У Х В А Л А

11.10.2017 Справа № 910/1405/14
За заявою: Товариства з обмеженою відповідальністю "Хліб Інвестбуд" в особі ліквідатора Демчана О.І.

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Ринок сільськогосподарської продукції "Столичний"

про: визнання недійсною додаткової угоди №1 від 20.02.2013 до договору фінансової допомоги №2803-12/ХлРс від 28.03.2012

в межах справи № 910/1405/14

за заявою Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Хліб Інвестбуд"

про банкрутство

Суддя Яковенко А.В.

Представники сторін:

від заявника - Демчан О.І.

від відповідача не з'явився

від ПАТ "Державний ощадний банк України" -Колісник О.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У провадженні Господарського суду міста Києва знаходиться справа № 910/1405/14 за заявою Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Хліб Інвестбуд" про банкрутство.

Постановою Господарського суду міста Києва від 08.04.2015 р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Хліб Інвестбуд" визнано банкрутом, відкрито його ліквідаційну процедуру, ліквідатором призначено арбітражного керуючого Вершиніна А.О.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 19.06.2017 ліквідатором банкрута Товариства з обмеженою відповідальністю "Хліб Інвестбуд" призначено арбітражного керуючого Демчана О.І.

31.07.2017 ліквідатор банкрута - арбітражний керуючий Демчан О.І., подав до суду заяву про визнання недійсною додаткової угоди №1 від 20.02.2013 до договору фінансової допомоги №2803-12/ХлРс від 28.03.2012.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України у постанові від 13.04.2016 у справі №908/4804/14 (3-304гс16) господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора (частина перша статті 20 Закону № 2343-XII); за позовом розпорядника майна (частина дев'ята статті 22 Закону № 2343-XII); за заявою комітету кредиторів (частина восьма статті 26 Закону № 2343-XII); за заявою керуючого санацією (частина п'ята статті 28 Закону № 2343-XII); за заявою ліквідатора (частина друга статті 41 Закону № 2343-XII). Отже, за умови порушення провадження у справі про банкрутство боржника, особливістю вирішення таких спорів є те, що вони розглядаються та вирішуються господарським судом без порушення нових справ.

Враховуючи правову позицію Верховного суду України, ухвалою Господарського суду м. Києва від 04.08.2017 заяву ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Хліб Інвестбуд" арбітражного керуючого Демчана О.І. про визнання недійсною додаткової угоди №1 від 20.02.2013 до договору фінансової допомоги №2803-12/ХлРс від 28.03.2012 прийнято до розгляду в межах справи № 910/1405/14 та призначено на 04.09.2017.

04.09.2017 до Господарського суду м. Києва надійшло клопотання відповідача про відкладення розгляду справи у судовому засіданні.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.09.2017 відкладено розгляд заяви на 18.09.2017 р. та повторно зобов'язано ТОВ "Ринок сільськогосподарської продукції "Столичний" надати суду відзив за заяву ліквідатора про визнання недійсною додаткової угоди №1 від 20.02.2013 до договору фінансової допомоги №2803-12/ХлРс від 28.03.2012.

Судове засідання, призначене на 18.09.2017, не відбулось у зв'язку з перебуванням судді Яковенко А.В. у відпустці.

Після виходу судді Яковенко А.В. з відпустки, суд ухвалою від 20.09.2017 призначив розгляд заяви у судовому засіданні на 11.10.2017 та повторно зобов'язав ТОВ "Ринок сільськогосподарської продукції "Столичний" надати суду відзив за заяву ліквідатора про визнання недійсною додаткової угоди №1 від 20.02.2013 до договору фінансової допомоги №2803-12/ХлРс від 28.03.2012.

10.10.2017 до Господарського суду м. Києва надійшло клопотання відповідача про відкладення розгляду справи у судовому засіданні, яке залишено судом без задоволення як необґрунтоване.

В судове засідання 11.10.2017 з'явилися ліквідатор ТОВ «Хліб Інвестбуд» та представник ПАТ "Державний ощадний банк України", які надали пояснення по суті поданої заяви.

Заслухавши пояснення сторін по суті поданої заяви, дослідивши матеріали справи, суд встановив таке.

28.03.2012 між ТОВ "Хліб Інвестбуд" (Сторона 1) та ТОВ "Ринок сільськогосподарської продукції "Столичний" (Сторона 2) було укладено договір фінансової допомоги №2803-12/ХлРс.

Відповідно до п. 1.1 Договору фінансової допомоги з метою фінансової стабілізації Сторони 2 та поповнення обігових коштів, Сторона 1 надає Стороні 2 безвідсоткову тимчасову поворотну фінансову допомогу у розмірі 2110000,00 грн.

За умовами п.п. 2.2, 2.3 Договору фінансової допомоги строк наданої тимчасової безпроцентної поворотної фінансової допомоги визначається з моменту підписання даного Договору і складає 1 рік. Строк, вказаний в п. 2.2 даного Договору, може бути продовжено за згодою сторін.

Згідно п. 3.1 Договору фінансової допомоги Сторона 2 повертає Стороні 1 тимчасову безпроцентну поворотну фінансову допомогу в строк не пізніше одного року з дати, обумовленої в п. 2.2 цього договору.

В подальшому, 20.02.2013 сторони уклали Додаткову угоду № 1 до Договору фінансової допомоги та змінили п. 2.2 та п. 3.1 Договору фінансової допомоги шляхом викладення його пунктів в наступній редакції:

"2.2 Строк повернення тимчасової безпроцентної поворотної фінансової допомоги визначається з моменту підписання даного Договору і складає 25 (двадцять п'ять) років.

3.1 Сторона 2 повертає Стороні 1 тимчасову безпроцентну поворотну фінансову допомогу в строк не пізніше двадцяти п'яти років з дати, обумовленої в п. 2.2 цього договору".

Рішенням господарського суду міста Києва від 26.07.2013 у справі 910/8227/13 задоволено позов ПАТ "Державний ощадний банк України" про стягнення з ТОВ "Хліб Інвестбуд" 390 025 003,87 грн. та 248 091,17 доларів США; стягнуто з ТОВ "Хліб Інвестбуд" на користь ПАТ "Державний Ощадний банк України" 380 124 654,14 грн. заборгованості за кредитом; 5 967 725,46 грн. заборгованості за процентами; 202 292,51 грн. пені за несвоєчасне погашення процентів; 16 322 614,42 грн. пені за несвоєчасне погашення кредиту; 213,03 грн. пені за несвоєчасну сплату комісійної винагороди; 3 387 539,83 грн. 3% річних, 6 000,00 грн. заборгованості за комісійною винагородою за обслуговування кредиту; 386 214,88 грн. інфляційних втрат, 245 980,31 доларів США, що в еквіваленті складає 1 965 545,12 грн. заборгованість за процентами, 10 247,30 доларів США, що в еквіваленті складає 81 906,67 грн., 2 102,01 долари США, що в еквіваленті становить 16 801,37 грн. 3% річних за несвоєчасну сплату процентів, 68 820,00 грн. судового збору.

В подальшому, ухвалою господарського суду міста Києва від 19.03.2014 за заявою ПАТ "Державний ощадний банк України" порушено провадження у справі № 910/1405/14 про банкрутство ТОВ "Хліб Інвестбуд", визнано грошові вимоги ПАТ "Державний ощадний банк України" до ТОВ "Хліб Інвестбуд" в загальному розмірі 408 536 417,43 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, провадження у даній справі №910/8227/13 було порушено у квітні 2013 року та станом на дату укладення оспорюваної додаткової угоди ТОВ"Хліб Інвестбуд" вже мало ознаки неплатоспроможності з огляду на існування кредиторської заборгованості понад 400 млн. грн., проте уклало додаткову угоду, якою фактично відстрочило повернення 710 000,00 грн ТОВ «Хліб Інвестбуд» на 25 (двадцять п'ять) років, тобто до березня 2037 року.

Як стверджує заявник, зазначені обставини свідчать про те, що ТОВ «Хліб Інвестбуд», уклавши оспорювану додаткову угоду, фактично вчинив правочин, який не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а який спрямований на ухилення від виконання судового рішення та погашення кредиторської заборгованості перед кредиторами, у тому числі перед ПАТ «Державний ощадний банк України».

Розглянувши заяву ліквідатора ТОВ «Хліб Інвестбуд» про визнання недійсною додаткової угоди №1 від 20.02.2013 до договору фінансової допомоги №2803-12/ХлРс від 28.03.2012, дослідивши матеріали справи про банкрутство в цілому, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" провадження у справах про банкрутство регулюється цим Законом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законодавчими актами України.

Згідно з ст. 41 ГПК України, яка визначає форми судового процесу для учасників господарських спорів, передбачено, що 1) господарські суди вирішують господарські спори у порядку позовного провадження, передбаченому цим Кодексом; 2) Господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Відповідно до ч. 4 ст. 10 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Системний аналіз положень Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» дає підстави для висновку, що з моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника, і спеціальні норми Закону мають пріоритет у застосуванні при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України, а тому правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора (частина перша статті 20 Закону); за позовом розпорядника майна (частина дев'ята статті 22 Закону); за заявою комітету кредиторів (частина восьма статті 26 Закону); за заявою керуючого санацією (частина п'ята статті 28 Закону); за заявою ліквідатора (частина друга статті 41 Закону).

Отже, за умови порушення провадження у справі про банкрутство боржника, особливістю вирішення таких спорів є те, що вони розглядаються та вирішуються господарським судом без порушення нових справ, що узгоджується із загальною спрямованістю Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», який передбачає концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 13.04.2016 у справі №3-304гс16.

У роз'ясненні Вищого господарського суду України, які наведені у п. 9 Інформаційного листа від 28.03.2013 № 01-06/606/2013, які мають враховуватись господарськими судами України під час розгляду справ, вказується про наступне: «Частина четверта статті 10 Закону відносить до підвідомчості господарських судів усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника. Винятком є спори, пов'язані із визначенням та сплатою (стягнення) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України. Дана норма кореспондується з положеннями пункту 7 частини першої статті 12 ГПК та застосовується незалежно від суб'єктного складу сторін.

Слід мати на увазі, що спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником, розглядаються господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство незалежно від того, заявлені такі вимоги з підстав невідповідності правочинів спеціальним нормам (стаття 20 Закону) чи загальним, встановленим цивільним законодавством.

Крім названих у зазначеній статті Закону справ у спорах, пов'язаних з майновими вимогами до боржника, слід відносити також спори про визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, спори, пов'язані з майновими вимогами учасників (акціонерів) до боржника.

Справи у відповідних спорах відносяться до виключної підсудності того господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (частина дев'ята статті 16 ГПК). Такі майнові спори, за винятком спорів боржника з кредиторами, які мають поточні вимоги до боржника (абзац четвертий частини восьмої статті 23 Закону), розглядаються та вирішуються господарським судом за правилами позовного провадження, передбаченими ГПК, з урахуванням особливостей, встановлених Законом (про банкрутство), у межах провадження у справі про банкрутство без порушення нових справ. За наслідком розгляду зазначених майнових спорів по суті господарський суд виносить ухвалу (задоволення заяви, відмова у задоволенні заяви (повністю або частково).»

Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

За змістом ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України, волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За приписами частин першої і п'ятої статті 203 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Отже, вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. З урахуванням положень ст.ст.203, 215 Цивільного кодексу України, ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України при заявлені вимог про визнання недійсним договору позивачем повинно бути доведено факт порушення норм закону під час його укладання.

Відповідно до положень п.2.1 Постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.13 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Отже, дійсність правочину це визнання за ним властивостей юридичного факту, що породжує правовий наслідок, до якого прагнули суб'єкти правочину при його вчиненні. Таке можливе лише у випадку, коли правочин відповідає сукупності вимог, визначених законом, які йменуються умовами дійсності правочинів. Сукупність таких вимог закріплено у ст. 203 Цивільного кодексу України.

В силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

У свою чергу, ТОВ «Хліб Інвестбуд», уклавши оспорювану додаткову угоду, фактично вчинив правочин, який не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а який спрямований на пряме ухилення від виконання судового рішення та погашення кредиторської заборгованості перед кредиторами ТОВ «Хліб Інвестбуд», у тому числі перед ПАТ «Державний ощадний банк України».

До аналогічних висновків прийшов Вищий господарський суд під час винесення постанови від 16.05.2017 р. у справі №910/1405/14 при перегляді касаційної скарги ТОВ «Ринок сільськогосподарської продукції «Столичний» на постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.12.2016 р. у справі №910/1405/14, якою визнано недійсним договір про відступлення права вимоги від 10.04.2013 за договором фінансової допомоги від 28.03.2012 р. №2803-12/ХлРс, укладений між ТОВ "Хліб Інвестбуд" та ТОВ "Ясинуватський Агросервіс".

Згідно ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Отже, оцінюючи надані сторонами спору докази, суд дійшов висновку про обґрунтованість поданої заяви ліквідатора ТОВ «Хліб Інвестбуд», оскільки оспорювану додаткову угоду укладено без спрямування на реальне настання правових наслідків, тобто без будь якої економічної вигоди для Банкрута, тому вважає за доцільне її задовольнити.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 203, ст. 215 ЦК України, ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В:

1. Заяву ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю «Хліб Інвестбуд» до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ринок сільськогосподарської продукції "Столичний" про визнання недійсною додаткової угоди №1 від 20.02.2013 до договору фінансової допомоги №2803-12/ХлРс від 28.03.2012 задовольнити.

2. Визнати недійсною укладену між Товариством з обмеженою відповідальністю «Хліб Інвестбуд» та Товариством з обмеженою відповідальністю "Ринок сільськогосподарської продукції "Столичний" додаткову угоду №1 від 20.02.2013 до договору фінансової допомоги №2803-12/ХлРс від 28.03.2012.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ринок сільськогосподарської продукції "Столичний" (код 37145646; 01001, м. Київ, вул. Михайлівська, буд. 18-В, літ."А") на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Хліб Інвестбуд» (код 33307354; 04050, м. Київ, вул. Мельникова, буд. 12) 3200,00 грн/ судового збору.

4. На виконання вимог ухвали видати наказ.

Суддя А.В. Яковенко