ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"12" жовтня 2017 р.Справа № 916/1621/17

За позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний центр" Старокінний"

до відповідача: фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про стягнення заборгованості та виселення

Головуючий суддя Цісельський О.В.

судді Оборотова О.Ю.

Петренко Н.Д.

Представники сторін:

від позивача: Агєєв Н.А. (за довіреністю)

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ: позивач, товариство з обмеженою відповідальністю "Торгівельний центр" Старокінний", звернувся до господарського суду Одеської області з позовною заявою про стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 6 996,28 грн., де 6 480,00 грн. - заборгованість за оплату користування Об'єктом, 3% річних - 41.38 грн., 375,15 грн. - пеня, інфляційних витрат в сумі 99,75 грн. та виселення фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з приміщення павільйону НОМЕР_2, розташованого за адресою м. Одеса, пров. Старокінний 6 на території Торгівельного центру "Старокінний".

Ухвалою господарського суду Одеської області від 14.07.2017р. позовну заяву (вх.№1724/17) прийнято до розгляду, порушено провадження у справі №916/1621/17 та справу призначено до розгляду в судовому засіданні.

04.08.2017р. представник позивача звернувся до суду із клопотанням про продовження строку розгляду розгляду справи (вх.№2-4199/17), яке судом було задоволено та продовжено строк розгляду справи №916/1621/17 на 15 днів.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 26.09.2017р. справу №916/1621/17 було призначено до колегіального розгляду.

Згідно протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 26.09.2017р., справу №916/1621/17 було передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Цісельський О.В., судді Оборотова О.Ю. Петренко Н.Д.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 28.09.2017р. колегія суддів у складі: головуючий суддя Цісельський О.В., судді Оборотова О.Ю. Петренко Н.Д. прийняла справу №916/1621/17 до свого провадження та призначила до розгляду в судовому засіданні.

Представник позивача заявлені позовні вимоги підтримує та просить суд задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача в судові засідання, не з'являвся, хоча про час та місце їх проведення був повідомлений належним чином, відзив на позов не надав, своїм правом на захист не скористався.

Відповідно до правової позиції Вищого господарського суду України, що викладена у постанові від 07.07.2016р. у справі №910/21819/15, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з'явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відтак неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду його позову, не є підставою для скасування судового рішення прийнятого за відсутності представника сторони спору.

Згідно з ст.75 Господарського процесуального кодексу України справу розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ст.85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Дослідивши в відкритому судовому засіданні матеріали справи, надані позивачем докази, заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив:

01 квітня 2016р. між товариством з обмеженою відповідальністю "Торгівельний центр" Старокінний" та товариством з обмеженою відповідальністю "КОМПАНІЯ" Старокінний" було укладено договір доручення №КФ-3.

Відповідно до п.п. 2.1., 2.1.1., 2.1.3., 2.1.2., 2.1.4. 2.2. Договору, повірений зобов'язується здійснити від імені, на користь та за рахунок Довірителя всі необхідні юридичні дії щодо укладання та виконання договорів Довірителем та третіми особами, а саме: укладання договорів з третіми особами, щодо передачі майнового права користування та експлуатації частини майнового комплексу Торгівельного центру "Старокінний", які зазначені у схематичному плані, організація виконання договорів укладених від імені Довірителя з третіми особами, отримання платежів на підставі укладених договорів із третіми особами на користь Довірителя, проводити переговори та здійснювати листування з боржниками Довірителя на предмет отримання заборгованості, які виникли внаслідок недотримання умов договорів укладених з третіми особами, цим Договором встановлюється виключне право Повіреного на вчинення від імені Довірителя юридичних дій щодо організації укладення та виконання договорів (угод) укладених від імені Довірителя з третіми особами. Виключне право Повіреного, в тому числі включає право на ведення переговорів, узгодження із контрагентами суттєвих умов договорів, отримання та передачі документів та проектів документів, перевірку документів та коригування проектів цих документів, здійснення інших представницьких функцій від імені Довірителя, організацію підписання договорів, виконання укладених договорів та отримання платежів на підставі укладених договорів.

Згідно до п.п. 4.1. , 4.1.1., 4.1.2, 4.1.3., 4.1.4., 4.1.5., 4.2, 4.2.1. Договору, довіритель зобов'язується надати Повіреному всю необхідну інформацію та документацію у повному обсязі необхідну для виконання умов цього Договору; забезпечити Повіреного засобами (в тому числі грошовими коштами), необхідними для виконання доручення за цим Договором; відшкодувати Повіреному витрати, пов'язані з виконанням доручення; видати у день підписання Сторонами цього Договору Повіреному довіреність на вчинення дій передбачених цим Договором, після виконання доручення негайно прийняти від Повіреного все одержане у зв'язку з виконанням доручення, передбаченого цим Договором, і прийняти Звіт, повірений зобов'язується вчинити необхідні юридичні дії. для виконання умов п. 2.1. цього Договору від імені, на користь та за рахунок Довірителя на розсуд Повіреного, в тому числі і шляхом: a) представлення інтересів Довірителя перед всіма підприємствами, установами та організаціями, у тому числі перед органами державної влади та місцевого самоврядування, органами нотаріату, учасниками ринку цінних паперів та іншими особами незалежно від форми власності, стосовно виконання умов цього Договору: b) організації укладення та виконання договорів укладених від імені Довірителя з третіми особами, c) отримання дозволу здійснювати інші дії та формальності, що пов'язані із виконанням умов цього Договору, d) Здійснити перерахунок коштів отриманих на підставі договорів укладених з третіми особами на розрахунковий рахунок Довірителя на протязі десяти банківських днів.

01 квітня 2016р. між товариством з обмеженою відповідальністю "Торгівельний центр" Старокінний" та фізичної особою-підприємцем ОСОБА_1 було укладено договір НОМЕР_2.

Згідно п.1.1. Договору, Предметом цього Договору є передача Стороною 1 Стороні 2 майнового права користування та експлуатації павільйону НОМЕР_2, далі по тексту "Об'єкт", за плату згідно п.2.1. договору і на термін, згідно з п.п. 5.1., 5.2. Договору.

У відповідності до п.п. 2.1., 2.1.1. Сторона 2 зобов'язується щомісячно, в період з 11 по 16 число поточного звітного місяця, на протязі всього періоду користування Об'єктом, оплачувати Стороні 1 - 2160,00 грн. (Дві тисячі сто шістдесят грн. 00 коп.), За користування Об'єктом. Оплата за використання Об'єкту буде нараховуватися з моменту підписання акту прийому-передачі.

Розмір плати за користування Об'єктом, починаючи з 01.04.2017 року за кожний наступний місяць, визначається шляхом коригування розміру плати за попередній місяць на щомісячний індекс інфляції, який встановлюється і публікується, згідно чинного законодавства України.

При цьому, Сторони Домовилися, що плата за використання об'єкта на 01 квітня кожного наступного року, встановлюється виходячи з коригування передбаченої в п.2.3 цього Договору, виробленої від розміру плати за користування Об'єктом за березень поточного року, встановленої згідно умов цього Договору.

Згідно до умов п.4.1. Договору, За несвоєчасну сплату платежів, передбачених цим Договором, Сторона 2 зобов'язана сплатити Стороні 1 штраф у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, за кожен день прострочення сплати належних платежів.

Сторона 2 зобов'язана сплатити Стороні 1 суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

При ухиленні Сторони 2 від виконання "Правил торгівлі" "Торгового центру" Старокінний", Сторона 2 зобов'язана сплатити штраф у розмірі 100 грн. за кожен випадок ухилення.

Відповідно до п. 5.1. Договору, цей Договір вступає в законну силу з моменту підписання його Сторонами або їх уповноваженими представниками і діє до 01.03.2018р.

Даний договір підписаний директором товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний центр" Старокінний" та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та скріплений печатккою

Згідно додатку №1 до договору НОМЕР_2 від 01.04.2016р. було складено акт прийому - передачі павільйону, відповідно до п.1. якого Сторона 1 передала, а Сторона 2 прийняла згідно з умовами Договору НОМЕР_2 від 01.04.16г. в користування Об'єкт - павільйон НОМЕР_2 (літера Л торговий зал № 10). Внаслідок фактичного заміру Об'єкту загальна площа павільйону становить 15 кв.м., з яких площа першого поверху-1.5 кв.м., площа другого поверху - 7.5 кв.м.

На виконання вищенаведеного договору позивач надав відповідачу згідно додатку №1 до договору НОМЕР_2 від 01.04.2016р. за актом прийому - передачі павільйону, в користування Об'єкт - павільйон НОМЕР_2 (літера Л торговий зал № 10 загальною площею 15 кв.м., з яких площа першого поверху-1.5 кв.м., площа другого поверху - 7.5 кв.м.).

Позивач направив лист №31/03 від 31.03.2017 р. на адресу Відповідача з вимогами погасити заборгованість по платежах за Договором, однак вказана заборгованість не була погашена.

Неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань в частині оплати за користування об'єктом і змусило позивача звернутись з позовом за захистом своїх порушених прав.

Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав:

У відповідності до ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій - це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. При цьому, ст.12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Згідно зі ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Частини 1, 4 ст.202 ЦК України визначають, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

За приписами ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач у якості підстави для розірвання оспорюваного договору, зазначає про грубе порушення відповідачем умов договору.

З цього приводу суд вважає за доцільне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1,4 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів.

Частина 1 ст.181 ГК України встановлює, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно з ч.1 ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Частиною 2 ст.640 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Із системного аналізу тексту, укладеного між сторонами договору, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою оспорюваний договір є договором оренди нерухомого майна.

Щодо заявлених позовних вимог в частині стягнення з відповідача боргу по орендній платі в розмірі 6 480, 00 грн., суд зазначає наступне:

Приписами ст.193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Застосування господарських санкцій до суб'єкта, який порушив зобов'язання, не звільняє цього суб'єкта від обов'язку виконати зобов'язання в натурі, крім випадків, коли інше передбачено законом або договором, або управнена сторона відмовилася від прийняття виконання зобов'язання. Управнена сторона має право не приймати виконання зобов'язання частинами, якщо інше не передбачено законом, іншими нормативно-правовими актами або договором, або не випливає із змісту зобов'язання.

Зобов'язана сторона має право виконати зобов'язання достроково, якщо інше не передбачено законом, іншим нормативно-правовим актом або договором, або не випливає із змісту зобов'язання.

Зобов'язана сторона має право відмовитися від виконання зобов'язання у разі неналежного виконання другою стороною обов'язків, що є необхідною умовою виконання.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином. Управнена сторона, приймаючи виконання господарського зобов'язання, на вимогу зобов'язаної сторони повинна видати письмове посвідчення виконання зобов'язання повністю або його частини.

Відповідно до ст.175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певні дії (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. При цьому, зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу, у тому числі із договору.

Згідно вимог ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. В свою чергу, порушенням зобов'язання, відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін в силу положень ч.2 ст.598 цього Кодексу допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Згідно ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язання встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Частиною 1, 3 ст.283 ГК України передбачено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. Орендар зобов'язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.

Відповідно до п.п.1,2 ст.762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч.6 ст.283 ГК України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Таким чином, судом встановлено надання позивачем відповідачу у користування та експлуатацію павільйон №КМРн10, згідно умов договору від 01.04.2016р. НОМЕР_2 та правомірно заявлено до стягнення 6 480, 00 грн. заборгованості за оплату користування павільйону №КМРн10.

З врахуванням встановлення судом заборгованості відповідача по орендній платі в розмірі 6 480,00 грн., що виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору в період з січня 2017р. по грудень 2017р. включно, суд дійшов висновку, що позовна вимога позивача про стягнення з відповідача 6 480, 00 грн. заборгованості за оплату користування павільйоном №КМРн10 підлягає судом задоволенню в повній мірі.

Крім того, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача 375,15 грн. - пені, 41,38 грн. - 3% річних та інфляційних витрат в сумі 99,75 грн

Оцінюючи вимоги про стягнення 3% річних, суд зазначає наступне:

У відповідності з п.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, на думку суду, право позивача вимагати від відповідача сплатити 3% річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає в отриманні компенсації (плати) від відповідача за користування утримуваними ним грошовими коштами, належним до сплати за договором.

Перевіривши розрахунок позивача 3% річних в сумі 41,38 грн., суд встановив, що позовні вимоги в цій частині відповідають вимогам чинного законодавства, їх розрахунок здійснений позивачем належним чином, у зв'язку з чим підлягають судом задоволенню в повній мірі.

Оцінюючи вимоги про стягнення пені, суд зазначає наступне:

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є господарські санкції, до яких віднесено штраф та пеню.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі.

При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання, або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Частиною шостою статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Виходячи зі змісту зазначених норм, початком для нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано.

Нарахування санкцій триває протягом шести місяців.

Проте законом або договором можуть бути передбачені інші умови нарахування.

Частина перша статті 223 ГК України передбачає, що при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені ЦК України, якщо інші строки не встановлено ГК України.

За змістом пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) передбачено спеціальну позовну давність в один рік.

Поняття позовної давності міститься в статті 256 ЦК України, відповідно до якої позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Якщо за невиконання або неналежне виконання зобов'язання встановлено штрафні санкції, то збитки відшкодовуються в частині, не покритій цими санкціями.

Законом або договором можуть бути передбачені випадки, коли: допускається стягнення тільки штрафних санкцій; збитки можуть бути стягнуті у повній сумі понад штрафні санкції; за вибором кредитора можуть бути стягнуті або збитки, або штрафні санкції.

Вимогу щодо сплати штрафних санкцій за господарське правопорушення може заявити учасник господарських відносин, права чи законні інтереси якого порушено, а у випадках, передбачених законом, - уповноважений орган, наділений господарською компетенцією.

Відтак частина шоста статті 232 ГК України передбачає строк та порядок, у межах якого нараховуються штрафні санкції, а строк, протягом якого особа може звернутись до суду за захистом свого порушеного права, встановлюється ЦК України.

З огляду на встановлений судом факт порушення грошового зобов'язання відповідачем, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог про застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення (пені).

Перевіривши розрахунок позивача пені, суд встановив, що позовні вимоги в цій частині відповідають вимогам чинного законодавства, їх розрахунок здійснений позивачем належним чином, у зв'язку з чим підлягають судом задоволенню в повній мірі а саме 375,15 грн.

Щодо позовної вимоги позивача в частині стягнення з відповідача інфляційних, суд зазначає наступне:

Системний аналіз законодавства України свідчить, що обов'язок боржника відшкодувати кредитору причинені інфляцією збитки з нарахуванням процентів річних, випливає з вимог ст.625 Цивільного кодексу України.

Інфляційні втрати є наслідком інфляційних процесів в економіці, а тому їх слід вважати складовою частиною основного боргу, стягнення яких передбачене статтею 625 Цивільного кодексу України.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів.

У зв'язку з тим, що в країні відбулись інфляційні процеси, то позивач має право на збереження реальної величини грошових коштів, строк оплати яких настав, але не сплачених.

При цьому, суд зазначає, що сума інфляційних втрат повинна розраховуватись за весь період прострочення, тобто з урахуванням як інфляційних процесів так і дефляційних процесів, що мали місце в період такого прострочення.

Перевіривши розрахунок позивача інфляційних судом встановлено, що його здійснено неналежним чином у зв'язку з чим підлягають судом задоволенню в повній мірі а саме 99,75 грн.

Щодо заявленої позовної вимоги позивача про виселення фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з приміщення павільйону НОМЕР_2, розташованого за адресою м. Одеса, пров. Старокінний 6 на території Торгівельного центру " Старокінний", суд зазначає наступне:

Відповідно до ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право звертатися за захистом своїх прав до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини.

Кожен має право після використання всіх національних засобів правового захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

У відповідності до ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій - це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. При цьому, ст.12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Згідно зі ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, 5) примусове виконання обов'язку в натурі. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Стаття 319 Цивільного кодексу України встановлює, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Власність зобов'язує.

Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.

Приписами ст.320 Цивільного кодексу України визначено, що власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом.

Законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності.

Згідно ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Відповідно до ст.391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Кожен має право після використання всіх національних засобів правового захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно ст. 283 ГК України, За договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Об'єктом оренди можуть бути державні та комунальні підприємства або їх структурні підрозділи як цілісні майнові комплекси, тобто господарські об'єкти із завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг), відокремленою земельною ділянкою, на якій розміщений об'єкт, та автономними інженерними комунікаціями і системою енергопостачання; нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення); інше окреме індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення, що належить суб'єктам господарювання.

Оренда структурних підрозділів державних та комунальних підприємств не повинна порушувати виробничо-господарську цілісність, технологічну єдність даного підприємства.

Законом може бути встановлено перелік державних та комунальних підприємств, цілісні майнові комплекси яких не можуть бути об'єктом оренди.

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 284 ГК України, істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу.

Оцінка об'єкта оренди здійснюється за відновною вартістю, крім об'єктів оренди державної та комунальної власності, оцінка яких здійснюється за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України. Умови договору оренди зберігають свою силу на весь строк дії договору, а також у разі якщо після його укладення законодавством встановлено правила, що погіршують становище орендаря.

Реорганізація орендодавця не є підставою для зміни умов або розірвання договору оренди.

Строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Приписами ст. 285ГК України встановлено, що орендар має переважне право перед іншими суб'єктами господарювання на продовження строку дії договору оренди.

Орендар може бути зобов'язаний використовувати об'єкт оренди за цільовим призначенням відповідно до профілю виробничої діяльності підприємства, майно якого передано в оренду.

Орендар зобов'язаний берегти орендоване майно відповідно до умов договору, запобігаючи його псуванню або пошкодженню, та своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.

Орендар відшкодовує орендодавцю вартість орендованого майна у разі відчуження цього майна або його знищення чи псування з вини орендаря.

Згідно ст.286 ГК України, орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

Орендар має право вимагати зменшення розміру орендної плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, змінилися передбачені договором умови господарювання або істотно погіршився стан об'єкта оренди.

Орендна плата встановлюється у грошовій формі. Залежно від специфіки виробничої діяльності орендаря орендна плата за згодою сторін може встановлюватися в натуральній або грошово-натуральній формі.

Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Відповідно до ст.291 ГК України, одностороння відмова від договору оренди не допускається.

Договір оренди припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено, викупу (приватизації) об'єкта оренди,ліквідації суб'єкта господарювання-орендаря,загибелі (знищення) об'єкта оренди.

Договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.

Таким чином судом встановлено, що договір НОМЕР_2 від 01.04.2016р. сторнами не розривався та є дійсчим.

З огляду на вищезазначене та те що, що договір НОМЕР_2 від 01.04.2016р. є дійсний, правові підстави для виселення фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з приміщення павільйону НОМЕР_2, розташованого за адресою м. Одеса, пров. Старокінний 6 на території Торгівельного центру "Старокінний" у суду відсутні.

З врахуванням наведеного у задоволенні позовної вимоги позивача про виселення фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з приміщення павільйону НОМЕР_2, розташованого за адресою м. Одеса, пров. Старокінний 6 на території Торгівельного центру "Старокінний" суд відмовляє.

Відповідачем у встановленому законом порядку позовні вимоги позивача не спростовано.

Згідно зі ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищезазначені матеріали справи та проаналізовані положення чинного законодавства України, суд, вбачає доведеними та обґрунтованими заявлені позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний центр" Старокінний" в частині стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 на користь позивача заборгованість у розмірі 6 480,00 грн. - за період з січня 2017р. по грудень 2017р. включно, 41,38 грн. - 3% річних, 375,15 грн. - пені, 99,75 грн. інфляційних витрат.

Відповідно до приписів ст.ст.44, 49 ГПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору, а саме 1 600,00 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов - задовольнити частково.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 (65005, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний центр" Старокінний" (65091, м. Одеса, провулок Старокінний, буд. 6, код ЄДРЮОФОП 38643675) заборгованість у розмірі 6 480 (шість тисяч чотириста вісімдесят) грн. 00 коп. - за період з січня 2017р. по грудень 2017р. включно, 41 (сорок одна) грн. 38 коп. - 3% річних, 375, (триста сімдесят п'ять) грн. 15 коп. - пені, інфляційних витрат в сумі 99 (дев'яносто дев'ять) грн. 75 коп., 1 600 (одна тисяча шістсот) грн. 00 коп. - витрат на оплату судового збору.

3. В іншій частині позову - відмовити.

Рішення господарського суду Одеської області набирає чинності у порядку ст.85 ГПК України.

Наказ видати в порядку ст.116 ГПК України

Повне рішення складено 17 жовтня 2017 р.

Головуючий суддя О.В. Цісельський

Суддя О.Ю.Оборотова

Суддя Н.Д. Петренко