ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" жовтня 2017 р. Справа № 911/2531/17

Господарський суд Київської області у складі судді Янюк О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Першого заступника прокурора Київської області

до 1) Фонду комунального майна Вишгородського району Київської області;

2) Вишгородської районної ради Київської області;

3) Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області;

4) Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, смт Димер Вишгородського району Київської області

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача:

1) Навчально-виховний комплекс «Димерська гімназія - загальноосвітня школа І ступеня» Вишгородської районної ради Київської області

2) Відділ освіти Вишгородської районної державної адміністрації Київської області

про визнання недійним рішення, договору та зобов'язання вчинити певні дії

За участю представників:

від прокуратури: Нестеренко Є.І. (посвідчення №028904 від 17.09.2014);

від відповідача -1: Сидорова Ю.С.(посвідчення від 01.01.2017);

від відповідача -2: не з'явився;

від відповідача-3: не з'явився;

від відповідача-4: ОСОБА_1 (паспорт серія НОМЕР_1 від 31.10.1996 ),

ОСОБА_4 (свідоцтво серія НОМЕР_2 від 05.03.2014);

від третьої особи -1: не з'явився;

від третьої особи-2: не з'явився

ВСТАНОВИВ:

19.08.2017 Прокуратура Київської області (далі - прокурор, позивач) звернувся до Господарського суду Київської області (далі - суд) із позовною заявою до Фонду комунального майна Вишгородського району Київської області (далі - Фонд комунального майна, відповідач-1), Вишгородської районної ради Київської області (далі - Вишгородська районна рада, відповідач-2), Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області (далі - Димерська селищна рада, відповідач-3), Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1, відповідач-4) про:

визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Димерської селищної ради № 39 від 12.05.2006 «Про погодження дозволу на продаж старого приміщення їдальні Димерської гімназії»;

визнання незаконним та скасування рішення Вишгородської районної ради №384-26-V від 24.09.2009 «Про перелік об'єктів спільної комунальної власності територіальних громад сіл, селища, міста району, що підлягають приватизації»;

визнання недійсним договору №01-56 купівлі-продажу шляхом продажу на аукціоні будівлі колишньої їдальні Димерської гімназії, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, з моменту його укладення;

зобов'язати ФОП ОСОБА_1 звільнити та повернути до комунальної власності територіальної громади сіл, селищ, міста Вишгородського району в особі Вишгородської районної ради їдальню Димерської гімназії, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, вартістю 56 678,40грн. Крім того, прокурор просить стягнути з відповідача судовий збір 6 400,00грн.

Позовні вимоги обґрунтовує ст. 24, 32, 43, 59, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування», ст.14, 19 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 18, 63 Закону України «Про освіту», ст. 44 Закону України «Про загальну середню освіту» та ст.203, 207, 215-217, 377, 655 Цивільного кодексу України та п.3.8 Державних санітарних правил і норм влаштування, утримання загальноосвітніх навчальних закладів та організації навчально-виховного процесу ДСанПіН 5.5.2.008-01, та вказує, на порушення вимог законодавства Димерською селищною радою та Вишгородською районною радою при прийнятті рішень про приватизацію приміщення їдальні Димерської гімназії, яке входило до матеріально-технічної бази закладу. Крім того, зазначає, що відповідно до ст. 63 Закону України «Про освіту», основні фонди, оборотні кошти та інше майно державних навчальних закладів, установ організацій та підприємств системи освіти не підлягають вилученню, крім випадків передбачених, чинним законодавством. Зазначає, що забороняється використання приміщень харчоблоку, їдалень, роздаткових, буфетів не за призначенням. Разом з цим, стверджує, що на даний час Димерська гімназія не має власного приміщення для харчування учнів. Щодо спірного договору, прокурор зазначає, що у ньому відсутня істотна умова договору, а саме - кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить, у зв'язку із набуттям права власності на будівлю. Просить позов задовольнити.

Ухвалою суду від 21.08.2017 порушено провадження у справі, залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Навчально-виховний комплекс «Димерська гімназія - загальноосвітня школа І ступеня» Вишгородської районної ради Київської області (далі - Димерська гімназія», третя особа-1), Відділ освіти Вишгородської районної державної адміністрації Київської області (далі - Відділ освіти, третя особа-2) та у порядку ст. 65 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) зобов'язано сторін надати суду докази, необхідні для вирішення спору.

На підставі ст. 77 ГПК України розгляд справи неодноразово відкладався та у судовому засіданні оголошувалась перерва. Черговий розгляд справи призначено на 19.10.2017.

Під час судового засідання прокурор підтримав позовні вимоги та надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві.

Представник відповідача-1 проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві та письмових поясненнях, зокрема, зазначив, що спірний договір був укладений з дотриманням вимог законодавства, чинного на момент виникнення правовідносин. Крім того, вказав, що на виконання спірного рішення Вишгородської районної ради, Фондом комунального майна було видано наказ про приватизацію будівлі колишньої їдальні Димерської гімназії шляхом продажу на аукціоні у відповідності до процедури визначеної Законом України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)». Вказує, що за результатами проведення аукціону, переможцем було визначено ФОП ОСОБА_1, а тому на виконання вимог Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) між Фондом комунального майна та ФОП ОСОБА_1 було укладено спірний договір, який був посвідчений нотаріусом та державно зареєстрований. До того ж, вказує, що земельна ділянка, на якій розташована будівля колишньої їдальні Димерської гімназії ніколи не перебувала у спільній комунальній власності територіальних громад, а належала до комунальної власності територіальної громади селища Димер, сіл Рикунь та Каменка Вишгородського району Київської області, повноваження щодо розпорядження даною земельною ділянкою здійснювала Димерська селищна рада. На підставі зазначеного просив у задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача-2 до суду не з'явився, відзиву в порядку ст. 59 ГПК України не надав, проте надіслав на адресу суду заяву, в якій просить розглянути справи без його участі, яку суд у порядку ст. 22 ГПК України визнав за можливе задовольнити.

Представник відповідача-3 до суду не з'явився, проте 18.09.2017 надіслав на адресу суду письмові пояснення та клопотання про розгляд справи без його участі (а.с.181), яке суд у порядку ст. 22 ГПК України визнав за можливе задовольнити. У поясненнях зазначає, що станом на день надання спірного рішення спірна будівля не перебувала у комунальній власності територіальної громади смт. Димер, сіл Рикунь та Каменка, тому погодження на продаж їдальні не входило до компетенції Димерської селищної ради та не могло потягнути настання юридичних наслідків. Вирішення даного спору лишив на розсуд суду.

Представник відповідача ФОП ОСОБА_1 проти позову заперечував з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву (а.с.99-105), зокрема, зазначив, що між ФОП ОСОБА_1 та Фондом комунального майна було укладено спірний договір шляхом продажу на аукціоні будівлі колишньої їдальні Димерської гімназії, яка є спільною комунальною власністю територіальних громад, сіл селища, міста Вишгородського району на підставі рішення Вишгородської районної ради. Зазначає, що ФОП ОСОБА_1 виконала повністю усі зобов'язання, передбачені умовами Договору, а тому є добросовісним набувачем, оскільки набула права власності на зазначену будівлю на підставах вимог закону, чинного на момент укладання договору. Крім того, вказує, що до ФОП ОСОБА_1 не переходило право власності на земельну ділянку, на якій розташована їдальня. Просить у задоволені позову відмовити повністю.

Представник Відділу освіти до суду не з'явився, проте надіслав суду клопотання про розгляд справи без його участі, яке суд у порядку ст. 22 ГПК України визнав за можливе задовольнити. До того ж, 11.09.2017 надіслав суду письмові пояснення (а.с.95-96) у яких зазначив, що спірна будівля побудована у 1910 році. На момент введення будівлі в експлуатацію інформації про її власника не виявлено. На період використання будівлі як шкільної їдальні її власником перебував навчальний заклад, де вона перебувала на балансі, однак свідоцтва про право власності на нерухоме майно навчальний заклад не мав. У 2006 році був виготовлений технічний паспорт на громадський будинок (їдальня), у якому вказано, що їдальня знаходиться у власності територіальних громад сіл, селища, міста Вишгородського району в особі Вишгородської районної ради. Як їдальня навчального закладу будівля використовувалась упродовж 1963-1999 років. Причиною припинення використання будівлі як їдальні став її аварійний стан та відсутність системи опалення. Упродовж 2000-2006 років у приміщенні їдальні був облаштований етнографічний музей навчального закладу. З жовтня 2006 по 2008 рік будівля перебувала в оренді відповідача-4.

Представник третьої особи-1 до суду не з'явився, проте надіслав суду клопотання про розгляд справи без його участі, яке суд у порядку ст. 22 ГПК України визнав за можливе задовольнити. До того ж 09.10.2017 надіслав на адресу суду письмові пояснення, які за своїм змістом є аналогічним поясненням третьої особи-1. Додатково зазначає, що площа приміщень їдальні становить 88,5 кв.м, площа обідньої зали - 38 кв.м., що не відповідало санітарно-гігієнічним нормам, тому з 01.09.1999 харчування учнів гімназії здійснювалося на базі орендованого приміщення КТП «Продторг» (кафе «Димерчанка»). Вказує, що навчальним закладом приміщення будівлі колишньої їдальні можливе за умови капітального ремонту. Дане приміщення можна було б використовувати для облаштування кабінету психолога, музею, кімнати учнівського самоврядування тощо.

На підставі ст. 85 ГПК України у судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази, судом встановлені наступні обставини.

12.05.2006 відповідним рішенням Виконавчого комітету Димерської селищної ради № 39 погоджено дозвіл на продаж старого приміщення їдальні Димерської гімназії, яка знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.37).

15.05.2006 Димерська гімназія з листом №31 звернулась до Відділу освіти про надання дозволу на продаж старого приміщення їдальні, яке не експлуатується з вересня 1999 року: приміщення в аварійному стані, система опалення відсутня. Зазначене пропозиція була погоджено Відділом освіти у той же день, що підтверджується відповідної відміткою на листі та листом від 15.07.2016 №73 (а.с.38, 65).

Із змісту технічного паспорту на громадський будинок - їдальні, який був складений 25.06.2006 вбачається, що власником останньої була територіальна громада сіл, селища, міста Вишгородського району в особі Вишгородської районної ради (а.с.40)

28.03.2008 Вишгородська районна рада своїм розпорядженням №32 визнала за необхідне оформити право спільної комунальної власності на будівлю їдальні, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та перебуває на балансі Димерської гімназії, за територіальними громадами громада сіл, селища, міста Вишгородського району в особі Вишгородської районної ради (а.с.49). Зазначене розпорядження було затверджено рішенням Вишгородської районної ради від 24.04.2008 №197-15-V (а.с.50).

На підставі зазначеного рішення 05.06.2008 було оформлено відповідне свідоцтво права власності (а.с.39) та, в свою чергу, зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 16.10.2008.

24.09.2009 на підставі рішення Вишгородської районної ради «Про перелік об'єктів спільної комунальної власності територіальних громад сіл, селища, міста району, що підлягають приватизації», зокрема, включено до переліку об'єктів, що підлягають приватизації шляхом продажу на аукціоні будівлю колишньої їдальні Димерської гімназії (а.с.56).

07.10.2010 Фондом комунального майна наказом від №П-4 затверджено рішення конкурсної комісії з питань здачі в оренду майна спільної комунальної власності територіальних громад сіл, селища, міст Вишгородського району та з відбору суб'єктів оціночної діяльності «Про затвердження висновку про вартість нерухомого майна будівлі колишньої їдальні Димерської гімназії, що розташована за АДРЕСА_1», яка становить 62 976,00грн з урахуванням ПДВ і є початковою вартістю продажу об'єкта (а.с.60).

11.05.2010 ФОП ОСОБА_1 подала відповідну заяву на участі в аукціоні (а.с.61) та стала переможцем, що підтверджується протоколом №1 проведення аукціону з продажу майна спільної комунальної власності територіальних громад сіл, селища, міст Вишгородського району, затвердженого головою Фонду комунального майна (а.с.63).

20.05.2010 між Фондом комунального майна (продавець) та ФОП ОСОБА_1 (покупець) укладений договір купівлі-продажу шляхом продажу на аукціоні будівлі колишньої їдальні Димерської гімназії №01-56, відповідно до умов якого, продавець зобов'язується передати у власність покупцеві будівлю колишньої їдальні Димерської гімназії загальною площею 88,5 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка є спільної комунальної власності територіальних громад сіл, селища, міст Вишгородського району, а покупець зобов'язується прийняти вказаний об'єкт приватизації, сплатити ціну відповідно до умов, що визначені в цьому договорі, та пройти реєстрацію об'єкта приватизації у бюро технічної інвентаризації (а.с.66-67). Реєстрацію права власності на нерухоме майно проведено 19.07.2010 за №43 (а.с.109).

04.06.2010 зазначена будівля колишньої їдальні була передана ФОП «ОСОБА_1», у зв'язку з чим був підписаний відповідний акт приймання-передачі (а.с.68).

Вважаючи, що вказані рішення та договір укладені з порушенням вимог чинного законодавства, прокурор звернувся із відповідним позовом до суду.

Ураховуючи викладене, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 № 280/97-ВР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження (ч.1).

Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб'єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом (ч.2).

Із матеріалів справи вбачається, що право власності на їдальню загальною площею 88,5 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 з 05.06.2008 належить територіальній громаді сіл, селища, міста Вишгородського району в особі Вишгородської районного ради. Зазначене право зареєстровано у встановленому законом порядку, що підтверджується відповідним свідоцтвом про право власності та відповідним записом у Реєстрі прав власності на нерухоме майно (а.с. 39).

Так, районні та обласні ради від імені територіальних громад сіл, селищ, міст здійснюють управління об'єктами їхньої спільної власності, що задовольняють спільні потреби територіальних громад (ч.4 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правоможності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду (ч.5).

Доцільність, порядок та умови відчуження об'єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою. Доходи від відчуження об'єктів права комунальної власності зараховуються до відповідних місцевих бюджетів і спрямовуються на фінансування заходів, передбачених бюджетами розвитку (ч.6).

Майнові операції, які здійснюються органами місцевого самоврядування з об'єктами права комунальної власності, не повинні ослаблювати економічних основ місцевого самоврядування, зменшувати обсяг та погіршувати умови надання послуг населенню (ч.7).

Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб'єктів. Об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом (ч.8).

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного майна» від 04.03.1992 № 2163-XII (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), відчуження майна, що є у комунальній власності, регулюється положеннями цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюється органами місцевого самоврядування.

Частиною 2 ст.5 зазначеного закону встановлено, що приватизації не підлягають об'єкти, що мають загальнодержавне значення, а також казенні підприємства. До об'єктів, що мають загальнодержавне значення, відносяться майнові комплекси підприємств, їх структурних підрозділів, основним видом діяльності яких є виробництво товарів (робіт, послуг), що мають загальнодержавне значення. Загальнодержавне значення мають, зокрема, об'єкти, діяльність яких забезпечує соціальний розвиток, збереження та підвищення культурного, наукового потенціалу, духовних цінностей, зокрема: об'єкти освіти, фізичної культури, спорту і науки, що фінансуються з державного бюджету.

Так, згідно із ч.1 ст. 63 Закону України «Про освіту» від 23.05.1991 № 1060-XII (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), матеріально-технічна база навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші цінності. Майно навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених чинним законодавством. Аналогічне положення закріплене і в ч.1 ст.44 Закону України «Про загальну середню освіту» від 13.05.1999 №651-XIV (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Статтею 182 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин ) встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом

Як встановлено судом та не заперечується сторонами Димерська гімназія не отримувала відповідного свідоцтва та не реєструвала в установленому ст.182 Цивільного кодексу України порядку своє речове право (власності, користування, розпорядження) на будівлю, колишню їдальню, загальною площею 88,5 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Щодо знаходження зазначеної будівлі на балансі Димерської гімназії, то суд зазначає, що баланс установи (підприємства, організації) є формою бухгалтерського обліку, визначення складу і вартості майна, однак, баланс не визначає підстав знаходження майна у власності, перебування майна на балансі установи не є безспірною ознакою його права власності на це майно. А тому вважати, що зазначена будівля є майном навчального закладу є помилковим.

Як зазначено у ч.4 ст. 63 Закону України «Про освіту», основні фонди, оборотні кошти та інше майно державних навчальних закладів, установ, організацій та підприємств системи освіти не підлягають вилученню, крім випадків, передбачених чинним законодавством.

Частиною 2 ст. 44 Закону України «Про загальну середню освіту» від 13.05.1999 №651-XIV (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що вимоги до матеріально-технічної бази загальноосвітніх навчальних закладів визначаються відповідними будівельними і санітарно-гігієнічними нормами і правилами, а також типовими переліками обов'язкового навчального та іншого обладнання (в тому числі корекційного), навчально-методичних та навчально-наочних посібників, підручників, художньої та іншої літератури.

Так, п. 3.2 Державних санітарних правил і норм влаштування, утримання загальноосвітніх навчальних закладів та організації навчально-виховного процесу ДСанПіН 5.5.2.008-01, затвердженого постановою Головного державного санітарного лікаря України від 14.08.2001 № 63 (далі - Державні санітарні правила) визначено, що у будівлях загальноосвітніх шкіл передбачаються такі функціональні групи приміщень: класні кімнати, навчальні кабінети, лабораторії з лаборантськими, кабінети трудового навчання та профорієнтації, продовженого дня, фізкультурно-спортивні, приміщення харчоблоку, медичні, актовий зал, бібліотека, адміністративні, допоміжні приміщення - вестибюль, рекреації, гардероби, санітарні вузли з технічними приміщеннями тощо.

Пунктом 3.8 Державних санітарних правил визначено, що виробничі приміщення харчоблоку проектуються із урахуванням розміщення в них технологічного устаткування. Кухні в школах повинні бути розраховані на розміщення в них устаткування для приготування їжі із сировини, а також - з напівфабрикатів. Площу обіднього залу (без кімнати для роздачі) слід приймати із розрахунку на одного учня не менше як 0,75 м2 в школах до 80 місць і 0,65 м2 - більше 80 місць. Максимальна наповнюваність обідніх залів становить - 350 - 490 місць, при цьому у школах-інтернатах не допускається більше 2-х посадок учнів, у загальноосвітніх школах - 3-х. Із виробничих приміщень харчоблоків слід передбачити окремий вихід на територію подвір'я.

Забороняється використання приміщень харчоблоку, їдалень, роздаткових, буфетів не за призначенням.

У школах із кількістю учнів менше 100, за умови відсутності харчоблоку, допускається організація харчування дітей в окремо відведеному приміщенні за узгодженням із територіальною санітарно-епідеміологічною станцією.

Як зазначає Димерська гімназія, та зазначене не спростовано прокурором, будівля колишньої їдальні на час її використання за призначенням (1960-1999 роки) не відповідало санітарно-гігієнічним нормам, оскільки площа приміщень їдальні становить 88,5 кв.м, площа обідньої зали - 38 кв.м. У зв'язку з чим з 01.09.1999 до 02.10.2006 використовувалось як приміщення для етнографічного музею «Бабусина світлиця» та для проведення занять гуртків. Крім того, відповідно до звіту про оцінку вартості майна зазначеного будинку станом на 30.09.2006 (а.с.131-153), останній знаходився в незадовільному стані, потребував капітального ремонту. Отже, зазначене приміщення у відповідності до зазначених санітарних правил не може використовуватись як їдальня навчального закладу.

У зв'язку із зазначеними обставинами, на підставі саме листа Димерської гімназії про надання дозволу на продаж старого приміщення їдальні, та на підставі ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчий комітет Димерської селищної ради надав відповідний дозвіл на продаж старого приміщення їдальні (рішення від 12.05.2006). У свою чергу, Вишгородською районною радою прийнято рішення від 24.09.2009 про включення зазначеного приміщення до переліку об'єктів, що підлягають приватизації шляхом продажу на аукціоні, та Фондом комунального майна у порядку, визначеному Законом України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» від 06.03.1992 № 2171-X 90 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) проведено відповідний аукціон. Доказів протилежного прокурором суду надано не було.

Як зазначалось вище, за результатами аукціону переможцем стала ФОП ОСОБА_1, яка 20.05.2010 з Фондом комунального майна уклала відповідний договір купівлі-продажу.

Щодо твердження прокурора про відсутності у спірному договорі істотної умови - кадастровий номер земельної ділянки, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно із ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Істотними умовами договору купівлі-продажу, за загальним правилом, є умови про предмет та ціну.

Інші умови договору купівлі-продажу можуть набувати значення істотних, якщо щодо них є безпосередня вказівка в інших правових нормах.

Так, за змістом ч.2 ст. 377 Цивільного кодексу України та ч.6 ст. 120 Земельного кодексу України кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків).

Як зазначає Фонд комунального майн та ФОП ОСОБА_1, земельна ділянка, на якій розташована спірна будівля не перебувала у спільній комунальній власності територіальних громад сіл, селища, міста Вишгородського району, а належала до комунальної власності територіальної громади селища Димер, сіл Рикунь та Каменка Вишгородського району Київської області, а тому повноваження щодо розпорядження даною земельною ділянкою здійснювала Димерська селищна рада. До того ж, на підставі рішення Димерської селищної ради від 14.11.2014 №1017-44-VІ, 05.12.2014 між відповідачем-3 та відповідачем-4 укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 0,0450га, кадастровий номер НОМЕР_3 (а.с.164-165). Доказів протилежного прокурором суду надано не було. Отже, на час звернення прокурора із даним позовом зазначена земельна діляка належить ФОП ОСОБА_1 на праві приватної власності.

Підсумовуючи викладене та ураховуючи, що продавець на час укладення відповдіного договору не був власником земельної ділянки та не мав права нею розпоряджатись, а відсутність у зазначеному договорі умови щодо кадастрового номера земельної ділянки не впливає на права чи інтереси продавця, то суд вважає, що зазначена обставина не може бути підставою для визнання договору недійсним (аналогічна правова позиція викладена у поставнові Верховного Суду України №6-194цс14 від 17.12.2014).

Крім того, проаналізувавши спірний договір купівлі продажу від 20.05.2010 №01-56, суд вважає, що він укладений з дотриманням положень ст. 203, 205, 208-210 Цивільного кодексу України.

Посилання прокурора на положення ч.5 ст. 63 Закону України «Про освіту» суд вважає помилковим, оскільки зазначена будівля не є об'єктом освіти і науки, а також підрозділом технологічно пов'язаним із навчальним та науковим процесом, у розумінні зазначеного закону.

Підсумовуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги прокурора є недоведеними, спростованими чинним на той час законодавством і наявними матеріалами справи та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі ст. 49 ГПК України при відмові у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача

Керуючись ст.ст. 33, 34, 44, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Суддя О.С. Янюк

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 26.10.2017