ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2017 року Справа № 910/360/17

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Вовк І.В. (головуючий, доповідач),
Грек Б.М., Студенець В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "Сбербанк" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 08.06.2017 року у справі № 910/360/17 за позовом публічного акціонерного товариства "Сбербанк" до Головного управління урядового фельд'єгерського зв'язку Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України про відшкодування збитків,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою до відповідача про стягнення збитків у сумі 5 155 247,07 грн., заподіяних невиконанням зобов'язання з організації і забезпечення доставки цінних відправлень на підставі укладеної між ними генеральної угоди від 01.06.2013 року № 23-13/к.

Рішенням господарського суду міста Києва від 21.02.2017 року (суддя Паламар П.І.) в позові відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.06.2017 року (судді: Тищенко О.В., Тарасенко К.В., Іоннікова І.А.) зазначене рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі позивач вважає, що судами попередніх інстанцій порушено норми матеріального та процесуального права, і тому просить прийняті ними судові рішення скасувати, та позов задовольнити.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач вважає, що судові рішення у справі є законними та просить залишити їх без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

У судовому засіданні оголошувалася перерва до 12.10.2017 року.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи та прийняті в ній судові рішення, суд касаційної інстанції вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, що 01.06.2013 року між Головним управлінням Державної фельд'єгерської служби України (на час розгляду справи - Головне управління урядового фельд'єгерського зв'язку Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України) (виконавець) та АТ "Сбербанк Росії", правонаступником якого є ПАТ "Сбербанк", (замовник) було укладено генеральну угоду № 23-13/к, відповідно до умов якої виконавець організовує і забезпечує доставку цінних відправлень замовника (далі - відправлення) на умовах, визначених цим договором. Конфіденційність і збереження доставки відправлень гарантується виконавцем.

Пунктом 3.2 договору визначено, що упаковка відправлень повинна забезпечувати збереження вкладеного і виключати доступ до нього.

На відправлення, які передаються виконавцю, замовник виписує три примірники реєстру встановленої форми. Перший та другий примірники реєстру подаються разом з відправленням виконавцю, а третій, з підписом і печаткою виконавця, залишається у замовника. При оформленні реєстру замовник повинен обов'язково вказувати в реєстрі номер цього договору (п 3.3 договору).

Згідно з п. 3.5 договору сторони погодили між собою, що пересилці не підлягають відправлення на адресу іноземних фірм і фізичних осіб, а також предмети і речовини, заборонені для пересилання відповідно до законодавства України.

Відповідно до п. 5.1 договору виконавець зобов'язався прийняти відправлення замовника відповідно до п. 2.2 та статті 3 цього договору та доставити відправлення замовника до пункту призначення в строк, передбачений п. 2.4 цього договору. Під час доставки відправлень замовника виконавець зобов'язаний забезпечити їх збереження та конфіденційність.

Замовник, у свою чергу, зобов'язаний оформити відправлення відповідно до п. 3.1-3.5 цього договору (п. 5.2.1 договору).

Пунктом 7.1.1 договору визначено, що виконавець несе цивільно-правову відповідальність за прийняті від замовника відправлення тільки у межах оголошеної цінності за умови оформленого відповідно до чинного законодавства документального підтвердження вмісту вкладеного та суми нестачі за рішенням суду.

За п. 7.2 договору замовник, зокрема, відповідає за вміст відправлення, відповідність його вимогам п. 3.5 цього договору, оформлення, упаковку і правильність вказаної адреси одержувача.

15 листопада 2016 року позивачем було передано відповідачу цінне відправлення з оголошеною цінністю 5 155 247,07 грн. для його направлення до Дніпропетровського відділення № 9 ПАТ "Сбербанк", розташованого по вул. Короленка, 15 у м. Дніпрі.

16 листопада 2016 року у пасажирському поїзді № 72 за маршрутом "Київ - Запоріжжя" відбулося викрадення чужого майна та банківського металу, у т.ч. переданого позивачем відповідачу для доставки цінного відправлення оголошеною цінністю 5 155 247,07 грн., що вбачається з пояснень сторін, реєстру на цінності, що направляються через Державну фельд'єгерську службу від 15 листопада 2016 року, витягом з кримінального провадження № 10000298 від 07.12.2016 року, листом Військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України № 3-6-8540/11 від 09.12.2016 року.

З довідки позивача № 1280/5/34-2 від 07.02.2017 року вбачається, що у цінному відправленні з оголошеною цінністю 5 155 247,07 грн. згідно з реєстром на цінності, що направляються через Державну фельд'єгерську службу від 15 листопада 2016 року перебували грошові кошти в іноземній валюті, а саме 200 000 доларів США.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що відповідач згідно умов договору несе матеріальну відповідальність за прийняті відправлення в межах оголошеної цінності, та враховуючи викрадення відправлень, має сплатити позивачу збитки у розмірі 5 155 247,07 грн.

Предметом даного судового розгляду є вимоги замовника до виконавця про стягнення збитків, завданих невиконанням обов'язку з доставки цінного відправлення на підставі договору.

Висновок суду першої інстанції про відмову в позові, з яким погодився і апеляційний господарський суд, обґрунтовано тим, що вказане позивачем цінне відправлення містило грошові кошти в іноземній валюті, які згідно з вимогами чинного законодавства заборонено пересилати поштовим зв'язком, а тому підстави для покладення на відповідача обов'язку з відшкодування вартості майна відсутні.

Відповідно до п.п. 1, 2, 4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 6 "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарські суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог статті 42 ГПК щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Зазначеним вимогам оскаржені судові рішення не відповідають.

Частиною 1 статті 2 Закону України "Про Державну службу спеціального зв'язку та захисту інформації України" (далі - Закон) державна служба спеціального зв'язку та захисту інформації України є державним органом, який призначений для забезпечення функціонування і розвитку державної системи урядового зв'язку, Національної системи конфіденційного зв'язку, формування та реалізації державної політики у сферах криптографічного та технічного захисту інформації, телекомунікацій, користування радіочастотним ресурсом України, поштового зв'язку спеціального призначення, урядового фельд'єгерського зв'язку, а також інших завдань відповідно до закону.

Відповідно до п. 4 ч. 6 ст. 10 Закону для забезпечення виконання покладених завдань Головне управління та підрозділи урядового фельд'єгерського зв'язку Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України мають право надавати юридичним особам платні послуги відповідно до законодавства.

Суди попередніх інстанцій відмовляючи в позові з тих підстав, що позивачем порушено вимоги чинного законодавства щодо заборони пересилання у поштових відправленнях іноземної валюти, встановленої Правилами надання послуг поштового зв'язку, які затверджені постановою КМУ від 05.03.2009 року № 270, не звернули увагу на те, що ці Правила визначають порядок надання послуг поштового зв'язку, а не зв'язку спеціального призначення - фельд'єгерського зв'язку, та разом з тим не з'ясували, які нормативно-правові акти визначають порядок надання послуг саме зв'язку спеціального призначення, враховуючи статус та повноваження органів держспецзв'язку.

При цьому суд першої інстанції посилаючись на те, що протиправна поведінка позивача, який порушив умови договору та законодавства, не породжує у нього права вимагати від відповідача відшкодування збитків, не навів правових висновків, які б спростовували заявлені позовні вимоги, що грунтуються на порушенні відповідачем умов договору щодо обов'язку доставки цінного відправлення позивача.

В свою чергу суд апеляційної інстанції, посилаючись на недотримання позивачем Інструкції з організації інкасації коштів та перевезення валютних цінностей у банківських установах в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 14.02.2007 року № 45, яка визначає порядок перевезення валютних цінностей між банком і його територіально відокремленими підрозділами, не обгрунтував яким чином таке порушення позивача спростовує покладену на відповідача умовами цивільно-правового договору відповідальність з відшкодування збитків, завданих невиконанням обов'язку з доставки цінного відправлення.

Крім того, суду слід було мати на увазі, що правовідносини між сторонами спору є цивільно-правовими, які регулюються нормами цивільного законодавства, а не положеннями Інструкції з організації інкасації коштів та перевезення валютних цінностей у банківських установах в Україні.

В той же час, згідно зі статтями 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 Цивільного Кодексу України), а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускаються (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Проте, суд першої інстанції взагалі не визначився з правовою природою відносин сторін, які мали місце на підставі укладеного між ними договору та не з'ясував, які норми матеріального права підлягають застосуванню до таких відносин.

Натомість апеляційний господарський суд визначивши правову природу укладеного між сторонами договору № 23-13/К від 01.06.2013 року, як договору про надання послуг поштового зв'язку, не з'ясував, які норми цивільного законодавства регулюють правовідносини сторін за цим договором.

До того ж, обом судовим інстанціям слід було ретельніше з'ясувати зміст договору, встановити, які права та обов'язки виникають у сторін за його умовами, зокрема, навести правову оцінку п. 7.1.1 договору, яким визначено, що виконавець несе цивільно-правову відповідальність за прийняті від замовника відправлення тільки у межах оголошеної цінності за умови оформленого відповідно до чинного законодавства документального підтвердження вмісту вкладеного та суми нестачі за рішенням суду.

Разом з цим, судам необхідно мати на увазі, що згідно з п. 4 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, у вигляді відшкодування збитків та моральної шкоди.

Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

За ч. 2 ст. 614 ЦК України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Частинами 1 і 2 статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з ч. 1 ст. 623 ЦК України, яка кореспондується з ч. 1 ст. 224 ГК України, боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Положеннями ст. 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Між тим, суд апеляційної інстанції не звернув увагу, що сферою застосування ст. ст. 224, 225 ГК України, як і ст. 623 ЦК України, є правовідносини відшкодування збитків, завданих порушенням господарського зобов'язання, а ст. 1166 ЦК України регулює правовідносини з відшкодування шкоди (деліктне зобов'язання), відтак достеменно не з'ясував правових підстав позову.

Водночас, судам необхідно враховувати, що для застосування такого виду відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

При цьому, на позивача покладається обов'язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяними збитками. В свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Проте, дійшовши висновку про відмову в позові, суди не з'ясували повно і об'єктивно всіх обставин спору щодо наявності складу цивільного правопорушення, зокрема, не з'ясували та не встановили чи мали місце протиправна поведінка відповідача, збитки, причинний зв'язок між протиправною поведінкою боржника та збитками, вина, та не навели таким обставинам правової оцінки.

Отже, висновки судів попередніх інстанцій про відмову в позові про стягнення збитків, підставою якого є порушення зобов'язання за договором, не грунтуються на матеріалах справи й вимогах закону, є передчасними та зробленими в порушення ст. 43 ГПК України без повного, всебічного і об'єктивного з'ясування всіх фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, в їх сукупності.

Таким чином, оскаржені судові рішення не можна визнати законними й обґрунтованими, і тому вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене і вирішити спір з дотриманням вимог закону.

З огляду наведеного та керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119 - 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "Сбербанк" задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 08.06.2017 року та рішення господарського суду міста Києва від 21.02.2017 року скасувати, і справу № 910/360/17 передати на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі.

Головуючий суддя І.Вовк

Судді Б.Грек

В.Студенець