ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" жовтня 2017 р. Справа № 922/2340/17

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В. І. , суддя Слободін М.М.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1, за довіреністю від 13.12.2016 року №445/22;

відповідача ОСОБА_2, за довіреністю від 28.10.2016 року НВІ №446732;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Публічного АТ Центренерго в особі відокремленого підрозділу Зміївської ТЕС, с. Слобожанське (вх.2855Х/1-18)

на рішення господарського суду Харківської області від 04.09.2017р.

у справі № 922/2340/17

за позовом Публічного АТ Центренерго в особі відокремленого підрозділу Зміївської ТЕС, с. Слобожанське

до відповідача Публічного АТ Українська залізниця в особі Регіональної філії ОСОБА_3 залізниця, м. Харків

про стягнення коштів

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2017 року до господарського суду Харківської області звернулось Публічне АТ Центренерго в особі відокремленого підрозділу Зміївської ТЕС з позовом до Публічного АТ Українська залізниця в особі Регіональної філії ОСОБА_3 залізниця, в якому просило стягнути з відповідача штраф за прострочення доставки вантажу у розмірі 303351,40 грн.

Рішенням господарського суду Харківської області від 04.09.2017р. у справі №922/2340/17 (суддя Прохоров С.А.) у задоволенні позову відмовлено повністю.

Оскаржуване рішення місцевого господарського суду мотивоване пропуском позивачем строку позовної давності.

Публічне АТ Центренерго в особі відокремленого підрозділу Зміївської ТЕС, с. Слобожанське з рішенням суду першої інстанції не погодилося та звернулося до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 04.09.2017р. у справі №922/2340/17 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає про те, що позивач звертався до господарського суду Харківської області з клопотанням про визнання причин пропущеного строку позовної давності поважними та поновлення такого строку, однак, місцевим господарським судом вказане клопотання було залишено поза увагою.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.09.2017р. суддею доповідачем по справі №922/2340/17 визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Слободін М.М.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 26.09.2017р. (колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Слободін М.М.) прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 17.10.2017р.

13.10.2017 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін (вх.№10443), який долучений до матеріалів справи.

У судовому засіданні 17.10.2017 року представник позивача підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі та просив скасувати рішення господарського суду Харківської області від 04.09.2017р. у справі №922/2340/17 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції, у відповідності до ч.3 ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України, було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства зокрема, було надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, колегія суддів встановила наступне.

У квітні та травні 2016 року (у період з 01.04.2016 року по 30.04.2016 року) на адресу Публічного акціонерного товариства Центренерго в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції надходила вугільна продукція від постачальника: Товариства з обмеженою відповідальністю ДТЕК Трейдінг за договором поставки вугілля №111/4/1- 1-2016/005 від 26.01.2016 року.

Поставка вугільної продукції здійснювалася залізничним транспортом на підставі договору №2267 про транспортно-експедиційне обслуговування від 10.02.2010 року, укладеного між позивачем та Статутним територіально-галузевим обєднанням ОСОБА_3 залізниця, яке на теперішній час має назву Регіональна філія ОСОБА_3 залізниця Публічного акціонерного товариства Українська залізниця.

У відповідності до п.1.1 та п.2.1.1 договору, відповідач зобовязався за плату надавати послуги з транспортно експедиційного обслуговування, а саме здійснювати еспортно-імпортні та внутрішні перевезення вантажів призначенням/відправленням зі станцій ОСОБА_3 залізниці та залізниць України.

Позивач зазначає, що на виконання умов вказаного договору у період з 01.04.2016 року, по 30.04.2016 року та з 01.05.2016 року по 31.05.2016 року на станцію ОСОБА_3 залізниці на адресу позивача було доставлене вугілля.

Як вбачається з календарних штемпелів відправки та прибуття вантажу, зазначених у графах 51, 52, 56 залізничних накладних, перевезення даної вугільної продукції було здійснене відповідачем з простроченням часу доставки, про що було зазначено у відповідній Таблиці розрахунку штрафів за прострочення у доставці палива на ст. Лиман Південної залізниці Змїївській ТЕС.

Вказане вище й стало підставою для звернення позивача з відповідним позовом до господарського суду Харківської області, в якому останній просив стягнути з Публічного акціонерного товариства Українська залізниця в особі Регіональної філії ОСОБА_3 залізниця штраф за прострочення доставки вантажу у розмірі 303351,40 грн.

04.09.2017 року господарським судом Харківської області прийнято оскаржуване рішення, з підстав наведених вище.

Перевіривши матеріали справи, правильність їх юридичної оцінки та застосування місцевим господарським судом норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Відповідно до ст. 41 Статуту залізниць України, залізниці зобовязані доставити вантажі за призначенням в установлені терміни. Терміни доставки вантажів і правила обчислення термінів доставки вантажів встановлюються Правилами, виходячи з технічних можливостей залізниць.

Згідно ст. 116 Статуту залізниць України, за несвоєчасну доставку вантажів і порожніх вагонів, що належать підприємствам, організаціям, установам, громадянам - суб'єктам підприємницької діяльності або орендовані ними, залізниця сплачує одержувачу штраф (якщо не доведе, що прострочення сталося не з її вини) у розмірі: 10 відсотків провізної плати - за прострочення на дві доби; 20 відсотків провізної плати - за прострочення на три доби; 30 відсотків провізної плати - за прострочення на чотири і більше діб. Зазначений штраф не сплачується, якщо вантаж не було вивезено одержувачем із станції впродовж доби після одержання повідомлення про прибуття вантажу або якщо в цей же термін одержувач не розкредитує перевізні документи на вантаж, що прибув. Залізниця не несе відповідальності за порушення термінів доставки, якщо порушення сталося внаслідок стихійного лиха або з інших, не залежних від залізниці обставин.

У відповідності до ст. 131 Статуту залізниць України, претензії, що виникли з приводу перевезення вантажів, заявляються залізниці призначення вантажу. Претензії вантажоодержувачів щодо штрафів заявляються залізниці призначення.

Приписами ст. 134 Статуту залізниць України передбачено, що претензії до залізниць можуть бути заявлені протягом шести місяців. Зазначені терміни обчислюються, зокрема, від дня видачі вантажу - для претензій з приводу прострочення доставки вантажу.

Статтею 135 Статуту залізниць України встановлено, що претензія підлягає розгляду протягом 1 місяця. У разі часткового задоволення або відхилення претензій у повідомленні мають бути зазначені підстави рішення залізниці з посиланням на відповідні статті цього Статуту. У цих випадках подані з претензією документи повертаються заявнику.

Так, з метою правового врегулювання спірних питань, повязаних з простроченням доставки вантажу, 14.07.2016 року позивачем були направлені на адресу відповідача претензії №25/590-4674 та №25/591- 4673 з доданими до них підтверджуючими документами, у яких позивач вимагав від відповідача сплатити нарахований штраф у відповідному розмірі на загальну суму 303351,40 грн.

Приписами статей 256, 257 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу; загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, однак для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

У пункті 1 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 07.04.2008 року №01-8/211 Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України зазначено про те, що норми Господарського кодексу України, які встановлюють особливості регулювання майнових відносин суб'єктів господарювання, підлягають переважному застосуванню перед тими нормами Цивільного кодексу України, які містять відповідне загальне регулювання.

Згідно статті 315 Господарського кодексу України, до пред'явлення перевізникові позову, що випливає з договору перевезення вантажу, можливим є пред'явлення йому претензії протягом шести місяців. Згідно норми наведеної статті перевізник розглядає заявлену претензію і повідомляє заявника про задоволення чи відхилення її протягом трьох місяців, і якщо відповідь на претензію не отримано у цей строк, заявник має право звернутися до суду протягом шести місяців з моменту закінчення строку, встановленого для відповіді.

Місцевим господарським судом вірно встановлено, що позивач 14.07.2016 року направив на адресу відповідача претензії № 25/590-4674 та №25/591-4673 на загальну суму 303351,40 грн. (в межах 6 місячного строку передбаченого частиною 2 статті 315 Господарського кодексу України), які мали бути розглянуті відповідачем до 14.10.2016 року (частина З статті 315 Господарського кодексу України).

Отже, господарський суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що відлік шестимісячного строку для звернення з позовом про стягнення штрафу за прострочення доставки вантажу розпочався 14.10.2016 року і закінчився 14.04.2017 року.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі «Відкрите акціонерне товариство «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Порівняльний аналіз термінів довідався та «міг довідатися», що містяться в статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду не достатньо.

Таким чином, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що Публічним акціонерним товариством Центренерго в особі відокремленого підрозділу Зміївська теплова електрична станція подано позовну заяву №25/1016-4061 від 03.07.2017 року до Публічного акціонерного товариства Українська залізниця в особі Регіональної філії ОСОБА_3 залізниця про стягнення штрафу за прострочення доставки вантажу в сумі 303351,40 грн. з перевищенням строку позовної давності.

Апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає про те, що позивач звертався до господарського суду Харківської області з клопотанням про визнання причин пропущеного строку позовної давності поважними та поновлення такого строку, однак, місцевим господарським судом вказане клопотання було залишено поза увагою.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 14.07.2017 року позивач звернувся до господарського суду Харківської області з заявою про поновлення пропущеного строку позовної давності (вх.№2340/17)

Згідно з частиною першою статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, за змістом зазначеної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об'єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Вказана правова позиція викладена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21.05.2014 року у справі № 6-7цс14.

Частиною третьою статті 267 Цивільного кодексу України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта). Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частина пята).

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен розглянути справу у повному обсязі, дати належну оцінку доказам, відповідно до вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу України, з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право позивача, за захистом якого той звернувся до суду.

У разі коли таке право не порушене, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості, а якщо буде встановлено судом, що право особи дійсно порушене, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, то суд відмовляє у позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності поважних причин її пропуску.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини пятої статті 267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску строку позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Таким чином, дослідження підстав пропуску строку позовної давності та наявності поважності/ неповажності причин такого пропуску, або ж встановлення моменту, з якого особі стало відомо про порушення її права (за наявності відповідної заяви про застосування строків позовної давності) покладається на суд, до якого було подано заяву про застосування строків позовної давності; при цьому, на особу, яка пропустила такий строк, покладається обов'язок довести поважність цих причин, або ж довести з якого моменту їй стало відомо про порушення її права.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

В обґрунтування вказаної заяви позивач посилався на те, що строк ним пропущено з поважних причин, оскільки на підприємстві відбулися зміни в організації виробництва та праці у виді скорочення чисельності працівників.

Вказує на те, що наказами Зміївської ТЕС ПАТ «Центренерго» №311 від 17.06.2016 року «Про скорочення чисельності», №357 від 11.07.2016 року «Про зміну штатного розпису», №445-к від 20.07.2016 року «Про попередження про заплановане звільнення у звязку з скороченням чисельності» були внесені зміни до штатного розпису відповідно до яких, посаду, яку обіймала виконавець по вказаному договору працівник ПТЦ ОСОБА_4, яка є виконавцем претензій №25/590-4674 та №25/591-4673 від 14.07.2016 року та на яку було покладено контроль щодо своєчасної підготовки документів для проведення претензійно позовної роботи було скорочено.

Господарським судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач правомірно звернувся до господарського суду за захистом свого порушеного права, тобто право та охоронюваний законом інтереси позивача дійсно порушені відповідачем і позивач має право на подання позову.

Разом з тим, позивачем не доведено належними та допустимими доказами в розумінні статті 34 Господарського процесуального кодексу України наведених обставин, які могли б слугувати поважною причиною пропуску строку позовної давності.

Варто зазначити, що працівник ПТЦ ОСОБА_4 є виконавцем претензій №25/590-4674 та №25/591-4673 від 14.07.2016 року, а заплановане її звільнення у звязку з скороченням чисельності, згідно вказаних вище наказів мало місце у 2016 році, тоді як з позовом до господарського суду Харківської області позивач звернувся вже у липні 2017 року.

Отже, позивач не був позбавлений права на уповноваження іншого свого представника для проведення претензійно позовної роботи по договору №2267 про транспортно-експедиційне обслуговування від 10.02.2010 року.

У п. 2.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначається, що будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Таким чином, доводи позивача щодо наявності поважних причин пропуску строку позовної давності, викладені в апеляційній скарзі не підтверджується матеріалами справи, носять оціночний характер та не спростовують висновків місцевого господарського суду.

За таких обставин, під час апеляційного перегляду справи колегією суддів не встановлено обґрунтованих підстав, що заважали позивачу вчасно звернутись до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів, жодних об'єктивних, незалежних від позивача обставин, які б перешкоджали своєчасному зверненню до суду, скаржником не наведено, поважність причин пропуску позовної давності в порядку статей 32-34 Господарського процесуального кодексу України позивачем не підтверджена.

Приписами ч. ч. 4, 5 ст. 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові.

Аналогічної правової позиції дійшов Вищий господарський суд України у постанові від 12.01.2017 року у справі №910/4725/16.

Отже, висновок місцевого господарського суду про відмову в задоволенні позову у звязку зі спливом позовної давності відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Стаття 33 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами статті 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010р.)

Апелянту була надана можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання.

Питання справедливості розгляду не обовязково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008р.)

Отже, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст. ст. 99, 101, ч.1 ст.103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного АТ Центренерго в особі відокремленого підрозділу Зміївської ТЕС, с. Слобожанське залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 04.09.2017р. у справі №922/2340/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 20.10.2017 року.

Головуючий суддя Терещенко О.І.

Суддя Сіверін В. І.

Суддя Слободін М.М.