ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" жовтня 2017 р.Справа № 922/3059/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Суярко Т.Д.

при секретарі судового засідання

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Транспортно-експедиційна компанія Омега", м. Харків
до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно-транспортна компанія Альтек", м. Харків 2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Автодистриб'юшн Карго Партс", м. Київ
про визнання недійсним договору
за участю представників:

позивача: не з'явився;

відповідача (ТОВ "Будівельно-Транспортна компанія Альтек"): не з'явився;

відповідача (ТОВ "Автодистриб"юшн Карго Партс"): не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Тек Омега" - звернувся з позовом до відповідачів - Товариства з обмеженою відповідальністю "БТК Альтек" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Автодистрибюшн Карго Партс" - про визнання недійсним договору поставки №9829-22/2016 від 25.07.2016 р. з 01.01.2017р.

Позивач, з посиланням на положення ст. 215 ЦК України, ст. 652 ЦК України та ст. 207 ГК України, обґрунтовує позовні вимоги тим, що відповідачем ТОВ "Автодистрибюшн Карго Партс" не виконуються зобов'язання за договором поставки №9829-22/2016 від 25.07.2016 р. з 01.01.2017 р. щодо поставки товару. Вимоги до ТОВ "БТК Альтек" обгрунтовано укладенням з ним договору №01/03-01 від 01.03.2017 р. про право витребування розірвання договору поставки №9829-22/2016 від 25.07.2016 р.

Сторони правом на участь в судовому засіданні 17.10.2017 р. не скористались, своїх уповноважених представників в судове засідання не направили, про причини неявки суд не повідомили, хоча про розгляд справи були повідомлені належним чином, про що свідчать наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення поштого відправлення (арк.с. 15-16), а також направлена на адресу ТОВ "БТК Альтек" ухвала суду від 26.09.2017 р., яка повернулась до суду у зв'язку з незапитом.

У відзиві на позовну заяву ТОВ "Автодистрибюшн Карго Партс" заперечувало проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що ним зобов'язання за договором поставки №9829-22/2016 від 25.07.2016 р. з 01.01.2017 р. виконуються відповідно до викладених в договорі умов. Так, відповідач зазначає, що свої зобов'язання за цим договором щодо поставки товару він не виконує, оскільки від позивача у даній справі не надійшло 100% попередньої оплати, як обумовленої в договорі підстави для постачання товару.

Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд встановив наступне.

25.07.2016 р. між ТОВ "Тек Омега" та ТОВ "Автодистрибюшн Карго Партс" було укладено договір поставки №9829-22/2016 від 25.07.2016 р. , відповідно до умов якого ТОВ "Автодистрибюшн Карго Партс" зобов'язалось поставити ТОВ "Тек Омега" товар, визначений в рахунках-фактурах та видаткових накладних.

Відповідно до п.3.2 договору ТОВ "Автодистрибюшн Карго Партс" переходить до роботи з ТОВ "Тек Омега" за умови 100% попередньої оплати; у разі прострочення платежу з боку ТОВ "Тек Омега" ТОВ "Автодистрибюшн Карго Партс" має право припинити подальші відвантаження до тримання повної оплати за відвантаженим, але не оплаченим товаром.

Позивач стверджує, що він отримав від ТОВ "Автодистрибюшн Карго Партс" товар на загальну суму 47447,18 грн., який ним було оплачено. Однак, як зазначає позивач, частину товару (на суму 3735,81 грн.) він повернув ТОВ "Автодистрибюшн Карго Партс" у зв'язку з неналежною якістю.

Викладені обставини позивач визначає як підставу для визнання недійсним договору поставки №9829-22/2016 від 25.07.2016 р., при цьому нормативною підставою для позовних вимог позивач визначає положення ст.ст. 215 ЦК України, ст. 652 ЦК України та ст. 207 ГК України.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного.

Частиною 1 ст. 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 207 ГК України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

В ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Предмет спору у даній справі становить вимога позивача про визнання недійсним договору.

Отже, в предмет доказування позивача у даній справі входять обставини наявності підстав недійсності договору поставки №9829-22/2016 від 25.07.2016 р., визначених ст. 207 ГК України, ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Втім, в позовній заяві взагалі не міститься виклад обставин недійсності правочину, позивач взагалі не обґрунтовує якій саме вимозі ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України цей договір не відповідає. Так, позивач не вказує яким чином договір не відповідає вимогам закону та якому саме закону. Позивач не обґрунтовує та не доводить факту, що такий договір було вчинено особою, яка не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності чи його було вчинено під примусом. Посилання позивача на те, що правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним чи вчинено батьками (усиновлювачами) з порушенням прав та інтересів їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей - також відсутні.

Такі визначені ст. 207 ГК України підстави недійсності правочину як вчинення його з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладення його з порушенням господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності) - позивачем в позовній заяві також не доводяться та не обґрунтовуються.

Натомість, в позовній заяві, позивач посилається на неналежне виконання ТОВ "Автодистрибюшн Карго Партс" своїх зобов'язань за договором щодо поставки товару, що з огляду на приписи ст.ст. 207 ГК України, 203, 215 ЦК України - не може бути підставою недійсності договору, а відповідні обставини не входять в предмет доказування у спорах про визнання недійсними правочинів.

Вимоги позивача до ТОВ "БТК Альтек", як сторони договору №01/03-01 від 01.03.2017 р. про право витребування розірвання договору поставки позивачем взагалі не обгрунтовані.

В позовній заяві позивач посилається на положення ч.ч. 1, 2 ст. 652 ЦК України, зміст яких визначає правові підстави для розірвання договору.

Суд констатує, що визнання договору недійсним (позовна вимога у даній справі) та розірвання договору - це взаємовиключні вимоги. Адже, недійсний договір є недійсним з моменту його укладення та не породжує правових наслідків, а тому розірвано може бути лише дійсний договір.

Отже, послання позивача в обґрунтування позовних вимог про визнання договору недійсним на положення ст. 652 ЦК України - позбавлені правового підґрунтя.

За таких обставин, суд констатує, що позивачем, в порушення вимог ст.ст. 4-3, 33, 34 ГПК України, не доведено та не обгрунтовано підстави для визнання договору поставки №9829-22/2016 від 25.07.2016 р. недійсним. У зв'язку з чим, враховуючи встановлену ст. 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується положеннями ст. 49 ГПК України та, враховуючи відмову в задоволенні позовних вимог, судові витрати покладає на позивача.

З огляду на наведене, відповідно до ст. 207 ГК України, ст.ст. 203, 204, 215 ЦК України та керуючись ст.ст. 1, 4, 4-3, 32-34, 38, 43, 44, 48, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову - відмовити.

Повне рішення складено 23.10.2017 р.

Суддя Т.Д. Суярко