ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2017 року Справа № 910/23948/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючий суддяЯценко О.В.,
суддіСибіга О.М., Ходаківська І.П.
розглянувши матеріали касаційної скарги Заступника прокурора Львівської області
на постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.06.2017
у справі№ 910/23948/16
Господарського судуміста Києва
за позовомГородоцької місцевої прокуратури Львівської області
до1. Львівської обласної ради, 2. Львівського обласного управління лісового та мисливського господарства, 3. Городоцької районної організації Українського товариства мисливці і рибалок
провизнання незаконним та скасування рішення № 536 від 03.07.2012, визнання недійсним додатку № 1 від 23.07.2012 до договору № 17 від 19.11.2010
в засіданні взяли участь представники:

- ГПУ:Гуренена Ю.В.
- відповідача-2:Фостяк Р.І.
ВСТАНОВИВ:

Городоцька місцева прокуратура Львівської області (далі - Прокуратура) звернулася до господарського суду з позовом про:

- визнання незаконним та скасування рішення Львівської обласної ради (далі - Рада) від 03.07.2012 №536 "Про уточнення терміну користування мисливськими угіддями" (Городецька районна рада УТМР; далі - рішення №536);

- визнання недійсним додатку від 23.07.2012 №1 до договору про умови ведення мисливського господарства від 19.11.2010 №17 (далі - Договір №17), укладеного Львівським обласним управлінням лісового та мисливського господарства (далі - Управління) та Городоцькою районною радою Українського товариства мисливців і рибалок (далі - Організація).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.03.2017 (суддя Марченко О.В.) в задоволенні позову відмовлено.

Суд дійшов висновку про пропуск прокурором позовної давності.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.05.2017 (судді: Яковлєв М.Л., Чорна Л.В., Суховий В.Г.) рішення Господарського суду міста Києва від 27.03.2017 залишено без зміни.

Заступник прокурора Львівської області звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій просить постанову апеляційного господарського суду та рішення господарського суду першої інстанції скасувати з підстав порушення та неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, позов задовольнити.

Прокурор доводить, що суд не врахував, що з тексту оскаржуваного рішення обласної ради не можливо дійти висновку про його невідповідність вимогам законодавства чи очевидну протиправність, тому у прокурора не було правових підстав для проведення перевірки; про обставини порушення закону прокурору стало відомо в жовтні 2016 в ході виконання доручення прокуратури області.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 19.09.2017 у складі колегії: головуючий, суддя - Яценко О.В., судді - Сибіга О.М., Ходаківська І.П. касаційна скарга Черкаської міської ради прийнята до провадження, справа призначена до розгляду у судовому засіданні на 19.10.2017.

Учасників судового процесу відповідно до статті 1114 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, переглянувши у касаційному порядку судові акти, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права, дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням ХХУ1 сесії V-го демократичного скликання Ради від 03.06.2008 №619 "Про внесення змін у додаток 4 до рішення сесії обласної ради від 27.01.1998 року № 278 "Про надання у користування мисливських угідь у Львівській області" вирішено:

- припинити право користування наданими мисливськими угіддями та виключити з переліку рішення сесії обласної ради (додаток 3 до рішення сесії обласної ради від 27.01.1998р. №278) ВАТ "Львівський облрибокомбінат" господарство "Верещиця" у зв'язку з добровільною відмовою від мисливських угідь;

- внести зміни у додаток 4 до рішення сесії обласної ради від 27.01.1998р. №278 і надати в користування мисливські угіддя в нових межах відповідачу 3 згідно з додатком до рішення;

- доручити відповідачу 2 до 01.07.2008р. укласти договір про умови ведення мисливського господарства з користувачем мисливських угідь відповідно до пункту 2 даного рішення.

19.11.2010р. між відповідачами 2 та 3 було укладено Договір №17, за умовами якого відповідачу 3 терміном до 11.02.2012р. надано мисливські угіддя для введення мисливського господарства.

У відповідності до ст.23 Закону України "Про мисливське господарство та полювання" право користування мисливськими угіддями припиняється у разі, зокрема, закінчення строку користування.

Рішення про припинення права користування мисливськими угіддями, крім випадку закінчення строку користування, приймаються за поданням територіальних органів спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань лісового і мисливського господарства та полювання або у галузі охорони навколишнього природного середовища тими самими органами, які уповноважені на надання у користування мисливських угідь.

Таким чином, право користування мисливськими угіддями відповідача 3 припинилося 11.02.2012р.

Спірним рішенням Х1Х сесії VІ-го скликання Ради №536 вирішено:

- внести зміни до рішення Ради від 03.06.2008 №619 "Про внесення змін у додаток 4 до рішення сесії обласної ради від 27.01.1998 року №278 "Про надання у користування мисливських угідь у Львівській області", виклавши пункт 2 в такій редакції: "2. Внести зміни в додаток 4 до рішення сесії обласної ради від 27.01.1998 № 278 і надати в користування мисливські угіддя в нових межах терміном на 15 (п'ятнадцять) років Городецькій районній раді УТМР згідно з додатком до цього рішення";

- доручити відповідачу 2 в місячний термін з дня прийняття рішення внести зміни у відповідний договір про умови ведення мисливського господарства з користувачем мисливських угідь згідно з пунктом 1 даного рішення.

23.07.2012р. між відповідачем 2 та 3 було укладено Додаток №1 до Договору №17 від 19.11.2010р., відповідно до умов якого відповідачу 3 надано мисливські угіддя терміном на 15 років - до 30.07.2023р. для ведення мисливського господарства.

Тобто, спірним рішенням Ради №536 було продовжено строк користування мисливськими угіддями до 30.07.2023р..

Разом з тим, у зв'язку із припиненням права користування мисливськими угіддями внаслідок закінчення строку такого користування 11.02.2012р., визначеного на підставі відповідного рішення та договору, внесення спірним рішенням Ради №536 змін щодо терміну користування мисливськими угіддями, є порушенням норм статтей 22, 23 Закону України "Про мисливське господарство та полювання".

Стосовно позивних вимог про визнання недійсним Додатку №1 від 23.07.2012р. до Договору №17 від 19.11.2010р., судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У відповідності до ч.1 та 2 ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Таким чином, оскільки рішення Ради №536 є незаконним, то і відповідно Додаток №1 від 23.07.2012р. до Договору №17 від 19.11.2010р., укладений на виконання вказаного рішення є таким, що суперечить вимогам законодавства, а тому підлягає визнанню недійсним.

З огляду на викладене, касаційна інстанція погоджується з висновком про те, що рішення Ради №536 та оспорюваний Додаток №1 від 23.07.2012р. до Договору №17 від 19.11.2010р. суперечать приписам законодавства.

Разом з тим, предметом перевірки суду касаційної інстанції є правомірність застосування судами позовної давності з підстав пропуску якої відмовлено в позові.

Судом встановлено, що відповідач 1 та 3 заявили в суді першої інстанції клопотання про застосування строку позовної давності.

У відповідності до ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч.3 та 4 ст.267 Цивільного кодексу України).

Згідно із ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У відповідності до ст.29 ГПК України прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

В абзаці 2 п. 4.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у рішенні господарських спорів" від 29.05.2013 року № 10 зазначено, що у разі коли згідно із законом позивачем у справі виступає прокурор (ч. 2 ст. 29 ГПК України), позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення або про особу, яка його допустила, довідався або мав довідатися відповідний прокурор.

Судом встановлено, що листом №02-вих-1141 від 16.07.2012р. на виконання вимоги Прокуратури Львівської області від 19.07.2011р. №05/3-158 вих.11 Радою було надіслано вказаній прокуратурі, зокрема, оспорювань рішення №536.

Таким чином, Прокуратура могла дізнатися про існування рішення №536 ще у липні 2012 року, в той час як прокурор звернувся до суду першої інстанції з відповідним позовом в грудні 2016 року.

Прокурором не наведено обставин, що доводять неможливість здійснення своєчасно прокурорського нагляду за прийнятими рішенням органів місцевого самоврядування, що є обов'язком органів прокуратури відповідно до норм Закону України "Про прокуратуру".

Таким чином, слід визнати правомірними висновки судів, що строк позовної давності почав свій перебіг ще у липні 2012р. та відповідно закінчився в липні 2015р., тому прокурор звернувся до суду з даним позовом (грудень 2016) за межами позовної давності.

Враховуючи наведені мотиви, касаційна інстанція визнає правомірними висновки господарських судів про відмову в позові з підстав пропуску позовної давності.

Щодо доводів скарги, що момент початку перебігу позовної давності слід пов'язувати з обставинами, коли прокурором було отримано інформацію про оспорюване рішення ради, суд їх відхиляє з тих мотивів, що закон (ст. 261 ЦК України) пов'язує момент початку перебігу позовної давності із об'єктивними обставинами, що можуть свідчити про реальну можливість для прокурора дізнатися про порушення прав та інтересів держави або про особу порушника, а не із суб'єктивною поведінкою прокурора, який доводить відповідні обставини проведення ним перевірки та отримання ним відповідної інформації щодо оспорюваного рішення у 2016 році; невизнання судом першої інстанції наведених прокурором обставин пропуску строку поважними причинами для його відновлення не може бути предметом переоцінки суду касаційної інстанції, оскільки встановлення обставин справи та надання їм оцінки, зокрема що стосується причин пропуску строку, не входить до повноважень касаційної інстанції.

Таким чином, доводи скарги не спростовують правильності правових висновків судів, зводяться до заперечення цих висновків на підставі доведення інших обставин, що пов'язані із визначенням початку перебігу позовної давності, що виходить за межі касаційного перегляду судових рішень.

Відповідно до п. 1 ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.

Враховуючи наведене, підстав для скасування чи зміни оскаржуваної постанови апеляційного господарського суду не вбачається.

Керуючись ст.ст. 108, 1115, 1117, 1119, 11110, 11111 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Заступника прокурора Львівської області на постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.06.2017 залишити без задоволення.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.06.2017 у справі № 910/23948/16 Господарського суду міста Києва залишити без зміни.

Головуючий, суддяО.В. Яценко

СуддіО.М. Сибіга
І.П. Ходаківська