РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.10.2017Справа №910/14609/17
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Волинь-зерно-продукт»

до Аграрного фонду

про стягнення 37384,40 грн.

Суддя Сташків Р.Б.

Представники сторін:

від позивача - Давидюк М.В. (представник за довіреністю);

від відповідача - Авраменко В.Д. (представник за довіреністю).

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано указаний позов про стягнення суми боргу за договором зберігання зерна №294/11 від 12.08.2011 у зв'язку з неналежним виконанням Відповідачем своїх зобов'язань оплатити надані йому послуги.

Відповідач проти задоволення позову заперечував, з посиланням на п 5.4 указаного договору, та зазначав, що оскільки ним самим відповідне бюджетне фінансування отримано не було, то він оплатити отримані послуги не може.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

На підставі укладеного 12.08.2011 між Позивачем, як зерновим складом, та Відповідачем, як поклажодавем, договору складського зберігання зерна № 294/11 (далі - Договір), поклажодавець зобов'язався передати на зберігання зерновому складу зерно пшениці, жита, кукурудзи, ячменю, гречки (об'єктів державного цінового регулювання), якість яких відповідає діючим ДСТУ (далі - Зерно), за заліковою вагою в кількості, яка визначається по фактичній кількості зерна, що надійшло на карточку поклажодавця і засвідчується відповідними складськими документами, а зерновий склад зобов'язався прийняти таке зерно для зберігання на визначених Договором умовах і в установлений строк повернути його поклажодавцеві або особі, зазначеній ним як одержувач, у стані, передбаченому Договором та законодавством.

Відповідно до умов Договору, в редакції додаткового договору від 31.12.2011, поклажодавець зобов'язаний розраховуватися за надання послуг з приймання, зберігання, відвантаження зерна, а також витрати, що виникають в порядку визначеному підпунктом 3.1.4 цього договору. При цьому, розмір плати (тарифу) за надання послуг зберігання за тонну на місяць - 17,50 грн.

Пунктом 5.4 Договору, в редакції додаткового договору від 31.12.2011, сторони погодили, що поклажодавець сплачує вартість послуг із зберігання зерна з дати передачі зерна поклажодавця на зберігання зерновому складу на підставі актів передавання-приймання до договору складського зберігання зерна на підставі актів виконаних робіт, за умови надходження на рахунок поклажодавця коштів з Державного бюджету на зазначені цілі. Строк зберігання зерна - до пред'явлення вимоги поклажодавцем (п. 8.1 Договору).

Вказані вище умови Договору та обставини правовідносин сторін за Договором встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 05.04.2017 у справі №910/689/17, яке набрало законної сили та є чинним.

Залученими до справи трьома складськими квитанціями підтверджено прийняття Позивачем від Відповідача зерна на зберігання у кількості 42, 100 та 285,250 тонн відповідно.

Згідно зі ст. 938 ЦК України, якщо строк зберігання речі визначений моментом пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк. Відповідно до ст. 946 ЦК України, якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов'язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання.

Відповідно до п. 8.1 Договору, строк зберігання зерна - до пред'явлення вимоги поклажедавцем.

Отже, продовження зберігання зерна після закінчення строку, встановленого Договором, дає зберігачу право вимагати оплати за весь фактичний час зберігання.

Судом встановлено, що за період з 01.03.2017 по 31.07.2017 Позивачем були надані Відповідачу послуги зі складського зберігання вищеописаного зерна на суму 37384,38 грн. (виходячи із ваги зерна, яке зберігається за вказаними складськими квитанціями, та тарифу зберігання за місяць), у зв'язку з чим Позивачем були складені відповідні акти виконаних робіт до Договору та направлені Відповідачу (докази направлення залучені до справи).

Оскільки умовами Договору сторони не визначили строки оплати Відповідачем наданих Позивачем послуг зі зберігання, то Позивач звертався до Відповідача із відповідними вимогами про відшкодування витрат по зберіганню зерна за Договором (копії вимог і докази направлення залучені до справи).

Враховуючи наведене та положення ч. 2 ст. 530 ЦК України, суд дійшов висновку, що станом на дату звернення Позивача з даним позовом до суду строк оплати Відповідачем наданих Позивачем послуг із складського зберігання зерна є таким, що настав.

Відповідач Позивачу акти наданих послуг зберігання за спірний період з 01.03.2017 по 31.07.2017 на суму 37384,38 грн. не повернув ані підписаними, ані непідписаними з зауваженнями. Разом з тим, суд зазначає, що непідписання актів виконаних робіт не впливає на настання строку оплати, оскільки обов'язок Відповідача оплатити надані Позивачем послуги виникає незалежно від факту підписання ним акту, а у зв'язку з фактом надання вказаних послуг Позивачем, а строк оплати - у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги (ч. 2 ст. 530 ЦК України).

При цьому, доказів повернення зерна зі зберігання матеріали справи не містять.

Щодо передбаченої умовами Договору залежності здійснення Відповідачем оплати від отримання ним самим відповідного бюджетного фінансування, то суд зазначає, що хоча умови чинного цивільного законодавства передбачають право сторін, не відходячи від обов'язкових вимог актів цивільного законодавства, в іншій частині погодити умови договору на власний розсуд, однак встановлена Договором залежність оплати від отримання фінансування не визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами та не вказує на подію, яка має неминуче настати (фінансування не є такою подією), а отже в розумінні ст.ст. 251-252, 530 ЦК України, не є строком (терміном) виконання зобов'язань.

Натомість такий строк, за відсутності його погодження у Договорі, встановлюється законом (ч. 2 ст. 530 ЦК України), що описано вище судом.

Наявність у Відповідача не погашеної заборгованості за надані послуги в сумі 37384,38 грн. Позивачем належним чином відповідно до ст.ст. 525, 526, 530, ЦК України та ст. 193 ГК України доведена, документально підтверджена і Відповідачем не спростована; розрахунок заборгованості судом перевірено та визнано обґрунтованим; тому позовні вимоги про стягнення 37384,38 грн. заборгованості підлягають задоволенню.

Судовий збір відповідно до ст. 49 ГПК України покладається на Відповідача.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з Аграрного фонду (м. Київ, вул. Грінченка, 1; ідентифікаційний код 33642855) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Волинь-зерно-продукт» (Волинська обл., Ківерцівський район, с. Липляни, вул. Козацька, 22; ідентифікаційний код 31496816) 37384 (тридцять сім тисяч триста вісімдесят чотири) грн. 38 коп. заборгованості, а також 1600 (одну тисячу шістсот) грн. судового збору.

Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 25.10.2017

Суддя Сташків Р.Б.