Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "19" жовтня 2017 р. Справа № 906/748/17

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Сікорської Н.А.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок"

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про стягнення 14944,50 грн.

Позивачем подано позов про стягнення з відповідача 14944,50 грн., з яких 13851,00 грн. - неустойка у розмірі подвійної плати за невиконання обов'язку щодо повернення торгівельного майданчику №11; 1093,50 грн. - заборгованість по орендній платі в сумі 1093,50 грн.

Ухвалою господарського суду від 21.08.2017 порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 03.10.2017.

Ухвалою від 03.10.2017 розгляд справи відкладено на 19.10.2017.

19.10.2017 на адресу суду від відповідача надійшов письмовий відзив, відповідно до якого відповідач заперечує проти позовних вимог (а.с. 38).

Позивач повноважного представника в судове засідання не направив, про причини його неявки суд не повідомив. Про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином.

Відповідач в судове засідання не з'явилась, у поданому до суду відзиві просила розгляд справи проводити за її відсутності.

Відповідно до абз.1 п.3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

З огляду на те, що сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, проте, правом на участь в судовому засіданні не скорились, господарський суд Житомирської області визнає за можливе розглянути справу за відсутності представників сторін за наявними матеріалами справи.

Дослідивши матеріали справи, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до п.1.1 Статуту, Підприємство Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" є підприємством, створеним Коростишівською районною спілкою споживчих товариств, яка є його засновником та власником всього майна.

Згідно п.1.2 Статуту Підприємство райспоживспілки "Кооперативний ринок" також є правонаступником прав та обов'язків Кооперативного підприємства "Кооперативний ринок" й створене виділенням з райспоживспілки на базі майна КП "Кооперативний ринок" відповідно до рішення Ради Засновників зборів від 25.11.03р., протокол №5 з передачею йому прав і зобов'язань райспоживспілки в межах прав та зобов'язань КП "Кооперативний ринок".

Відповідно до пп. 2.3.2 та 2.3.3. п. 2.3 Статуту, одним з предметів діяльності підприємства є організація і надання ринкових послуг населенню, організація, підприємствам, що здійснюють торгівлю на ринку і надають послуги з надання в оренду основних засобів та торгових місць ринку.

В своїй діяльності ПР "Кооперативний ринок" керується статутом та Правилами торгівлі на ПР "Кооперативний ринок", затвердженими сесією Коростишівської міської ради за № 762 від 03.04.2014

Відповідно до п. 19 Правил торгівлі адміністрація ринку при наданні продавцям торгівельних місць на визначений термін укладає з ними письмову угоду, в якій зазначається термін угоди, асортимент товарів, що реалізуються, розташування місця, умови оренди торгового місця, розмір та порядок оплати за оренду майна.

31.12.2013 між Підприємством Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" (орендодавець, позивач) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (орендар, відповідач) укладено договір оренди № 127 (а.с 18).

За умовами п. 1.1. Договору, предметом договору є торгівельний майданчик № 11, загальною площею 6,75 кв.м., місцезнаходження якого зазначене на плані розміщення торгівельних місць ринку.

Відповідно до п. 1.3 Договору, об'єкт оренди надається орендодавцем у тимчасове платне користування орендарю для провадження торговельної діяльності.

Орендар набуває права користування об'єктом оренди з дати початку дії Договору відповідно до п.6 договору, тобто з 01.01.2014р. до 31.12.2014р. включно.

Додатковою угодою від 17.12.2014 до договору оренди № 127 від 31.12.2013 сторонами вирішено пролонгувати договір оренди № 127 від 31.12.2013 на термін з 01.01.2015 по 31.12.2015 (а.с. 20).

Пунктом 3.1. сторони визначили, що орендна плата складає 364,50 грн. на місяць та вноситься орендарем на розрахунковий рахунок або в касу орендодавця до 10 числа місяця, за який проводиться оплата.

Відповідно до п. 4.3.3 Договору відповідач взяв на себе зобов'язання своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.

Як вбачається з прибуткових касових ордерів, розрахунки відповідачем були проведені за період з січня по вересень 2015 року в загальній сумі 3280,50 грн. (а.с. 12,13).

Позивач вказує, що орендар не в повному обсязі виконав умови договору, не сплативши за жовтень-грудень 2015 року орендну плату в сумі 1093,50 грн.

За вказаних обставин у відповідача станом на момент звернення до суду існує заборгованість перед позивачем зі сплати орендної плати за період з жовтня по грудень 2015 року в сумі 1093,50 грн.

Відповідно до п. 6.3 договору, якщо орендар має намір укласти договір на наступний строк, він зобов'язаний не пізніше ніж за один місяць до закінчення терміну дії цього Договору подати орендодавцю письмову заяву з додаванням копій правовстановлюючих документів. За умовами відсутності в орендодавця заперечень договір може бути пролонгований на такий же термін. В іншому випадку договір припиняє свою дію відповідно до п. 6.1 договору.

Позивач зазначає, що орендар умови п. 6.3 не виконав та не подав заяву про намір укласти договір оренди на наступний 2016 рік, відтак вважає, що договір припинив свою дію у відповідності до п. 6.1 договору, а саме 31.12.2015.

Згідно п. 4.3.8 договору, у разі припинення або розірвання договору, орендар у 7-ми денний термін зобов'язується звільнити об'єкт оренди та повернути його орендодавцеві у стані не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, та відшкодувати орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) об'єкта оренди з вини орендаря.

Позивач зазначив, що через радіомовлення на території ринку на протязі січня 2016 року оголошував приватним підприємцям, зокрема, відповідачу про те, що договір оренди № 127 від 31.12.2013 припинений на підставі п. 6.3 договору від 31.12.2013. Також повідомлено відповідача про нарахування неустойки за час прострочення користування торгівельним майданчиком № 11 у зв'язку з неповерненням об'єкту оренди (а.с. 34)

Позивач, вважаючи договір оренди розірваним з 01.01.2016 та враховуючи, що відповідач не повернув предмети оренди, на підставі ст.ст. 785 ЦК України заявив вимогу про стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування торгівельними майданчика за час прострочення за період з 01.01.2016 по 01.08.2017 в сумі 13851,00 грн.

Відповідач, заперечуючи проти позову, вважає, що договір оренди не припинив свою дію, оскільки після закінчення терміну його дії орендар продовжив користуватись орендованим майном, а орендодавець в свою чергу протягом місяця після закінчення терміну дії договору не заперечив щодо такого користування.

Таким чином, у відповідності до ст. 764 ЦК України відповідач договір оренди № 127 від 31.12.2013 вважає поновленим на строк, який був раніше встановлений.

За вказаних обставин станом на момент звернення до суду укладений між сторонами договір продовжує діяти, тому нарахування неустойки на підставі ст. 785 ЦК України є безпідставним.

Оцінивши в сукупності матеріали справи, господарський суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову з огляду на наступне.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 с. 627 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, правовідносини між сторонами виникли на підставі договору оренди № 127 від 31.12.2013.

Відповідно до п. 6 статті 283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч.1 ст. 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Сплата наймачем орендної плати у встановлений строк є обов'язком, який випливає з положень ст.759, 762 ЦК України та умов договору.

Водночас, порушенням зобов'язання згідно ст. 610 Цивільного кодексу України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до приписів ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони у п. 3.1 визначили порядок та строк сплати орендної плати, а саме орендар зобов'язався щомісячно до 10 числа місяця, за який проводиться оплата, вносити орендну плату в розмірі 364,50 грн.

Судом встановлено, що відповідач не виконав своїх договірних зобов'язань та у строки, встановлені договором не провів розрахунки з позивачем за оренду майна за період з жовтня по грудень 2015 року в загальній сумі 1093,50грн.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

За таких обставин суд вважає вимогу позивача про стягнення з відповідача 1093,50 грн. заборгованості обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Розглядаючи вимогу позивача про стягнення з відповідача 13851,00 грн. неустойки за користування річчю за час прострочення, заявленої на підставі ст. 785 ЦК України, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.785 ЦК України, у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

У пункті 4.3.8. договору сторони передбачили, що у разі припинення або розірвання договору, орендар у 7-ми денний термін зобов'язується звільнити об'єкт оренди та повернути його орендодавцеві у стані не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, та відшкодувати орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) об'єкта оренди з вини орендаря.

З аналізу викладених норм ст. 785 ЦК України та п. 4.3.8 договору вбачається, що обов'язок орендаря повернути об'єкт оренди пов'язується з моментом припинення договору найму. Така міра відповідальності як сплата неустойки передбачена за невиконання орендарем обов'язку щодо повернення орендованого майна в разі припинення договору.

Досліджуючи питання щодо припинення дії договору оренди № 12 від 31.12.2013 суд вказує про наступне.

Згідно ч.1 ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснювати свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

За приписами ст. 763 ЦК України, договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Як вже зазначалось вище договір між сторонами було укладено на період з 01.01.2014 по 31.12.2014 та згідно додаткової угоди від 17.12.2014 пролонговано на термін з 01.01.2015 по 31.12.2015.

Позивач, посилаючись на п. 6.3 договору, вважає, що договір припинив свою дію 31.12.2015, оскільки позивач за місяць до закінчення терміну дії даного договору не подав письмової заяви про намір укласти договір на новий термін.

Проте суд не погоджується з такими висновками позивача, оскільки умови п. 6.3 договору суперечать нормам закону, визначених у ст. 764 ЦК України та ст. 284 ГК України.

Так, статтею 764 ЦК України визначено, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором. Аналогічні норми викладені в ст. 284 ГК України.

Тобто норми зазначених статей передбачають можливість автоматичної пролонгації договору найму в разі відсутності заперечень як зі сторони наймодавця, так і зі сторони наймача. Бажання наймача продовжувати відносини найму висловлюється конклюдентними діями - шляхом продовження користування майном після закінчення строку договору найму.

Що стосується наймодавця, то підставою для продовження відносин найму є його мовчазна згода, яка виражається у відсутності заперечень та вимог до наймача повернути орендоване майно протягом одного місяця після закінчення строку договору найму.

Якщо протягом цього строку наймодавець заявить про своє бажання припинити відносини найму, наймач зобов'язаний буде повернути йому майно у строки та в порядку, передбаченому договором.

Натомість матеріали справи не містять доказів того, що позивач у відповідності до ст. 764 ЦК України протягом місяця після закінчення строку дії договору оренди заперечував проти продовження користування позивачем орендованим майном.

До того ж, згідно п. 4.2.5 договору оренди № 127, у разі якщо орендар після припинення дії договору в семиденний термін не звільнить об'єкт оренди, орендодавець переміщає тимчасову споруду , що встановлена на орендованому торгівельному місці, на штрафний майданчик ринку.

Виконуючи умови вказаного пункту договору, позивач, як орендодавець, таким чином заявив би свої заперечення щодо автоматичного продовження договору оренди на наступний період.

Оскільки позивач своїм правом, визначеним умовами договору та приписами чинного законодавства, не скористався, суд дійшов висновку, що сторонами на підставі ст. 764 ЦК України пролонговано договір оренди № 127 від 31.12.2013 на період з 01.01.2016 по 31.12.2016 та з 01.01. 2017 по 31.12.2017.

Разом з тим, суд не розцінює як належний та допустимий доказ повідомлення позивача № 14 від 19.01.2016 шляхом радіомовлення про припинення дії договору (а.с. 34) та акт від 19.01.2016 про відмову від отримання відповідачем повідомлення про припинення дії договору, оскільки вказані документи є односторонніми та не можуть розцінюватись як належний доказ повідомлення відповідача про припинення дії договору.

Доказом про повідомлення відповідача про припинення дії договору оренди може бути повідомлення, направлене відповідачу засобами поштового зв'язку рекомендованим листом з описом вкладення в цінний лист, тощо.

За вказаних обставин, оскільки суд дійшов висновку, що договір оренди № 127 від 31.12.2013 на час звернення до суду продовжує діяти, вимоги позивача про стягнення з відповідача 13851,00 грн. неустойки за неповернення об'єкту оренди є безпідставними, тому суд в цій частині позову відмовляє.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

За змістом статті 33 Господарського процесуального кодексу України обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані, заявлені у відповідності до вимог чинного законодавства, підтверджуються належними доказами та підлягають частковому задоволенні в частині стягнення 1093,50 грн. заборгованості з орендної плати.

В частині стягнення 13851,00 грн. неустойки суд відмовляє за безпідставністю вимог.

В порядку ст. 49 ГПК України, судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру обґрунтовано заявлених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1)

на користь Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" (Житомирська область, м.Коростишів, вул. Шевченко,40, )

- 1093,50 грн. заборгованості з орендної плати;

- 117,07 грн. судового збору.

3. В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 24.10.17

Суддя Сікорська Н.А.

Віддрукувати:

1- в справу

2- позивачу (рек з повід)

3- відповідачу (рек. з повід.)