ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
У Х В А Л А
про повернення позовної заяви
19 жовтня 2017 р. Справа № 902/952/17
Суддя господарського суду Банасько О.О., розглянувши матеріали

за позовом: Державного підприємства завод "Генератор", м. Київ

до: Військової частини НОМЕР_1 , м. Вінниця

про стягнення 1 240 485, 38 грн
ВСТАНОВИВ :
Державне підприємство завод "Генератор" звернулось з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення 1 240 485, 38 грн боргу за надані послуги з ремонтування та технічного обслуговування машин і устаткування спеціальної призначеності за договором № 76/14 від 08.07.2014 р.

Розглянувши позовну заяву суд дійшов висновку, що вона підлягає поверненню виходячи з наступного.

Згідно із ст. 4-2 ГПК України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Статтею 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" встановлено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Конституцією України визначено основні засади судочинства і до них, зокрема, належать законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини та змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ст. 129 Конституції України).

Згідно із ст. 9 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" правосуддя в Україні здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних та інших ознак. Суд створює такі умови, за яких кожному учаснику судового процесу гарантується рівність у реалізації наданих процесуальних прав та у виконанні процесуальних обов`язків, передбачених процесуальним законом.

Основні вимоги, що пред`являються до форми та змісту позовної заяви, а також вимоги щодо надання разом з нею певних доказів визначені ст.ст.54, 57 ГПК України. Невиконання більшості з вимог зазначених норм тягне за собою в якості негативного наслідку повернення позовної заяви без розгляду.

Відповідно до ст.57 ГПК України встановлено перелік документів, що додаються до позовної заяви, серед яких документи, які підтверджують зокрема сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі тощо.

Відтак, на стадії прийняття позовної заяви до розгляду та порушення провадження у справі суд має бути впевненим у тому, що зазначені засади не були порушені заявником позову.

У пункті 3.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" наголошено на тому, що недодержання вимог статей 54, 56 та пунктів 2 і 3 частини першої статті 57 ГПК щодо форми, змісту і додатків до позовної заяви тягне за собою наслідки, передбачені статтею 63 ГПК України.

Законодавством, яке регулює порядок та розмір сплати судового збору за подання позовних заяв до господарського суду є Закон України "Про судовий збір".

Розмір судового збору, який справляється з позовної заяви, визначений Законом в залежності від виду спору.

Виходячи з підпунктів 2.1, 2.2 ч.2 ст.4 Закону за подання до господарського суду позовних заяв майнового характеру ставка судового збору становить 1,5 відсотки ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу та не більше 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а за подання позовних заяв немайнового характеру - 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ст.4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до ст.7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" встановлено, що прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб з 1 січня 2017 року становить 1 600,00 грн.
Зі змісту поданої позовної заяви вих. № 8/1524 від 13.10.2017 р. вбачається, що позивачем при зверненні до суду заявлено в позові вимогу майнового характеру: про стягнення 1 240 485, 38 грн заборгованості.
Таким чином, виходячи з викладеного вище, позивач при зверненні з даною заявою до суду, повинен був сплачувати судовий збір виходячи із заявленої вимоги враховуючи ціну заявленого позову, а відтак ним мало б бути сплачено судовий збір в сумі 18 607,28 грн (1,5 відсотки ціни позову), що останнім виконано не було.

Натомість Державним підприємством завод "Генератор" до позовної заяви додано заяву № 8/1523 від 13.10.2017 р. про звільнення від сплати судового збору мотивовану незадовільним майновим станом останнього.

В обґрунтування вказаної заяви ДП завод "Генератор" зазначено, що 21.07.2008 р. Господарським судом м. Києва було винесено ухвалу у справі № 50/155 про порушення провадження у справі про банкрутство Державного підприємства завод "Генератор", що, на думку заявника, є фактом який свідчить про неспроможність підприємства виконати грошові зобов`язання перед кредиторами не інакше, як через відновлення його платоспроможності.

На підтвердження своїх доводів ДП завод "Генератор" долучено до заяви про звільнення від сплати судового збору" довідку з Єдиного реєстру підприємств щодо яких порушено провадження у справі про банкрутство.

Розглянувши дану заяву позивача, вивчивши подані матеріали позовної заяви, суд дійшов наступник висновків.

Відповідно до ч.2 ст.44 ГПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Статтею 8 Закону України "Про судовий збір" визначено, що господарський суд, враховуючи майновий стан сторони, своєю ухвалою може відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

В цій частині суд зазначає, що даною статтею передбачено право суду, а не обов`язок щодо відстрочки, розстрочки або звільнення від сплати судового збору.

Враховуючи положення статті 8 Закону України "Про судовий збір", питання про відстрочення та розстрочення судом сплати судового збору, зменшення розміру судового збору або звільнення від його сплати з підстав майнового стану сторони вирішується судом в кожному конкретному випадку залежно від обставин справи та обґрунтованості доводів сторони належними і допустимими доказами на підтвердження того, що майновий стан сторони перешкоджає сплаті нею судового збору в установленому порядку і розмірі, а також на засадах рівності всіх учасників судового процесу (в тому числі й органів державної влади) перед законом і судом (п. 3 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 12.11.2015 р. № 01-06/2093/15 "Про деякі питання практики застосування Закону України "Про судовий збір" (зі змінами та доповненнями, внесеними згідно із Законом України від 22.05.2015 р. № 484-VIII)").

У п. 3.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 р. № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VІ Господарського процесуального кодексу України" роз`яснено, що єдиною підставою для вчинення господарським судом дій, зазначених у статті 8 Закону України "Про судовий збір" є врахування ним майнового стану сторін. Особа, яка заявляє відповідне клопотання, повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому порядку і розмірі.

Отже, чинне законодавство України надає суду дискреційні повноваження вирішувати питання про звільнення від сплати судового збору, зменшення його розміру або надання відстрочки (розстрочки) його сплати. Вчинення таких дій є правом суду і може бути застосоване за наявності виключних обставин, виходячи з майнового суду сторони та конкретних обставин справи, які свідчать про неможливість або утруднення в здійсненні оплати судового збору у встановлених законом розмірах і в строки, обґрунтування яких покладається на заінтересовану сторону.
Згідно із ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Всупереч вказаним вимогам та положенням чинного законодавства України, позивач не надав жодних належних та допустимих доказів в обґрунтування та підтвердження обставин, викладених у заяві, які могли б свідчити про неможливість сплати останнім судового збору та могли б бути підставою для звільнення від його сплати.

Надана ДП завод "Генератор" довідка з Єдиного реєстру підприємств щодо яких порушено провадження у справі про банкрутство та посилання позивача у заяві на порушення ухвалою Господарського суду м. Києва від 21.07.2008 р. (справа № 50/155) провадження у справі про банкрутство ДП завод "Генератор" в якості доказів звільнення від сплати судового збору судом оцінюються критично, так як останні не підтверджують факту наявності важкого матеріального становище заявника станом на 13.10.2017 р., не відображають наявності чи відсутності коштів протягом 2008-2017 р.р. (зазначений період вказаний з урахуванням факту визнання позивача банкрутом) та напрямки їх використання.

Тобто вони не підтверджують наявність чи відсутність можливості реально оплатити судовий збір.

Натомість до таких доказів, які підтверджують майновий стан підприємства, можна зокрема віднести бухгалтерські довідки про розмір кредиторської та дебіторської заборгованості підприємства, баланс підприємства, який віддзеркалює фінансовий стан підприємства на конкретний момент часу, довідки банківських установ про рух грошових коштів по поточних рахунках заявника тощо.

Поряд з цим, сам факт порушення провадження у справі про банкрутство ДП завод "Генератор", враховуючи його перебування у процедурі розпорядження та подальше здійснення ним господарської діяльності, не може бути свідченням неможливості або утруднення в здійсненні оплати судового збору у встановленому законом розмірі для подання позовної заяви вих. № 8/1524 від 13.10.2017 р.

Окрім того, із Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що Державне підприємство завод "Генератор" неодноразово виступало позивачем по господарським справам не подаючи при цьому клопотань про звільнення від сплати судового збору - ухвала про порушення провадження у справі від 21.04.2016 р. у справі № 910/7317/16 - http://reyestr.court.gov.ua/Review/57308776; ухвала про порушення провадження у справі від 14.03.2016 р. у справі № 910/4281/16 - http://reyestr.court.gov.ua/Review/56515349 тощо.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відхилення заяви позивача про звільнення його від сплати судового збору.

При цьому щодо посилань позивача на незадовільне матеріальне становище. пов`язане із порушенням щодо нього провадження у справі про банкрутство, в контексті реалізації принципів доступу до правосуддя, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до п.27 Європейського суду з прав людини у справі "Пелевін проти України" (no. 24402/02 від 20.05.2010 р.) "Суд зазначає, що держава, яка створює суди апеляційної чи касаційної інстанцій, має забезпечити, щоб особи, які відповідають перед законом, мали можливість користуватись всіма фундаментальними гарантіями статті 6 Конвенції в провадженнях у цих судах. Суд повторює, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою".

У рішеннях Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України", від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України" визначено, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Креуз проти Польщі" зазначено, що вимога сплати зборів цивільними судами у зв`язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду.
Суд також підкреслює, що Конвенція має на меті гарантію не теоретичних чи ілюзорних прав, а прав, які є практичними й ефективними. Особливо це стосується права на доступ до суду з огляду на визначне місце, яке займає в демократичному суспільстві право на справедливий суд (див. рішення у справах "Ейрі проти Ірландії" та "Гарсія Манібардо проти Іспанії"). За практикою Суду обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти (див., наприклад, рішення суду від 10.07.1998 р. у справі компанії "Тіннеллі та сини, Лтд. та ін." і "Мак-Елдуф та інші проти Сполученого Королівства" та рішення суду від 28.11.2006 р. у справі "Апостол проти Грузії"). При цьому, Суд в якості "законної мети" визнає, зокрема, фінансування функціонування органів судової влади та дії в якості стримуючого фактору від легковажних позовів (рішення суду від 12.06.2007 р. у справі "Станков проти Болгарії" (Case of Stankov v. Bulgaria, заява N 68490/01, п. 57)).

Отже, вимога сплатити судовий збір за розгляд позовної заяви має "законну мету" за практикою Суду, і суд, беручи до уваги його функції та роль, не зобов`язаний відстрочувати заявнику (звільняти його від сплати) сплату судового збору при поданні ним необґрунтованих та не підтверджених належними доказами клопотань, що є гарантією стримування можливого зловживання правами та дотриманням принципу розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти сторони.

Водночас, процесуальне законодавство, зокрема ч. 3 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України не обмежує позивача у праві та можливості повторно звернутися із позовною заявою до господарського суду після її повернення та усунення допущеного порушення. При цьому, законодавством також не встановлено жодних обмежень у можливості позивача повторно подати клопотання про відстрочення сплати судового збору і обмежень щодо повторного надання доказів чи доведення обставин неможливості сплати судового збору.

Тобто, конкретно у цьому випадку позивач має можливість безперешкодно подати новий позов в загальному порядку, до якого надати нові докази, що на його думку підтверджують наявність обставин для звільнення від сплати від судового збору.

Також суд звертає увагу на те, що позивач вправі при подачі позовної заяви подати клопотання про відстрочення сплати судового збору з урахуванням наведених вище мотивів.

При цьому слід зауважити, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню з нею до господарського суду в загальному порядку після усунення процесуальних недоліків, що зумовили її повернення (надання доказів сплати судового збору у встановленому розмірі, або при повторному заявлені клопотання про звільнення або відстрочення від сплати судового збору відповідних доказів щодо підтвердження майнового стану).

Керуючись ст. 8 Закону України "Про судовий збір", п. 4 ч.1 ст. 63, ст.ст. 86, 115 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ :
1. У задоволенні заяви Державного підприємства завод "Генератор" № 8/1523 від 13.10.2017 р. про звільнення від сплати судового збору відмовити.

2. Позовну заяву вих. № 8/1524 від 13.10.2017 р. на 10-и аркушах разом з матеріалами на 62-х аркушах та конверт повернути позивачу.

3. Копії позовної заяви № 8/1524 від 13.10.2017 р., заяви про звільнення від сплати судового збору № 8/1523 від 13.10.2017 р. та доданої до неї довідки з Єдиного реєстру підприємств, щодо яких порушено провадження у справі про банкрутство долучити до примірника ухвали, яка залишається в справі.

4. Копію ухвали надіслати сторонам у справі (позивачу разом з матеріалами на 63-х аркушах та конверт) рекомендованим листом.

Суддя Банасько О.О.

віддрук. 3 прим.:
1 - до справи.
2 - позивачу - вул. Новокостянтинівська, 18, м. Київ, 04080.
3 - відповідачу - вул. Стрілецька, 105, м. Вінниця, 21007.