КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" жовтня 2017 р. Справа№ 910/11715/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Власова Ю.Л.

Буравльова С.І.

за участю представників:

позивача: Бачинська А.Ю., довіреність б/н від 01.06.2017

відповідача 1: Сиротін Д.В., довіреність б/н від 05.04.2017

відповідача 2: Лабатюк Я.М., довіреність б/н від 20.04.2017

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АВ Фармація"

на рішення Господарського суду міста Києва від 30.08.2017

у справі №910/11715/17 (суддя Чебикіна С.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АВ Фармація"

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації"

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко"

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.08.2017 у справі № 910/11715/17 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "АВ Фармація" подало апеляційну скаргу, в якій просило суд рішення Господарського суду м. Києва від 30.08.2017 скасувати, позов задовольнити, визнати недійсним договір надання послуги факторингу від 23.03.2017 №Ф230317/5, укладений між ТОВ "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації" та ТОВ "Фрам Ко". Зокрема скаржник зазначив, що договір факторингу укладений заднім числом і не спрямований на настання реальних наслідків. На думку апелянта, договір надання послуг факторингу в укладений за відсутності внутрішніх правил надання послуг факторингу.

В своїх письмових поясненнях скаржник також вказував, що оскільки сторони не надали доказів досягнення згоди щодо відтворення на договорі факторингу підпису директора ТОВ "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації" ОСОБА_5 за допомогою факсиміле, та не надали доказів виконання договору факторингу, не можна вважати, що даний договір є укладеним.

Відповідач 2 у своєму письмовому відзиві на апеляційну скаргу просив суд залишити рішення Господарського суду м. Києва від 30.08.2017 у справі №910/11715/17 без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідач 1 у письмових поясненнях та відзиві просив залишити оскаржуване рішення в силі, також останнім було та надано судову практику стосовно розгляду аналогічних справ.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.09.2017, справу №910/11715/17 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "АВ Фармація" передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Андрієнка В.В., суддів Буравльова С.І., Власов Ю.Л.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.09.2017 було прийнято апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АВ Фармація" до провадження у визначеному складі суду і призначено до розгляду на 05.10.2017.

В судове засідання, яке відбулось 05.10.2017 з'явились представники учасників судового процесу. Було оголошено перерву до 17.10.2017.

17.10.2017 в судове засідання з'явились представники учасників судового процесу, які надали суду усні пояснення стосовно доводів наведених в апеляційній скарзі. Відповідач 1 надав суду для огляду оригінал оскаржуваного договору, представник позивача оглянувши наданий оригінал зазначив, що даний оригінал не відповідає копії, яка знаходиться в матеріалах справи. Позивач просив суд оголосити перерву для надання останнім додаткових пояснень. Після огляду оригіналу договору факторингу та проведення колегією суддів наради, головуючим суддею було оголошено про відхилення вказаного клопотання позивача, обґрунтування будуть наведені нижче у даній постанові при відхиленні доводів апелянта.

Приписами ст. 99 ГПК України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, розглянувши матеріали апеляційної скарги, дослідивши наявні докази у справі, заслухавши пояснення представників, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню у зв'язку з таким.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом розгляду є вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "АВ Фармація" про визнання недійсним договору послуги факторингу №Ф230317/5 від 23.03.2017 з підстав, що спірний договір носить фіктивний характер, так як він вчинений сторонами без наміру створення правових наслідків та тим, що в оспорюваному договорі відсутня обов'язкова ознака факторингу - отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта.

Отже, 23.03.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації" (фактор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко" (клієнт) було укладено договір надання послуги факторингу №Ф230317/5 (надалі - договір), відповідно до умов якого фактор зобов'язується передати грошові кошти в сумі 659 647,64 грн, у розпорядження клієнта за плату, а клієнт зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги за договором поставки товару №2833 від 17.03.2015 до ТОВ "АВ Фармація" (боржник) в розмірі 659 647,64 грн (п. 1.1. договору).

Пунктом 2.1 договору (з урахуванням додаткової угоди №1 від 30.06.2017) передбачено, що винагорода фактора дорівнює 5% від суми відступленої грошової вимоги, визначеної п. 1.1. договору. Фактор сплачує клієнтові у строк до 01.10.2017 шляхом перерахування на його банківський рахунок грошові кошти у розмірі 626 665,25 грн.

Згідно п. 3.1. договору, фактор має право, зокрема не перераховувати клієнту кошти до виконання останнім обов'язку щодо відступлення фактору вимоги, вимагати від клієнта письмово повідомити боржника про відступлення вимоги фактору в строк, не пізніше 10 календарних днів з дати підписання цього договору.

Підпунктом 4.1.1. пункту 4.1. договору передбачено, що фактор зобов'язується сплатити клієнтові кошти в передбачений цим договором строк.

Умовами п.4.2. договору визначено, що клієнт зобов'язується, зокрема надати факторові наступну інформацію щодо боржника у строк, не пізніше 5 робочих днів дати підписання договору.

Клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якого відступається згідно із цим договором (підпункт 4.2.3. п. 4.2. договору).

Строк даного договору складає 1 рік та починає свій перебіг з моменту, визначеного у п. 6.1. даного договору, та закінчується 24.03.2018 (п. 6.2. договору).

Отже, оспорюваний договір спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначений п. 2.1 договору у строк до 01.07.2017. Додатковою угодою №1 від 30.06.2017 внесено зміни до договору та продовжено термін розрахунків між сторонами до 01.10.2017.

Додатком № 1 від 23.03.2017 до договору про надання послуг факторингу №Ф230317/5 від 23.03.2017 сторони погодили перелік вимог, а саме: за договором поставки товару №2833 від 17.03.2015 до ТОВ "АВ Фармація" (боржник) заборгованість у розмірі 659647,64 грн.

Додатком № 2 від 23.03.2017 до договору про надання послуг факторингу № Ф230317/5 від 23.03.2017 сторони погодили порядок відступлення вимог, а саме: протягом 5-х робочих днів з дати підписання договору клієнт передає фактору: договір поставки № 2833 від 17.03.2015, реєстр податкових накладних за період з 01.01.2017 по 21.03.2017, реєстр неоплачених видаткових накладних за період з 01.01.2017 по 21.03.2017 та акт звірки взаємних розрахунків з 01.01.2017 по 21.03.2017. Термін сплати фактором коштів за передану вимоги: у строк до 01.07.2017.

Крім цього, 23.03.2017 Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації" (далі - фактор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко" (далі - клієнт) складено та підписано акт до договору про надання послуг факторингу № Ф230317/5 від 23.03.2017, яким сторони засвідчили, що фактору перейшло право вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю "АВ Фармація" за Договором щодо сплати заборгованості у розмірі 659647,64 грн, яка виникла відповідно до договору поставки товару № 2833 від 17.03.2015, укладеному між Товариства з обмеженою відповідальністю "АВ Фармація" та ТОВ "Фрам Ко". Клієнт передав, а фактор прийняв у повному обсязі документацію згідно з додатком № 2 до договору та оригінали товарно-транспортних накладних згідно з реєстром станом на 21.03.2017. Вказаний акт є невід'ємною частиною Договору.

Отже, як вже було вище зазначено, 30.06.2017 між Твариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації" (далі - фактор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко" (далі - клієнт) укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання послуг факторингу № Ф230317/5 від 23.03.2017, відповідно до якої сторони вирішили абзац 2 п. 2.1. Договору викласти наступним чином: Винагорода фактора дорівнює 5 % від суми відступленої грошової вимоги, визначеної п. 1.1. Договору. Фактор сплачує клієнтові у строк до 01.10.2017 шляхом перерахування на його банківський рахунок грошові кошти у розмірі 626 665,25 грн. У додатку № 2 до Договору пункт (ІІІ) "Термін сплати фактором коштів за передану вимогу" викласти наступним чином: у строк до 01.10.2017. Усі інші умови Договору є незмінними.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було отримано від Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації" повідомлення № 23/03 від 10.05.2017 про відступлення права грошової вимоги факторові з вимогою сплати боргу, відповідно до якої відповідач-2 повідомив позивача про укладення між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко" договору про надання послуги факторингу № Ф230317/5 від 23.03.2017, за яким фактор передав грошові кошти в сумі 659647,64 грн у розпорядження Клієнта за плату, а Клієнт відступив факторові своє право грошової вимоги за договором поставки товару № 2833 від 17.03.2015 до ТОВ "АВ Фармація" у розмірі 659 647,64 грн, у зв'язку з чим просив позивача погасити заборгованість у розмірі 659 647,64 грн у 3-денний строк з дати отримання вказаного повідомлення, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко" № 1854 в ПАТ КБ "ПриватБанк".

Позивач, звертаючись до суду із даним позовом, зазначає, що спірний договір носить фіктивний характер, оскільки вчинений сторонами без наміру створення правових наслідків, а саме Товариство з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко" не отримало будь-якого фінансування за відступлення права вимоги, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації" не отримало плати за користування коштами, що мають бути надані у розпорядження клієнта.

Крім того, позивач зазначає, що спірний договір не міг бути укладений 23.03.2017, оскільки повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові з вимогою сплати боргу від 10.05.2017 № 23/03 направлено ТОВ "Фрам Ко" лише 10.05.2017, отже на думку позивача, договір факторингу був укладений після отримання відповідачем 2 заяви позивача про зарахування зустрічних однорідних вимог від 24.04.2017, а не вчинення операції факторигну (т. 1 а.с. 84).

Так, апелянтом не наведено жодних доводів на обґрунтування вказаної позиції та не доведено того, яким чином направлення повідомлення про відступлення у травні 2017 року може свідчити про неможливість укладення договору у березні 2017 року.

У будь-якому випадку, за загальним правилом, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов'язків, не погіршує становища боржника та не зачіпає його інтересів (постанова Верховного Суду України від 15.04.2015 у справі № 3-43гс15).

Згідно ст. 516 Цивільного кодексу України якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Частиною 1 ст. 1080 Цивільного кодексу України передбачено, що договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.

Таким чином, укладення договору про надання послуг факторингу № Ф230317/5 від 23.03.2017 не потребувало отримання згоди боржника на його укладення.

При цьому, в силу приписів ст. ст. 516 та 1080 Цивільного кодексу України, відсутність згоди позивача на укладення оспорюваного договору, не випливає на його чинність.

Також, слід зазначити, що вказані правові норми не містять вимог щодо строку надсилання фактором боржнику повідомлення про відступлення права грошової вимоги та відповідно безпідставними є твердження позивача, про те, що надсилання товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації" повідомлення про відступлення права грошової вимоги 10.05.2017 свідчить, що спірний правочин укладений в травні, а не 23.03.2017.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Положення ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до п. 7 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 203 Цивільного кодексу України:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним.

При вирішенні спору про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст.ст. 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце (відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14).

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Пунктом 2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 роз'яснено, що якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК України. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Позивачем (як не стороною оскаржуваного правочину) не доведено того, що в результаті укладення договору надання послуги факторингу № Ф230317/5 від 23.03.2017 обсяг майнових зобов'язань позивача за договором поставки змінився.

Так, позивачем не доведено, що до нового кредитора перейшли права у більшому розмірі, аніж ті які були у первісного кредитора, станом на дату відступлення права вимоги.

З огляду на наведене, позивачем не доведеного того, що його права або охоронювані законом інтереси були порушені укладенням між відповідачами оспорюваного договору.

В апеляційній скарзі апелянт не навів жодних доводів на обґрунтування дійсного порушення його прав оскаржуваним договором.

Крім того, суд апеляційної інстанції враховує також те, що вирішуючи спір про визнання правочинів недійсними, має бути встановлена наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним і настання відповідних правових наслідків.

Отже, позивач, звертаючись до суду із даним позовом, зазначає, що спірний договір носить фіктивний характер, оскільки вчинений сторонами без наміру створення правових наслідків, а саме Товариство з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко" не отримало будь-якого фінансування за відступлення права вимоги, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації" не отримало плати за користування коштами, що мають бути надані у розпорядження клієнта.

Частиною 1 ст. 1077 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до ч. 1 ст. 1078 Цивільного кодексу України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Статтею 1079 Цивільного кодексу України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 1082 Цивільного кодексу України, боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.

Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов'язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов'язку перед ним.

Факторинг є фінансовою послугою, правові засади у сфері надання яких регулює Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". За приписами даного Закону фактор на момент укладення договору факторингу повинен мати статус фінансової установи та отримати дозвіл на надання фінансової послуги факторингу.

З матеріалів справи вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації" є фінансовою установою, яка має право надання послуг факторингу на підставі свідоцтва ФК № 568, виданого 07.05.2015 (т. 1, а.с. 44).

Крім того, відповідно до Розпорядження № 1570 від 11.05.2017 Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, остання постановила видати Товариству з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації" ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів), а саме на: надання гарантій та поручительств; надання послуг з факторингу. (т. 1, а.с. 46).

Зокрема, як вбачається з матеріалів справи, протоколом Загальних зборів учасників ТОВ "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації" від 10.03.2017 затверджено "Правила надання фінансових послуг факторингу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації".

Так, відповідно до ст. 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб'єктами господарювання на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб'єкта господарювання; 3) прізвище, ім'я і по батькові фізичної особи, яка отримує фінансові послуги, та її адресу; 4) найменування, місцезнаходження юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов'язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.

Предмет договору відповідає як вимогам ст.ст. 1077, 1078 Цивільного кодексу України, так вимогам ст. 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", зокрема, договір місить найменування фінансової операції - надання грошових коштів в сумі 659 647,64 грн у розпорядження клієнта за плату, а також містить інформацію про умови та строк сплати даного фінансового активу - до 01.10.2017 шляхом перерахування коштів на банківський рахунок клієнта.

Частинами 1, 2 ст. 234 Цивільного кодексу України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Отже, правочин, який вчиняється без наміру створити будь-які наслідки, є недійсним - фіктивним.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний.

При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

Однак, сам по собі факт невиконання сторонами умов правочину не робить його фіктивним. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину.

Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним.

Оскільки сторони не вчиняють жодних дій для здійснення фіктивного правочину, суд тільки приймає рішення про визнання такого правочину недійсним, без застосування реституції.

Якщо ж на виконання правочину було передано майно або майнові права, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, оспорюваний договір спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначений п. 2.1 договору у строк до 01.07.2017. Додатковою угодою №1 від 30.06.2017 року внесено зміни до договору та продовжено термін розрахунків між сторонами до 01.10.2017.

На дійсність оспорюваного договору не впливають обставини надання або ж ненадання підтвердження боржнику від фактора та здійснення фактором фінансування (оплати) за відступлену грошову вимогу на користь клієнта.

Отже, твердження позивача про те, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації" не отримало плати за користування коштами, що мають бути надані у розпорядження клієнта, не підлягають врахуванню, оскільки такі обставини не свідчать про удаваність правочину, а можуть бути наслідком неналежного виконання сторонами своїх зобов'язань за Договором факторингу, тоді як ст. 215 ЦК України пов'язує недійсність правочину з недодержанням вимог закону сторонами в момент його вчинення, а не з обставинами подальшого виконання сторонами умов цього правочину.

Крім цього, як зазначено в Узагальненнях Верховного Суду України від 24.11.2008 "Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними" необхідно враховувати, що саме по собі невиконання сторонами правочину не означає, що укладено фіктивний правочин.

Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

У даному випадку, оспорюваний правочин не може бути кваліфікований як фіктивний, оскільки сторонами були вчинені дії на його виконання.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів зазначає, договір факторингу № Ф230317/5 від 23.03.2017, який відповідно до вимог ст. 1080 ЦК України є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.

Також, колегією суддів береться до уваги те, що нездійснення розрахунків між сторонами оспорюваного договору, то за загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним (п. 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Як вже було зазначено, сам по собі факт невиконання сторонами умов правочину не робить його фіктивним.

Згідно п. 3.11.постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 № 11, фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Сторони оспорюваного договору факторингу домовились про усі суттєві умови договору, його підписали уповноважені представники та скріпили печатками.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п.1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АВ Фармація" на рішення Господарського суду міста Києва від 30.08.2017 у справі № 910/11715/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 30.08.2017 у справі № 910/11715/17 залишити без змін.

3. Справу № 910/11715/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя В.В. Андрієнко

Судді Ю.Л. Власов

С.І. Буравльов