечити укладання з банком договорів застави корпоративних прав по Корпорації "Енергоресурс-інвест" з її учасниками, яким загалом належить не менш ніж 97,961172% статутного капіталу (фонду) Корпорації "Енергоресурс-інвест"».

Окрім того, Кредитний договір було доповнено п.12.12 у наступній редакції:

«12.12. Банк зобов'язується забезпечити збереження банківської таємниці щодо позичальника, за винятком випадків, передбачених чинним законодавством України, в тому числі Законом України «Про банки і банківську діяльність», а також договорами між сторонами. За порушення обов'язку щодо збереження банківської таємниці щодо позичальника банк несе відповідальність згідно із законами України».

В п.12.3 Кредитного договору передбачено, що останній вважається укладеним з дати його підписання сторонами та скріплення печатками сторін і діє до повного виконання зобов'язань позичальника за договором.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав про те, що викладена в п.8.11 Кредитного договору умова про зобов'язання позичальника укласти з банком договори застави корпоративних прав з учасниками корпорації, а також умова п.п.1.3.4 п.1.3 Кредитного договору щодо встановлення розміру відсотків за користування кредитом є такими, що суперечать вимогам закону, оскільки позивач, підписуючи договір, не може створювати обов'язку для своїх засновників та приймати щодо них обов'язкових рішень чи будь-яких інших актів.

Зважаючи на викладене, позивач просив суд визнати недійсними п.п.1.3.4 та 8.11 Кредитного договору як такі, що не відповідають вимогам чинного законодавства.

Місцевий господарський суд відмовив у позові повністю, визнавши вимоги позивача нормативно необґрунтованими та документально не підтвердженими.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується з висновками місцевого господарського суду, вважає їх обґрунтованими та такими, що відповідають фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

В ч.1, п.2 ч.2 ст. 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені ст. ст. 215, 216 Цивільного кодексу України, ст. ст. 207, 208 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу України у разі, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 217 Цивільного кодексу України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (аналогічна правова позиція наведена в п.2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. (із змінами та доповненнями) «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Відповідно до положень ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Тобто, в силу припису наведеної статті правомірність правочину презюмується і обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Як уже зазначалося вище, предметом розгляду у даній справі є вимоги позивача про визнання недійсними п.п.1.3.4 та 8.11 Кредитного договору як таких, що суперечать вимогам чинного законодавства.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ст. ст. 1048, 1049 Цивільного кодексу України).

В ст. 1056-1 Цивільного кодексу України передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

З матеріалів справи вбачається, що передумовою для визнання недійсними п.п.1.3.4 та 8.11 Кредитного договору позивач вважає те, що викладена в п.8.11 умова про зобов'язання позичальника укласти з банком договори застави корпоративних прав з учасниками корпорації, а також умова п.1.3.4 по встановленню розміру відсотків за користування кредитом суперечать вимогам законодавства, оскільки позивач, підписуючи договір, не може створювати обов'язку для своїх засновників та приймати щодо них обов'язкових рішень чи будь-яких інших актів.

З цього приводу необхідно зазначити про те, що відповідно до ст. 511 Цивільного кодексу України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно зі ст. 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

В ст. 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до вимог ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, Кредитний договір у цілому та в частині оскаржуваних позивачем п.п.1.3.4 та 8.11 підписаний сторонами без будь-яких зауважень. Тобто, укладаючи Кредитний договір та доповнення до нього сторони погодили всі істотні умови договору.

Судом було з'ясовано, що викладена у п.8.11 Кредитного договору умова щодо забезпечення позичальником укладення договорів забезпечення за своїм змістом не створює зобов'язання для третіх осіб, оскільки виходячи зі змісту п.8.11 в цілому, позичальник самостійно взяв на себе обов'язок з укладання договорів забезпечення (із відповідними особами), тобто фактично гарантував укладання таких договорів, тоді-як укладання останніх об'єктивно пов'язано з відповідними ризиками правовідносин з контрагентами, як-от відмови останніх від укладання такого договору тощо.

З наведеного вище випливає, що умови п.8.11 Кредитного договору створюють обов'язок лише для позивача, а не для будь-якої третьої сторони. Надання забезпечення, його якість, кількість та вартість прямо впливає на розмір процентної ставки, що застосовується у кредитних правовідносинах. Водночас, ненадання додаткового забезпечення впливає на підвищення процентної ставки за Кредитним договором.

Зі змісту п.8.11 Кредитного договору не випливає право відповідача вимагати від позивача та/або від третіх осіб, якими в даному випадку виступають учасники позивача надання додаткового забезпечення. Умова, передбачена п.8.11, впливає виключно на права та обов'язки позивача, як сторони Кредитного договору.

Колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом в тому, що суб'єктивна оцінка позивачем імовірності (високої імовірності) погодження учасників позивача на укладення договорів забезпечення виконання ним зобов'язання за кредитним договором (договорів застави корпоративних прав) не може свідчити про виникнення у зв'язку з цим відповідних обов'язків у третіх осіб (учасників позивача).

Умови п.п.1.3.4 п.1.3 Кредитного договору фактично визначають відповідальність позичальника у разі непідтвердження ним здійснення укладання договорів забезпечення у вигляді застави корпоративних прав. Однак, вказана умова впливає виключно на права та обов'язки позивача, як сторони кредитного договору, оскільки змінює розмір процентної ставки за користування кредитом, проте будь-яких нових/додаткових обов'язків для третіх осіб, в тому числі засновників позивача, зокрема, у вигляді обов'язку зі сплати цих процентів, не створює.

Належних та допустимих доказів на підтвердження протилежного ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано.

За результатами перегляду справи колегія суддів дійшла висновку про те, що в даному випадку відсутні підстави для визнання п.п.1.3.4 та 8.11 Кредитного договору недійсними, у зв'язку з чим позов задоволенню не підлягає.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності та обґрунтованості заявлених ним вимог та спростування висновків місцевого господарського суду.

Доводи апеляційної скарги також не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Приймаючи до уваги вищенаведені обставини справи в їх сукупності, надані суду пояснення та докази, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2017 у справі №910/8807/17 та задоволення апеляційної скарги.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на позивача (апелянта).

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Корпорації "Енергоресурс-інвест" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2017 у справі №910/8807/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2017 у справі №910/8807/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/8807/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

С.О. Алданова