КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" жовтня 2017 р. Справа№ 910/10033/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Баранця О.М.

суддів: Калатай Н.Ф.

Сітайло Л.Г.

при секретарі Матюхін І.В.

за участю представників:

від позивача - не з`явився.

від відповідача 1 - не з`явився.

від відповідача 2 - не з`явився.

розглянувши

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Венчурні

інвестиційні проекти"

на рішення

Господарського суду міста Києва

від 15.08.2017 року

у справі № 910/10033/17 (суддя Отрош І.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Венчурні

інвестиційні проекти"

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр

управління проектами-Буча";

2. Приватного акціонерного товариства "Південна

генеруюча компанія"

про визнання векселя таким, що не має вексельної сили

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.08.2017 року у позові відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Венчурні інвестиційні проекти" звернулось з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 15.08.2017року по справі №910/10033/17 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.09.2017 року прийнято апеляційну скаргу до розгляду та порушено апеляційне провадження. Розгляд справи призначено на 17.10.2017 року.

В судове засідання 17.10.2017 року представники позивача та відповідачів не з'явилися.

Колегія суддів вважає за можливе здійснювати розгляд справи без участі представників позивача та відповідачів, враховуючи що останні належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалав даної справи, 19 березня 2012 року Товариством з обмеженою відповідальністю "Центр управління проектами-Буча" (відповідач 1) було видано простий вексель серії АА 2446130 з наступними реквізитами: найменування того, кому платіж повинен бути здійснений: Публічне акціонерне товариство "Південна генеруюча компанія", сума: 5000000,00 грн., місце складання: м. Київ, дата платежу: за пред'явленням, але не раніше 01 квітня 2015 року, найменування бенефіціара: Товариство з обмеженою відповідальністю "Центр управління проектами - Буча", місце платежу: м. Київ, ПАТ "Перший Інвестиційний Банк", п/р 7455, МФО 300506 (копія векселя долучена до позову).

Відповідно до даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, правонаступником Публічного акціонерного товариства "Південна генеруюча компанія" є Приватне акціонерне товариство "Південна генеруюча компанія" (відповідач 2).

З відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань станом на дату звернення до суду судом першої інстанції встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Венчурні інвестиційні проекти" (позивач) є учасником Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр управління проектами-Буча", розмір внеску до статутного фонду 1977800,00 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що йому як учаснику відповідача 1, 19 березня 2012 року відповідачем 1 було видано простий вексель серії АА 2446130 з наступними реквізитами: сума: 5000000,00 грн., місце складання: м. Київ, дата платежу: за пред'явленням, але не раніше 01 квітня 2015 року, найменування бенефіціара: Товариство з обмеженою відповідальністю "Центр управління проектами - Буча", місце платежу: м. Київ, ПАТ "Перший Інвестиційний Банк", п/р 7455, МФО 300506. Позивач вважає, що правочин з видачі векселя серії АА №2446130 від 19 березня 2012 року не відповідає нормам цивільного законодавства, а також вимогам ст. 4 Закону України "Про обіг векселів в Україні", зокрема, у відповідача 1 відсутні будь-які документи існування грошового зобов'язання перед відповідачем 2 на суму не менше 5000000 грн., яке б стало підставою для видачі оскаржуваного векселя; жодними документами, укладеними між відповідачем 1 та відповідачем 2, не передбачено розрахунок шляхом видачі векселів, що є обов'язковою умовою існування вексельного зобов'язання. Беручи до уваги те, що стаття 4 Закону України "Про обіг векселів в Україні" імперативно встановлює, що векселі можна видавати лише для оформлення виключно грошового боргу (тобто наявного узгодженого сторонами платежу, не погашеного у встановлений строк) та за фактично поставлені товари, виконані роботи, надані послуги, чого при виданні оспорюваного векселя всупереч вимогам вказаної статті дотримано не було, а також враховуючи, що відповідач 1 як векселедавець не має в реєстрі виданих ним векселів відомостей щодо видачі оскаржуваного векселя, позивач просить суд визнати простий вексель серії АА №2446130 від 19.03.2012, виданий Товариством з обмеженою відповідальністю "Центр управління проектами - Буча" на користь Публічного акціонерного товариства "Південна генеруюча компанія", таким, що не має вексельної сили.

Згідно з ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до положень статті 3 Закону України "Про обіг векселів в Україні", зобов'язуватися та набувати права за переказними і простими векселями на території України можуть юридичні та фізичні особи.

Простий вексель являє собою просту, нічим не обумовлену або за наказом конкретної особи обіцянку векселедавця сплатити визначену суму. За простим векселем векселедавець самостійно приймає на себе безумовне зобов'язання платежу, тобто є одночасно і платником, якщо він не визначив платником за векселем будь-яку третю особу, тобто не здійснив доміціляцію векселя.

Статтею 75 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі (Уніфікований закон) передбачено, що простий вексель містить:

- назву "простий вексель", яка включена в текст документа і висловлена тією мовою, якою цей документ складений;

- безумовне зобов'язання сплатити визначену суму грошей;

- зазначення строку платежу;

- зазначення місця, в якому повинен бути здійснений платіж;

- найменування особи, якій або за наказом якої повинен бути здійснений платіж;

- зазначення дати і місця видачі простого векселя;

- підпис особи, яка видає документ (векселедавець).

Згідно зі ст. 77 Уніфікованого закону, до простих векселів застосовуються такі ж положення, що стосуються переказних векселів, тією мірою, якою вони є сумісними з природою цих документів.

У частині 1 статті 78 Уніфікованого закону встановлено, що векселедавець простого векселя зобов'язаний так само, як акцептант за переказним векселем.

19 березня 2012 року Товариством з обмеженою відповідальністю "Центр управління проектами-Буча" (відповідач 1) було видано простий вексель серії АА 2446130 з наступними реквізитами: найменування того, кому платіж повинен бути здійснений: Публічне акціонерне товариство "Південна генеруюча компанія", сума: 5000000,00 грн., місце складання: м. Київ, дата платежу: за пред'явленням, але не раніше 01 квітня 2015 року, найменування бенефіціара: Товариство з обмеженою відповідальністю "Центр управління проектами - Буча", місце платежу: м. Київ, ПАТ "Перший Інвестиційний Банк", п/р 7455, МФО 300506.

За змістом п. 4 ч. 1 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України, господарським судам підвідомчі, зокрема, справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов'язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів.

Тобто незалежно від суб'єктного складу, якщо учасник (акціонер) господарського товариства обґрунтовує відповідні позовні вимоги порушенням його корпоративних прав, то такий спір підвідомчий господарським судам.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що акціонер (учасник) товариства може оспорити правочин, вчинений господарським товариством, якщо обґрунтує відповідні позовні вимоги порушенням його корпоративних прав.

При цьому, відповідно до п. 51 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами корпоративних спорів" від 24 жовтня 2008 року № 13, законом не передбачено право акціонера (учасника) господарського товариства звертатися до суду за захистом прав чи охоронюваних законом інтересів товариства поза відносинами представництва. На цій підставі господарським судам належить відмовляти акціонерам (учасникам) господарського товариства в задоволенні позову про укладення, зміну, розірвання чи визнання недійсними договорів та інших правочинів, вчинених господарським товариством. Спори цієї категорії є підвідомчими (підсудними) господарським судам незалежно від їх суб'єктного складу на підставі пункту 4 частини першої статті 12 ГПК, якщо акціонер (учасник) господарського товариства обґрунтовує відповідні позовні вимоги порушенням його корпоративних прав.

Так, наведене дає підстави для висновку, що позов, яким оспорюється правочин, поданий не стороною такого правочину, проте обґрунтований порушенням корпоративних прав позивача, підвідомчий господарському суду, при цьому, однак, викладені вище правові позиції Верховного Суду України не містять застережень про те, що наявність корпоративних прав звільняє позивача від обов'язку доведення порушення своїх прав чи охоронюваних законом інтересів при поданні позову про визнання недійсним правочину, стороною якого він не є.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 статті 1 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 р. під охоронюваними законом інтересами необхідно розуміти прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони.

Підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Простий вексель серії АА 2446130 від 19.03.2012 р. було видано Товариством з обмеженою відповідальністю "Центр управління проектами-Буча", який містить зобов'язання платежу вказаної особи перед відповідачем 2, а отже встановлює права і обов'язки саме зазначених осіб.

Відповідно до п. 2.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Таким чином, оспорюючи правочин, стороною якого позивач не є, позивач повинен довести порушення його прав та охоронюваних законом інтересів у зв'язку з вчиненням такого правочину.

Позивач, обґрунтовуючи підстави для визнання простого векселю серії АА 2446130 від 19.03.2012 р. таким, що не має вексельної сили, вказує на відсутність у відповідача 1 грошового зобов'язання перед відповідачем 2 на суму не менше 5000000 грн., яке б стало підставою для видачі оскаржуваного векселя, а також на відсутність в реєстрі відповідача 1 виданих ним векселів відомостей щодо видачі оскаржуваного векселя.

В той же час, позивачем не доведено, яким чином видача відповідачем 1 простого векселя про зобов'язання сплати ним грошових коштів відповідачу 2 порушує права позивача, який стороною оспорюваного ним правочину не є.

Так, за змістом ст. 10 Закону України "Про господарські товариства", учасники товариства мають право: а) брати участь в управлінні справами товариства в порядку, визначеному в установчих документах, за винятком випадків, передбачених цим Законом; б) брати участь у розподілі прибутку товариства та одержувати його частку (дивіденди). Право на отримання частки прибутку (дивідендів) пропорційно частці кожного з учасників мають особи, які є учасниками товариства на початок строку виплати дивідендів; в) вийти в установленому порядку з товариства; г) одержувати інформацію про діяльність товариства. На вимогу учасника товариство зобов'язане надавати йому для ознайомлення річні баланси, звіти товариства про його діяльність, протоколи зборів;д) здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві, в порядку, встановленому законом. Учасники можуть мати також інші права, передбачені законодавством і установчими документами товариства.

За змістом ст. 96 Цивільного кодексу України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями. Учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов'язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов'язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом.

Юридично особа є самостійним суб'єктом права, самостійно набуває цивільні права та обов'язки і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону, та самостійно несе відповідальність за своїми зобов'язаннями за загальним правилом.

Саме лише посилання позивача на наявність у нього корпоративних прав не може свідчити про порушення таких прав та наявності законного інтересу, який підлягає захисту у судовому порядку.

Так, учасник господарського товариства в силу норм ст. 10 Закону України "Про господарські товариства" має право реалізовувати свої корпоративні права та зокрема брати участь в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації тощо, отже такі права учасника можуть бути порушені, як-то у разі вчинення правочину за відсутності згоди органів управління юридичної особи, якщо така згода відповідно до установчих документів є необхідною тощо.

Згідно з приписами ч.ч. 1, 3 ст. 13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Наявність корпоративних прав не може використовуватись учасником з метою зловживання такими правами, зокрема, з метою втручання у господарську діяльність юридичної особи, учасником якої він є, тому останній, оспорюючи правочин, вчинений юридичною особою, повинен довести факт порушення його прав та охоронюваних законом інтересів як учасника у зв'язку з вчиненням правочину.

З огляду на недоведення позивачем порушення його прав, доводи позивача про відсутність у відповідача 1 грошового зобов'язання перед відповідачем 2 на суму не менше 5000000 грн., яке б стало підставою для видачі оскаржуваного векселя, а також про відсутність в реєстрі відповідача 1 виданих ним векселів відомостей щодо видачі оскаржуваного векселя, так само як і доводи відповідачів, не досліджуються на предмет обґрунтованості та відповідно наявності підстав для визнання векселя таким, що не має вексельної сили.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин в їх сукупності.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 року "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Тож, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції про те, що у зв'язку з недоведеністю існування порушеного права чи охоронюваного законом інтересу позивача щодо предмету спору, вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Венчурні інвестиційні проекти" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр управління проектами-Буча" та Приватного акціонерного товариства "Південна генеруюча компанія" про визнання векселя таким, що не має вексельної сили, не підлягають задоволенню.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Центр управління проектами-Буча" не позбавлене права самостійно звернутись з позовом про визнання векселя таким, що не має вексельної сили.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду міста Києва від 15.08.2017 року у справі №910/10033/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Справу №910/10033/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Копію постанови направити сторонам.

Головуючий суддя О.М. Баранець

Судді Н.Ф. Калатай

Л.Г. Сітайло