РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.10.2017Справа №910/14011/17

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островськый О.С.

розглянувши справу № 910/14011/17

за позовом комунального підприємства "Київський метрополітен";

до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1;

про стягнення 79 354,50 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: Акімова А.В., довіреність № 171 від 26.12.2016р.;

від відповідача: не з'явився.

обставини справи:

Комунальне підприємство "Київський метрополітен" (надалі - позивач )звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (надалі - відповідач) про стягнення 79 354,50 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач в порушення умов укладеного між сторонами Договору оренди № 218-У(Ор)-11 від 15.10.2011р. у визначений строк не розрахувався за користування об'єктом оренди, внаслідок чого виникла заборгованість зі сплати орендних платежів у сумі 75 802,31 грн., за прострочення оплати якої нараховані пеня в сумі 3098,60 грн., 3% річних - 453,60 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.08.2017р. порушено провадження у справі № 910/14011/17 та розгляд справи призначений на 12.10.2017р.

Присутній в судовому засіданні 12.10.2017р. представника позивача підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, при цьому 10.10.2017р. через відділ діловодства від відповідача отримано клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з відрядженням відповідача.

Представник позивача заперечив проти відкладення розгляду справи.

Судом відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи з огляду на наступне.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач отримав ухвалу про порушення провадження у справі 08.09.2017р., про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, наявне в матеріалах справи. Однак, витребувані судом докази не подав, зокрема, відзив на позовну заяву.

Відтак, суд вважає, що, у відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами, без участі представника відповідача, яких достатньо для винесення рішення по суті.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих позивачем, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, в засіданні суду була оголошена вступна та резолютивна частини рішення.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

15.10.2011р. між комунальним підприємством "Київський метрополітен" (далі - позивач, за договором - орендодавець) та відповідачем (за договором - орендар) було укладено Договір оренди №218-У(Ор)-11 (далі - Договір), відповідно до п. 1.1 якого орендодавець на підставі рішення Київради від 28.12.2010 № 517/5329 передає, а орендар приймає в оренду нерухоме майно (частину вестибюлю, визначену відповідно до проектної документації, розробленої ДП "ПІ Укрметротунельпроект", тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіосками) орендаря), далі - об'єкт оренди, за адресою: станція метро "Дорогожичі", для торгівлі непродовольчими товарами.

Пунктом 2.3 Договору передбачено, що опис технічного стану об'єкта оренди та дата його передачі орендарю, його склад зазначаються в акті приймання-передачі об'єкта оренди, що є невід'ємною частиною Договору (додаток №1 до Договору).

У п.2.2 Договору зазначено, що вартість об'єкта оренди згідно з затвердженим 26.08.2011р. звітом про експертну оцінку станом на 31.03.2011р. становить 85230 грн. без ПДВ.

Об'єкт оренди належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва і знаходиться на балансі Комунального підприємства «Київський метрополітен» (п.2.4 Договору).

За користування об'єктом оренди орендар сплачує орендодавцю орендну плату, розрахунок якої здійснюється на підставі рішення №517/5329 від 28.12.2010р. Київської міської ради та Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м.Києва, затвердженої рішенням Київради №34/91 від 28.09.2006р., та на дату підписання договору місячний розмір якої згідно з розрахунком орендної плати, що є невід'ємною частиною цього договору, становить: 117,40 грн. за 1 м2 орендованої площі, що в цілому за об'єкт оренди станом на серпень 2011р. складає 1704,60 грн. без ПДВ. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається з урахуванням індексу інфляції за поточний місяць. Додатково разом з орендною платою орендар сплачує орендодавцю податок на додану вартість у розмірі та порядку, визначених законодавством України (п.п.3.1, 3.2, 3.4 Договору).

У додатку №2 до Договору сторонами було погоджено, що орендна плата станом на 26.08.2011р. становить 1704,60 грн. (з урахуванням ПДВ).

За умовами п.3.5 Договору, оплата проводиться орендарем, починаючи з дати підписання акта приймання-передачі. Останнім днем сплати орендної плати є дата підписання сторонами акта приймання-передачі при поверненні об'єкта орендодавцеві.

Згідно з п.3.6 Договору, орендна плата сплачується орендарем незалежно від наслідків господарської діяльності орендаря щомісячно не пізніше 10 числа поточного місяця на рахунок орендодавця.

Строк дії договору оренди сторони визначили у п. 9.1 Договору, а саме - договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і, відповідно до рішення Київради від 28.12.2010 № 517/5329, діє з 15.10.2011р. до 13.10.2014р..

Як свідчать матеріали справи, на виконання Договору, позивачем було передано відповідачу в оренду частину переходу станції метро "Дорогожичі", загальною площею 12,1 кв.м., що підтверджується актом приймання передачі майна в оренду від 01.11.2011р.

За твердженнями позивача, які відповідачем не спростовані, останнім після закінчення строку дії спірного правочину не було звільнено орендований об'єкт та не повернуто його орендодавцю.

Як зазначає позивач та підтверджується матеріалами справи, згідно акта приймання-передачі майна від 04.05.2017р. об'єкт оренди було повернуто позивачу відповідачем в порядку виконання наказу Господарського суду міста Києва від 29.11.2016р. про примусове виконання рішення Господарського суду міста Києва у справі № 910/20699/15 від 16.09.2015р., залишеного без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.09.2016р.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З матеріалів справи вбачається, що об'єкт користування відповідач передав позивачу лише 04.05.2017р., про що між сторонами було складено акт від 04.05.2017р.

Спір у даній справі виник у зв'язку з тим, що після припинення дії договору відповідач продовжував користуватись майном, а тому позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість у сумі 75 802,31 грн. за період з квітня 2015 року по травень 2017 року.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 291 Господарського кодексу України передбачено, що договір оренди припиняється у разі, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено. Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільного кодексу України.

Частиною 1 ст. 785 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Відповідно до положень ст. 795 Цивільного кодексу України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором. Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Таким чином, основне зобов'язання відповідача - сплачувати орендну плату за весь час фактичного користування майном, яке виникло з договору оренди, не припиняється після спливу строку договору, оскільки таке припинення у розумінні статті 795 Цивільного кодексу України пов'язано не із закінченням строку, на який було укладено договір, а з моментом підписання сторонами відповідного акта про повернення орендарем предмета договору оренди.

Враховуючи користування відповідачем орендованим майном і після припинення дії договору, суд дійшов висновку, що позивач обґрунтовано вимагає здійснення орендарем орендних платежів за спірний період.

Частиною 1 ст. 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 2 ст. 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Факт наявності заявленого до стягнення боргу підтверджується матеріалами справи.

Статтею 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено, що орендар за користування об'єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності.

Таким чином, орендар зобов'язаний сплачувати орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності за весь строк користування об'єктом оренди.

Позивачем належними засобами доведено обставини користування відповідачем орендованим майном протягом квітня 2015 року по травень 2017 року.

Підстави для звільнення відповідача від здійснення оплати за користування орендованим майном відсутні.

Враховуючи вищевикладене, на час розгляду спору у господарському суді відповідачем не надано доказів оплати оренди за період користування об'єктом оренди після закінчення строку дії спірного договору з квітня 2015р. по травень 2017 р., відтак, позовна вимога про стягнення з відповідача заборгованості по орендній платі в сумі 75 802,31 грн. є обґрунтованою, документально підтвердженою, а відтак підлягає задоволенню.

Відповідач доказів на спростування обставин, повідомлених позивачем, не надав.

Також, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань, позивач просить суд стягнути з відповідача пеню в сумі 3098,60 грн. та 3% річних - 453,60 грн., розраховані за період користування об'єктом після припинення дії договору.

Відповідно до положень ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ст.546 Цивільного кодексу України).

За приписами ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пеня, за визначенням ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

З ч.1 ст.547 Цивільного кодексу України вбачається, що правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

За змістом ч.4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Разом з тим, згідно зі ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

З п.2.1 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» вбачається, що якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом. Тобто, пеня стягується тільки у тому разі, коли її розмір визначено в договорі.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення пені за порушення відповідачем строків внесення орендної плати за період з квітня 2015р. по травень 2017р., позивач посилався на те, що п.6.2 Договору передбачено, що за несвоєчасну оплату орендних платежів орендар сплачує на користь орендодавця пеню в розмірі 0,5% від розміру несплачених орендних платежів за кожен день прострочення, але не більше розміру, встановленого законодавством України.

Проте, як вказувалось вище, спірний Договір згідно п.9.1 діяв з 15.10.2011р. по 13.10.2014р., докази його пролонгації в матеріалах справи відсутні, а пеня позивачем нарахована за прострочення грошового зобов'язання за період з квітня 2015р. по травень 2017р., тобто, за період часу користування об'єктом оренди без внесення орендної плати, але вже після закінчення строку дії правочину.

Отже, забезпечене неустойкою (у вигляді пені) виконання відповідачем грошового зобов'язання припинилось у зв'язку з припиненням договору, а тому відсутні правові підстави для застосування до відповідача штрафної санкції шляхом стягнення пені за прострочення внесення орендної за користування об'єктом оренди вже після припинення договору. Аналогічну правову позицію наведено у постановах від 24.05.2016р. та від 26.07,2016р. Вищого господарського суду України по справах №910/29612/15, №910/27799/15.

Отже, з огляду на наведене у сукупності, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог в часті стягнення пені в розмірі 3098,60 грн.

Крім того, згідно ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто, у разі неналежного виконання боржником грошового зобов'язання виникають нові додаткові зобов'язання, які тягнуть за собою втрату матеріального характеру.

За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв'язку з девальвацією грошової одиниці України, а 3% річних є платою за користування чужими коштами в цей період прострочки виконання відповідачем його договірного зобов'язання, і за своєю правовою природою вони є самостійними від неустойки способами захисту цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов'язань, а не штрафною санкцією.

Відповідно до ст. 55 Господарського процесуального кодексу України, суд, перевіривши правильність нарахування 3% річних, задовольняє останні за розрахунком позивача, який є арифметично вірним.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України, покладаються на відповідача, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (04209, АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь комунального підприємства "Київський метрополітен" (03056, м. Київ, пр. Перемоги, 35; ) основний борг у сумі 75 802,31. 32 коп., 3% річних - 453 грн. 60 коп. та 1537 грн. 52 коп. - витрат по сплаті судового збору. Видати наказ.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 17.10.2017р.

Суддя А.І. Привалов