ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" жовтня 2017 р.Справа № 916/434/14
Господарський суд Одеської області у складі:

головуючого судді С.Г.Власової

суддів М.І.Никифорчука

Н.В. Рога

при секретарі А.С.Матвієнко

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

За позовом: Заступника Прокурора області в інтересах держави в особі Одеської обласної ради

до відповідачів:1) Одеської міської ради

2) Малого приватного підприємства "Легіон"

про визнання права власності, визнання недійсним договору, визнання незаконним рішення та зобов'язання повернути майно

за участю представників:

від прокурора: Радянський О.Ю., згідно посвідчення №047773 від 04.09.2017р.;

від позивача: Котелевська О.П., згідно довіреності №01/03-28/1872 від 14.08.2017р.;

від відповідача - Одеської міської ради: Степанишина А.С., згідно довіреності №171/исх-гс від 11.10.2017р.;

від відповідача - Малого приватного підприємства "Легіон": не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської обласної ради звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до відповідачів Одеської міської ради та Малого приватного підприємства „Легіон" про:

- визнання права спільної власності територіальних громад Одеської області в особі Одеської обласної ради на приміщення першого поверху №502 загальною площею 104,5кв.м., основною площею 101,5кв.м. по вул. Катерининській, будинок 30 у м. Одеса;

- визнання незаконним та скасування пункту 1 рішення Одеської міської ради №5649-V від 14.04.2010р. "Про перелік об`єктів комунальної власності м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2010 році та внесення змін до рішень Одеської міської ради" в частині включення до цього переліку за №2 приміщення першого поверху площею 104,6кв.м. по вул. Катерининській, будинок 30 у м. Одеса;

- визнання недійсним договору купівлі-продажу від 06.10.2010р. нежитлових приміщень першого поверху №502, загальною площею 104,5кв.м., основною площею 101,5кв.м. у м. Одесі по вул. Катерининській, будинок 30 вартісю 1 239 480,00грн. (один мільйон двісті тридцять дев'ять тисяч чотириста вісімдесят гривень 00 коп.), укладеного між Одеською міською радою та Малим приватним підприємством „Легіон";

- зобов'язання Мале приватне підприємство „Легіон" повернути Одеській обласній раді нежитлові приміщення першого поверху №506 загальною площею 104,5кв.м., основною площею 101,5кв.м. у м. Одесі по вул. Катерининській, будинок 30 вартісю 1 239 480,00грн. (один мільйон двісті тридцять дев'ять тисяч чотириста вісімдесят гривень 00 коп.) з чужого незаконного володіння шляхом виселення.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 12.02.2014 р. суддею Власовою С.Г. порушено провадження у справі та призначено до розгляду в засіданні суду.

Позовні вимоги прокурора мотивовані рішенням Одеської обласної Ради народних депутатів "Про заходи охорони і використання нерухомих пам'яток історії і культури в Одеській області" №449-ХХІ від 12.05.1993р., згідно з яким усі нерухомі пам'ятки історії та культури, у тому числі спірна будівля, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Катерининська, 30 (колишній будинок Леслі 1880р.), прийняті Одеською обласною радою у комінальну власність; рішенням Одеської обласної Ради від 24.04.2003р. №154-ХХІV "Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада" затверджено перелік пам'яток культурної спадщини, що належить до спільної власності територіальних громад області (з яких 438 пам'яток розташовані в м. Одесі); рішенням Одеської обласної Ради від 22.09.2006р. №73-V, яким затверджено нову редакцію переліку об'єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада, пункт 8 вказаного переліку діє в редакції п. 11 рішення Одеської обласної Ради від 24.04.2003р. №154-ХХІV, де відповідно до п. 11.1.124 до цього переліку включено об'єкт культурної спадщини, що розташований на території м. Одеси - колишній будинок Леслі 1880-і по вул. Катерининській, 30, управління яким здійснює Одеська обласна рада.

26.02.2014р. за вх.№4959/14 до суду від Одеської обласної ради надійшли пояснення по суті позовної заяви, які залучені судом до матеріалів справи. У поясненнях позивач позовну заяву заступника прокурора Одеської області підтримує в повному обсязі, просить суд задовольнити її, зазначає, що згідно з ч. 5 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції. Повноваження міських рад у сфері управління комунальною власністю визначені у статті 26 Закону. Так, згідно з пунктом 30 частини 1 статті 26 Закону до компетенції міських рад віднесено, зокрема: прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об'єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об'єктів права комунальної власності тощо. Таким чином, за твердженнями позивача, Одеська міська рада від імені територіальної громади м. Одеси та в її інтересах здійснює правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності цієї територіальної громади; приймає рішення щодо відчуження об'єктів комунальної власності, внесення відповідних об'єктів до переліку, що підлягають приватизації, тощо. При цьому, як зазначає позивач, Одеська міська рада здійснює управління виключно щодо тих об'єктів, які знаходяться у власності територіальної громади м. Одеси, а тому не наділена повноваженнями управляти об'єктами комунальної власності інших міст, сіл, селищ, а також об'єктами їхньої спільної власності. А відтак, усупереч наведеному законодавству, на підставі рішення Одеської міської ради від 14.04.2010р. №5649-V "Про перелік об'єктів комунальної власності м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2010р., та внесення змін до рішень Одеської міської ради" приміщення 1-го поверху площею 104,6 кв.м., що розташовані по вул. Катерининській, буд. 30 були включені до цього переліку за №2 для приватизації.

У подальшому рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 29.07.2010р. №410 оформлено право власності на нежитлові приміщення першого поверху №502 загальною площею 104,5 кв.м. по вул. Катерининській, 30 у місті Одесі за територіальною громадою м.Одеси в особі Одеської міської ради. Виконавчим комітетом Одеської міської ради 30.08.2010р. видано свідоцтво серії САС №068287 про право власності на вказаний об'єкт нерухомого майна. Однак, на думку позивача, вказані об'єкти нерухомості належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області. Одеська міська рада не має повноважень щодо розпорядження об'єктами спільної, власності територіальних громад області. Відповідно до пункту 20 частини 1 статті 43, частини 4 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" вирішення питань щодо управління об'єктами спільної власності територіальних громад області є виключною компетенцією обласних рад. А тому, позивач вважає, що приймаючи дане рішення, Одеська міська рада вийшла за межі наданих їй законом повноважень, тому воно є незаконним та підлягає скасуванню.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 26.02.2014р. у зв'язку із надходженням касаційної скарги на Постанову Одеського апеляційного господарського суду по справі №916/13/2049 від 03.02.2014р. зупинено провадження у справі №916/434/14.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 13.06.2014р. поновлено провадження у справі №916/434/14 та розгляд справи призначено в засіданні суду.

Клопотання представника позивача - Одеської обласної ради за вх.№2-3052/14 від 24.07.2014р. про продовження строку вирішення спору, судом задоволено.

Відповідач - Одеська міська рада проти позову прокурора заперечує з підстав спливу позовної давності для звернення прокурора до суду із заявленим позовом, про що зазначено у поданій відповідачем до суду заяві про застосування строків позовної давності від 22.08.2017р. вх.№2-4464/17, а також з підстав, зазначених у відзиві від 24.07.2014р. за вх.№19245/14.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 06.08.2014р. задоволено клопотання відповідача Одеської міської ради від 24.07.2014р. за вх.№2-3049/14 та зупинено провадження у справі №916/434/14 до вирішення справи №916/1036/14.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 10.02.2015р. за клопотання прокурора відділу прокуратури Одеської області від 04.02.2015р. за вх.№2-571/14 поновлено провадження у справі №916/434/14 та розгляд справи призначено в засіданні суду.

Клопотання прокурора від 16.02.2015р. за вх.№4261/15 про залучення до матеріалів справи додаткових документів було судом задоволено.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 16.02.2015р. справу №916/434/14 призначено до колегіального розгляду.

Згідно довідки автоматичного розподілу справ між суддями від 16.02.2015р. визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Власова С.Г., судді - Рога Н.В., Гут С.Ф., зважаючи на що ухвалою Господарського суду Одеської області від 17.02.2015р. справу №916/434/14 прийнято до колегіального розгляду визначеним складом суду.

20.02.2015р. за вх.№4766/15, 14.04.2015р. за вх.№9457/15 позивачем Одеською обласною радою подано додаткові пояснення, в обґрунтування яких останній зазначає, що на виконання постанов Верховної Ради Української PCP Кабінетом Міністрів України 05.11.1991р. було прийнято постанову №311 "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю та власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність)", якою затверджено перелік державного майна України, що передавалось у власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальну власність). При цьому згідно з цим переліком у власність обласних рад передавалось не індивідуально визначене майно, а майно підприємств, установ та організацій за галузями господарювання. Пунктом 3 зазначеної постанови встановлено, що розмежування майна між власністю областей, міст Києва та Севастополя, і власністю районів, міст обласного підпорядкування, районів міст Києва та Севастополя проводиться облвиконкомами, Київським та Севастопольським міськвиконкомами за участю виконкомів нижчестоящих Рад народних депутатів. Пам'ятки культурної спадщини рішенням Одеської обласної Ради народних депутатів від 25.11.1991р. №266-ХХІ у власність міста Одеси, районів, сіл, селищ передані не були. Всі нерухомі пам'ятки архітектури та містобудування державної форми власності (згідно з постановами Ради Міністрів УРСР та рішеннями виконавчого комітету Одеської обласної ради народних депутатів про затвердження переліків нерухомих пам'яток історії та культури в Одеській області), в тому числі спірна будівля, були прийняті у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст Одеської області (комунальну власність Одеської обласної Ради народних депутатів). Так, Одеською обласною державною адміністрацією було видано розпорядження від 08.04.1993р. №197/93 „Про додатковий перелік пам'яток містобудування та архітектури місцевого значення в м.Одесі", на підставі якого будівлі, розташованій за адресою: м.Одеса, вул. Катерининська, 30, було надано статус пам'ятки архітектури місцевого значення. В свою чергу, ст. 21 Закону УРСР „Про охорону і використання пам'яток історії і культури" було закріплено, що будинки і споруди, віднесені до пам'яток історії та культури, надаються в користування державним, кооперативним, іншим громадським підприємствам, організаціям, установам, а також іншим організаціям і особам виконавчими комітетами обласних, міських (міст республіканського підпорядкування) Рад народних депутатів. Тим самим законом було чітко визначено повноваження саме обласних Рад народних депутатів бути розпорядником пам'яток культурної спадщини.

12.05.1993 року Одеською обласною Радою народних депутатів прийнято рішення №449-ХХІ "Про заходи для охорони та використання нерухомих пам'яток історії і культури в Одеській області", відповідно до якого нерухомі пам'ятки історії і культури в Одеській області прийнято до комунальної власності обласної ради. Враховуючи діючий на момент прийняття цього рішення Закон Української PCP "Про власність", обласна рада своїм рішенням не змінила форму власності на об'єкти культурної спадщини.

При цьому, відповідно до абзацу 2 пункту 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" майно, передане до комунальної власності областей і районів, а також набуте на інших законних підставах, є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст, управління яким відповідно до Конституції України здійснюють районні і обласні ради або уповноважені ними органи. Відчуження зазначеного майна здійснюється лише за рішенням власника або уповноваженого ним органу.

Необхідно зазначити, що вказане вище рішення Одеської обласної Ради народних депутатів від 12 травня 1993 року № 449-ХХІ, яким нерухомі пам'ятки історії і культури в Одеській області прийнято до комунальної власності обласної ради, неодноразово оскаржувалося Одеською міською радою, проте, такі позови були залишені судами без розгляду, тобто, на сьогоднішній день дане рішення є чинним.

Також позивач зауважує, що відповідно до інформації, наданої управлінням охорони об'єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації будівля, що розташована за адресою:м. Одеса, вул. Катерининська, 30 є пам'яткою архітектури місцевого значення та занесена до державного реєстру нерухомих пам'яток України відповідно до наказу Міністерства культури і туризму від 20.06.2008р. №728/0/16-08 (за номером 329-Од), що підтверджує її правовий статус об'єкта культурної спадщини.

Клопотання прокурора від 03.03.2015р. за вх.№5660/15 про залучення до матеріалів справи додаткових документів було судом задоволено.

Судове засідання, призначене на 03.03.2015р. не відбулося у зв'язку із перебуванням головуючого судді на лікарняному.

Клопотання представника Одеської обласної ради за вх.№7629/15 від 24.03.2015р. про надання можливості ознайомитися із матеріалами справи, судом 31.03.2015р. задоволено.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 16.04.2015р. за клопотанням позивача від 16.04.2015р. вх.№2-2060/15 строк розгляду справи продовжено до 05.05.2015р.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 16.04.2015р. задоволено клопотання позивача від 14.04.2015р. за вх.№2-1931/14 та зупинено провадження у справі №916/434/14 до вирішення справи №К/800/12970/14.

19.01.2017р. за вх.№326/17 до канцелярії суду від Прокуратури Одеської області надійшло клопотання про поновлення провадження у справі та надана інформація щодо розгляду Вищим адміністративним судом України справи №К/800/12970/14 із відповідними доказами.

19.07.2017р. за вх.№2-3890/17 до канцелярії суду від Прокуратури Одеської області надійшло клопотання про поновлення провадження у справі та надана інформація щодо розгляду Вищим адміністративним судом України справи №К/800/12970/14 із відповідними доказами.

Згідно розпорядження в.о. керівника апарату Господарського суду Одеської області Мінакова О.А. від 10.08.2017р. №781, приймаючи до уваги закінчення повноважень члена колегії - судді Гута С.Ф. з 11.10.2015р., призначено автоматичний повторний розподіл справи №916/434/14, за результатами якого визначено наступний склад суду: головуючий суддя - Власова С.Г., судді - Рога Н.В., Никифорчук М.І., зважаючи на що ухвалою суду від 14.08.2017р. справа №916/434/14 прийнята до провадження визначеним складом суду та поновлено провадження у справі.

Клопотання сторін від 07.09.2017р. вх.№19243/17, від 10.10.2017р. вх.№21650/17, від 26.10.2017р. за вх.№22852/17 про нездійснення фіксації судового процесу судом задоволені.

22.08.2017р. за вх.№18307/17 та 04.09.2017р. за вх.№18852/17 від Одеської міської ради надійшли додаткові пояснення, в яких останній знову посилається на Постанову КМУ від 05.11.1991р. №311 та рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991р. №266-ХХІ, якими затверджені перелік державного майна, що передано у власність Одеської обласної ради (додаток №1) та Перелік державного майна, що передається у власність міст обласного підпорядкування (додаток №2). Згідно п.1 розділу „Житлово-комунальне господарство" додатку 2 до вказаного рішення у комунальну власність адміністративно-територіальної одиниці м. Одеси передано весь житловий та нежитловий фонд місцевих рад народних депутатів, до категорії якого віднесено, зокрема, й спірне майно. Крім того, як зазначає відповідач-1, відповідно до акту приймання-передачі державного майна в комунальну власність м. Одеси по галузі житлово-комунальне господарство від 18.02.1992р., складеного на підставі Постанови КМУ від 05.11.1991р. №311 та рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991р. №266-ХХІ обласне управління житлово-комунального господарства передало, а управління житлово-комунального господарства м. Одеси прийняло державне майно. Відповідно до зведеної відомості житлового та не житлового фонду місцевих рад було передано 15,5 тис. житлових будівель. Вказаний акт приймання-передачі затверджений рішенням виконавчого комітету народних депутатів Одеської міської ради від 06.04.1992р. Таким чином, на думку Одеської міської ради, розмежування державного майна України між спільною власністю територіальних громад Одеської області та власністю територіальної громади міста Одеси завершилося з моменту затвердження виконавчим комітетом народних депутатів Одеської міської ради відповідних актів приймання-передачі. Крім того, Одеська міська рада вказує, що будь-яка пам'ятка архітектури окрім свого статусу культурної спадщини має інший статус, який визначається її цільовим призначенням (житловий будинок, нежитлова будівля, театр, лікарня, музей, бібліотека тощо), тобто, має подвійний статус.

22.08.2017р. за вх.№2-4460/17 Одеською міською радою подана заява про застосування строків позовної давності, яка залучена судом до матеріалів справи. В обґрунтування заяви відповідач-1 зазначає, що Одеська обласна рада вважаючи себе власником спірного об'єкту нерухомого майна, зобов'язана була його утримувати. А тому на думку Одеської міської ради 12.05.1993 року є днем, коли Одеська обласна рада довідалась або могла довідатися про порушення свого права. Крім того, до позову не додано жодних документів на підтвердження утримання Одеською обласною радою спірного об'єкту з 1993 року. Враховуючи ст.ст. 71, 76 Цивільного кодексу Української PCP, ч. 2 сг. 50 Закону України "Про власність", відповідач-1 стверджує, що строк позовної давності стосовно вимог прокуратури Одеської області сплив у 1996 році. В свою чергу, Одеська міська рада з 1991 року відкрито користувалася спірними приміщеннями, забезпечуючи їх утримання.

Також, відповідач - Одеська міська рада зазначає, що пунктом 2 рішення Одеської обласної ради від 22.09.2006p. №73-V зазначено, що повноваження з управління об'єктами спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, визначеними у розділах 1-8 додатка до цього рішення, делеговано Одеській обласній державній адміністрації, а відтак на виконання зазначеного рішення Одеською обласною державною адміністрацією 12.02.2007 року прийняте розпорядження №47/А-2007, додатком до якого визначено перелік об'єктів спільної власності територіальних громад, сіл, селищ, міст області, повноваження з управління якими делеговані обласній державній адміністрації (копія розпорядження додається). Пунктом 4 вказаного розпорядження функції щодо управління об'єктами територіальних громад, сіл, селищ, міст області, що є об'єктами культурної спадщини, покладено на управління охорони об'єктів культурної спадщини облдержадміністрації. Таким чином, за твердженням Одеської міської ради, уповноваженим органом щодо управління об'єктами культурної спадщини в межах міста, що перебувають в управлінні обласної ради, визначено управління охорони об'єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації. Відповідно до пункту 1 спірного рішення Одеської міської ради від 14.04.2010р. №5649-V "Про перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2010р., та внесення змін до рішень Одеської міської ради" приватизація спірних приміщень здійснювалась шляхом їх викупу орендарем - орендним. В свою чергу, висновком від 06.09.2010р. №01-13/4077 управління охорони об'єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації погодило відчуження Одеською міською радою спірного об'єкту нерухомості. Тобто, Одеська міська рада стверджує, що орган, уповноважений обласною радою здійснювати управління відповідним майном, надав згоду на відчуження даного майна, що позбавляє Одеську обласну раду права посилатися на необізнаність з приводу укладання зазначеного договору та права витребувати спірне майно у добросовісного набувача на підставі статті 388 Цивільного кодексу України. Таким чином, вимагаючи визнання недійсним рішення Одеської міської ради Одеська обласна рада повинна була дізнатися про прийняття спірного рішення не пізніше 06.09.2010 року.

Крім того, відповідач-1 посилається на правову позицію Верховного суду України, викладену у постанові від 22.02.2017р. у справі №6-17цс17 про те, що порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться у ст. 261 ЦК України дає підстави для висноску про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Також, аналогічні висновки за твердженнями відповідача-1, викладені у Постанові ВГСУ від 24.03.2014р. у справі №5002-29/2719-2011, де зазначено, що якщо позивач виконує у встановоленому порядку функції з управління майном, що перебуває у державній власності, то виконуючи свої функції повинен був дізнатися про оспорюваний правочин одразу після його укладення. Враховуючи вказане, Одеська міська рада вважає, що строк позовної давності стосовно вимог прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Одеської обласної ради сплив у 2013 році.

Клопотання прокурора від 05.09.2017р. за вх.№19119/17 про залучення до матеріалів справи додаткових документів було судом задоволено.

05.09.2017р. за вх.№19122/17 та 07.09.2017р. за вх.№19213/17 прокурорм відділу прокуратури області подані пояснення по справі, в обгрунтування яких зазначено, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21.12.2016р. провадження у справі за позовом заступника прокурора м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської обласної ради до виконавчого комітету Одеської міської ради, КП "Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості", ТОВ "Валькор", третя особа - Одеська міська рада про визнання дій протиправними закрито на підставі статті 157 КАС України. Вказана ухвала набрала законної сили. Разом з тим, постановою Господарського суду Одеської області від 09.10.2006р. частково задоволено позов Одеської обласної ради - визнано нечинним та скасовано рішення виконавчого комітету Одеської міської ради №259 від 29.06.2005р. "Про реєстрацію об'єктів комунальної власності м. Одеси" зі змінами, внесеними рішенням виконкому Одеської міської ради №395 від 22.08.2006р., в частині включення в додаток до рішення 406 об'єктів нерухомості, зазначених в адміністративному позові Одеської обласної ради від 03.08.2006р. Вказаним рішенням виконкому Одеської міської ради, скасованим постановою Господарського суду Одеської області від 09.10.2006р., до переліку об'єктів, які підлягали реєстрації як об'єкти комунальної власності м. Одеси, під №119 включено об'єкт культурної спадщини - прибутковий будинок Леслі 1880, розташований по вул. Катерининська, 30 в м. Одесі. Вказана постанова залишена в силі ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10.12.2008р. у справі № К-5433/07. Також прокурор зазначає, що у вказаній ухвалі ВАСУ зазначено, що відповідно до ч.1 ст. 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація речових прав на нерухоме майно проводиться на підставі заяви правоволодільця (правонабувача), сторін (сторони) правочину, за яким виникли речові права, або уповноважених нею осіб. А тому, оскільки Одеська обласна рада, як орган місцевого самоврядування, який від імені територіальних громад сіл, селищ, міст області здійснює управління об'єктами їхньої спільної власності, не надавала відповідачу ніяких повноважень та заяв щодо здійснення державної реєстрації права спільної власності на пам'ятки архітектури та містобудування, то на думку прокурора, у виконкому Одеської міської ради не було жодних повноважень на прийняття спірного рішення. Окрім того, прокурор вказує, що судом зазначено, що зобов'язуючи КП "ОМБТІ та РОН" оформити та видати свідоцтва про право власності на об'єкти нерухомості, що належать до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області без відповідної заяви Одеської обласної ради про їх державну реєстрацію, без надання відповідних документів та вчинення інших обов'язкових дій, відповідач вийшов за межі наданих йому повноважень, порушив норми ст.ст. 4, 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Таким чином, за твердження прокурора, факт протиправності включення до переліку об'єктів комунальної власності м. Одеси вказаного вище будинку установлено постановою Господарського суду Одеської області від 09.10.2006р. у справі №К-5433/07 та, відповідно до ст. 35 ГПК України, доказуванню не підлягає, а тому, прокурор вважає, що з урахуванням викладеного позовні вимоги прокуратури області є законними та обґрунтованими.

07.09.2017р. за вх.№19296/17 Одеською обласною радою було подано пояснення по справі, в обґрунтування яких позивач зазначає, що Постановою КМУ від 05.11.1991р. №311 "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю та власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність)", затверджено перелік державного майна України, що передавалось у власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальну власність). При цьому згідно з цим переліком у власність обласних рад передавалось не індивідуально визначене майно, а майно підприємств, установ та організацій за галузями господарювання. Пунктом 3 зазначеної постанови встановлено, що розмежування майна між власністю областей, міст Києва та Севастополя, і власністю районів, міст обласного підпорядкування, районів міст Києва та Севастополя проводиться облвиконкомами, Київським та Севастопольським міськвиконкомами за участю виконкомів нижчестоящих Рад народних депутатів. Пам'ятки культурної спадщини рішенням Одеської обласної Ради народних депутатів від 25.11.1991р. №266-ХХІ у власність міста Одеси, районів, сіл, селищ передані не були. Всі нерухомі пам'ятки архітектури та містобудування державної форми власності (згідно з постановами Ради Міністрів УРСР та рішеннями виконавчого комітету Одеської обласної ради народних депутатів про затвердження переліків нерухомих пам'яток історії та культури в Одеській області), в тому числі спірна будівля будівля, були прийняті у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст Одеської області (комунальну власність Одеської обласної Ради народних депутатів).

12.05.1993 року Одеською обласною Радою народних депутатів прийнято рішення №449-ХХІ "Про заходи для охорони та використання нерухомих пам'яток історії і культури в Одеській області", відповідно до якого нерухомі пам'ятки історії і культури в Одеській області прийнято до комунальної власності обласної ради. При цьому, відповідно до абзацу 2 пункту 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" майно, передане до комунальної власності областей і районів, а також набуте на інших законних підставах, є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст, управління яким відповідно до Конституції України здійснюють районні і обласні ради або уповноважені ними органи. Відчуження зазначеного майна здійснюється лише за рішенням власника або уповноваженого ним органу. Позивач зазначає, що вказане вище рішення Одеської обласної Ради народних депутатів від 12 травня 1993 року № 449-ХХІ, яким нерухомі пам'ятки історії і культури в Одеській області прийнято до комунальної власності обласної ради на сьогоднішній день є чинним.

02.10.2017р. за вх.№21088/17 від представника Одеської міської ради надійшли письмові пояснення, які залучені судом до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 10.10.2017р. за клопотанням позивача від 10.10.2017р. вх.№2-5359/17 строк розгляду справи продовжено до 26.10.2017р.

Клопотання прокурора відділу прокуратури Одеської області Радянського О. Від 26.10.2017р. за вх.№22819/17 про залучення до матеріалів справи додаткових документів, судом було задоволено.

Заслухавши пояснення прокурора та представників сторін, розглянувши та дослідивши всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи, господарський суд дійшов наступних висновків.

У відповідності до пунктів першого та третього Постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991р. №311 "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)" затверджено перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності), що додається; установлено, що розмежування майна між власністю областей, міст Києва та Севастополя і власністю районів, міст обласного підпорядкування, районів міст Києва та Севастополя провадиться облвиконкомами, Київським і Севастопольським міськвиконкомами за участю виконкомів нижчестоящих Рад народних депутатів. При цьому, згідно з цим переліком у власність обласних рад передавалось не індивідуально визначене майно, а майно підприємств, установ та організацій за галузями господарювання.

Рішенням Одеської обласної Ради народних депутатів від 25.11.1991р. №266-XXI "Про розмежування державного майна між власністю обласної Ради, міст обласного підпорядкування та районів області", у відповідності до Законів УРСР "Про місцеві Ради народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування", "Про власність", постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991р. №311 "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)" та з урахуванням результатів роботи узгоджувальної комісії обласної Ради народних депутатів з розгляду питань віднесення майна до комунальної власності місцевих рад різних рівнів, рішень облвиконкому від 17.08.1991р. №323, від 02.11.1991р. №161 та від 19.11.1991р. затверджено перелік державного майна, що передається у власність обласної Ради народних депутатів, міст обласного підпорядкування та районів області згідно додатку 1-3.

Додатком №1 до рішення Одеської обласної Ради народних депутатів від 25.11.1991р. №266-XXI "Про розмежування державного майна між власністю обласної Ради, міст обласного підпорядкування та районів області" у переліку державного майна, що передається у власність обласної Ради народних депутатів по галузі культури визначено чіткий перелік об'єктів культури, які передані у власність обласної Ради народних депутатів, до якого спірне майно не включено.

Додатком №2 до рішення Одеської обласної Ради народних депутатів від 25.11.1991р. №266-XXI "Про розмежування державного майна між власністю обласної Ради, міст обласного підпорядкування та районів області" у переліку державного майна, що передається у власність міст обласного підпорядкування (м. Одеса) по галузі культури визначено чіткий перелік об'єктів культури, які передані у власність м. Одеси, до якого спірне майно не включено.

Разом з тим, згідно Додатку №2 до рішення Одеської обласної Ради народних депутатів від 25.11.1991р. №266-XXI "Про розмежування державного майна між власністю обласної Ради, міст обласного підпорядкування та районів області" до переліку державного майна, що передається у власність міст обласного підпорядкування (м. Одеса) по галузі житлово-комунального господарства включено житловий та нежитловий фонд місцевих Рад народних депутатів.

Правовий режим використання пам'яток культурної спадщини з 1978 року по 2000 рік визначався Законом УРСР "Про охорону і використання пам'яток історії і культури".

Відповідно до Закону Української РСР "Про охорону і використання пам'яток історії та культури" нерухомі пам'ятки історії і культури були поділені на пам'ятки загальносоюзного, республіканського та місцевого значення. Перелік пам'яток історії і культури республіканського значення затверджувався Радою Міністрів Української РСР, а переліки пам'яток історії і культури місцевого значення затверджувалися виконавчими комітетами обласних, міських (міст республіканського підпорядкування) Рад народних депутатів.

Згідно статті 7 вказаного Закону державне управління в галузі охорони і використання пам'яток історії та культури здійснювалось, зокрема, виконавчими комітетами обласних Рад народних депутатів.

Положеннями статті 8 Закону визначалось, що виконавчі комітети обласних Рад народних депутатів затверджують переліки пам'яток історії та культури місцевого значення, встановлюють зони їх охорони, а також вирішують інші питання в галузі охорони і використання пам'яток історії та культури, віднесені до їх відання законодавством Союзу РСР і Української РСР.

В свою чергу, у статті 21 Закону було закріплено, що будинки і споруди, віднесені до пам'яток історії та культури, надаються в користування державним, кооперативним, іншим громадським підприємствам, організаціям, установам, а також іншим організаціям і особам виконавчими комітетами обласних, міських (міст республіканського підпорядкування) Рад народних депутатів. Тим самим, Законом УРСР "Про охорону і використання пам'яток історії і культури" було чітко визначено повноваження саме обласних Рад народних депутатів бути розпорядником пам'яток культурної спадщини.

Крім того слід зазначити, що листом вих.№0115/3509 від 28.11.2014р. Управління охорони об'єктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації повідомлено Заступника прокурора області прокуратури Одеської області Горностаєву Т.В., що до об'єктів культурної спадщини, що перебувають під охороною держави як пам'ятки та занесені до Державного реєстру нерухомих пам'яток України, належать будівлі за наступними адресами, однією із яких вказана вул. Катерининська, 30, а також надано додаток №1 до листа Управління охорони об'єктів культурної спадщини №0115/3509 від 28.11.2014р., із якого вбачається, що за п.5 включено будинок житловий Леслі, 1880-і, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Катерининська, 30, вид та категорія пам'ятки - пам'ятка архітектури та містобудування місцевого значення.

У зв'язку з необхідністю визначення системності управління пам'ятками культурної спадщини для забезпечення нормальних умов розвитку сфери охорони і використання нерухомих пам'яток історії і культури до кінцевого розмежування цих об'єктів між центральними органами державної влади і адміністративно-територіальними одиницями 12 травня 1993 року Одеською обласною радою народних депутатів було прийнято рішення № 449-ХХІ "Про заходи для охорони та використання нерухомих пам'яток історії і культури в Одеській області", відповідно до якого нерухомі пам'ятки історії і культури в Одеській області прийнято до комунальної власності обласної ради. Крім того:

- до прийняття Верховною Радою та Кабінетом Міністрів України законодавчих та нормативних актів, які розмежовують права власності на нерухомі пам'ятки історії та культури, прийнято в комунальну власність Одеської обласної Ради народних депутатів нерухомі пам'ятки історії та культури в Одеській області, які є державною власністю;

- заявлено прохання до Верховної Ради, Кабінету Міністрів України прийняти відповідні нормативні акти, які забезпечують закріплення права власності на об'єкти національної культурної спадщини за суб'єктами власності, а також акти, які забезпечують створення відповідних державних органів охорони національної культурної спадщини, передбачені Міжнародною конвенцією про охорону культурної та природної спадщини;

- рекомендовано Одеській обласній державній адміністрації, міським, селищним та сільським Радам народних депутатів за участі спеціально уповноважених органів охорони пам'яток сформувати єдину систему державних органів охорони об'єктів національної культурної спадщини, розробити узгоджену концепцію охорони історичної спадщини в Одеській області, а також підготувати обласній Раді народних депутатів пропозиції зі створення ринкових механізмів охорони, відновлення та використання культурної спадщини;

- доручено секретаріату обласної Ради народних депутатів разом з Одеською обласною державною адміністрацією та міськрайвиконкомами до 1 вересня 1993р. здійснити комплексну інвентаризацію нерухомих пам'яток історії та культури в Одеській області з метою визначення суб'єктів власності на ці об'єкти та оформлення відповідних документів, закріплюючих їх права та обов'язки із забезпечення схоронності пам'яток, податковим та адміністративним пільгам,а також підготовки пропозицій з передачі нерухомих пам'яток історії та культури в комунальну власність Ради народних депутатів базового рівня.

При цьому, відповідно до абзацу 2 пункту 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" майно, передане до комунальної власності областей і районів, а також набуте на інших законних підставах, є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст, управління яким відповідно до Конституції України здійснюють районні і обласні ради або уповноважені ними органи. Відчуження зазначеного майна здійснюється лише за рішенням власника або уповноваженого ним органу.

24.04.2003р. Одеською обласною радою прийнято рішення №154-XXIУ "Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада", яким вирішено затвердити нову редакцію переліку об'єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада, станом на 01.04.2003р. згідно з додатком.

У пункті 11.1.124 переліку вказано і спірну будівлю - будинок Леслі, 1880-і, вул. Катерининська,30.

На підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради №410 від 29.07.2010р. територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради було видано свідоцтво серія САС №068287 від 30.08.2010р. про право власності на нежитлові приміщення першого поверху №502, що розташований по вул. Катерининській, 30, в м. Одесі.

22.09.2006р. рішенням Одеської обласної ради №73-V "Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада" затверджена нова редакція переліку об'єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада, станом на 01.09.2006р. згідно з додатком 1.

Пунктом 8 додатку 1 до рішення Одеської обласної ради від 22.09.2006р. №73-V вказано об'єкти культурної спадщини в редакції п.11 рішення обласної ради від 24.04.2003р. №154-XXIV "Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада".

В подальшому рішенням Одеської міської ради від 14 квітня 2010 року №5649-V "Про перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2010 році, та внесення змін до рішень Одеської міської ради" до вказаного переліку для викупу орендарем за грошові кошти за №2 включено приміщення першого поверху площею 104,6 кв.м, яке знаходиться у м. Одесі по вулиці Катерининській, 30.

Так, на підставі вказаного рішення Одеської міської ради 06.10.2010р. між територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради (продавець) та МПП "Легіон" (покупець) укладено договір купівлі-продажу №3514, на підставі якого здійснено відчуження нежилих приміщень першого поверху №502, розташованих за адресою: м. Одеса, вул. Катерининська, 30, що в цілому складаються з приміщень загальною площею 104,5кв.м, основною площею 101,5кв.м.

Відповідно до п. 3.2 договору право власності на об'єкти купівлі-продажу переходить до покупця з моменту державної реєстрації права власності на нерухомість. Державна реєстрація здійснюється після повної оплати вартості об'єктів купівлі-продажу, що визначена у п. 1.3 цього договору, штрафних санкцій, що можуть виникнути у зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за цим договором, та отримання покупцем акта приймання-передачі.

Крім того, рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 12.05.1993р. № 449-ХХІ, яким нерухомі пам'ятки історії і культури в Одеській області прийнято до комунальної власності обласної ради, неодноразово оскаржувалося прокуратурою Одеської області та Одеською міською радою. Так, постановою Господарського суду Одеської області від 25.12.2006 року у справі №22/401-06-11665а, що набрала законної чинності згідно з ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 03.05.2007 року, в задоволенні позовних вимог за позовом Одеської міської ради до Одеської облради про визнання нечинним рішення Одеської облради від 22.09.2006 року № 73-V "Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада" відмовлено повністю. Суд під час розгляду вказаної справи № 22/401-06-11665А дійшов висновку, що пам'ятки історії і культури як окремі об'єкти права власності та об'єкти соціальної сфери до комунальної власності міст обласного підпорядкування та районів не передавалися. Зокрема, судом встановлено, що на підставі рішення Одеської обласної Ради народних депутатів від 12 травня 1993 року № 449-ХХІ "Про заходи для охорони та використання нерухомих пам'яток історії і культури в Одеській області" обласна Рада народних депутатів прийняла у комунальну власність обласної Ради народних депутатів пам'ятки історії і культури. Таким чином, господарським судом вже було встановлено, що нерухомі пам'ятки історії і культури є спільною власністю територіальних громад області в особі Одеської обласної ради. Крім того, матеріали справи не містять інформації про те, що зазначене судове рішення скасовано, і відповідно при розгляді даної справи є преюдиціальним.

Пунктом 3 Постанови КМУ від 05.09.1991р № 311 встановлено, що розмежування майна між власністю областей, міст обласного підпорядкування провадиться облвиконкомами за участю виконкомів нижчестоящих рад народних депутатів. Зважаючи на що, для передачі спірної будівлі із власності Одеської обласної ради до власності Одеської міської ради необхідна була наявність рішення виконкому Одеської обласної Ради народних депутатів про передачу спірної будівлі у власність Одеської міської ради та рішення виконкому Одеської міської ради про прийняття спірної будівлі у власність та, відповідно, акт, підписаний уповноваженими особами виконкому Одеської міської ради та виконкому Одеської обласної Ради народних депутатів, про приймання-передачу спірної будівлі.

Відповідно до пункту 5 статті 16 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні" права суб'єкта комунальної власності від імені та в інтересах територіальних громад здійснюють відповідні ради.

Одеською міською радою не надано рішення Одеської обласної ради або виконкому Одеської обласної Ради народних депутатів про передачу будівлі, розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Катерининська, 30, у власність Одеської міської ради та рішення виконкому Одеської міської ради про прийняття спірної будівлі у власність - єдиних повноважних органів по передачі та прийманню державної власності відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 05.09.1991р. №311 та Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні".

Однак, в порушення вказаних приписів, на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради №259 від 29.06.2005р. територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради 05 березня 2007 року було видано свідоцтво серія САВ №308125 про право на об'єкт в цілому, що розташований по вул. Катерининській, 30, в м. Одесі. Оскільки вказаний об'єкт нерухомості належав до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області в особі Одеської обласної ради, то відповідно Одеська міська рада не мала повноважень щодо розпорядження об'єктами спільної власності територіальних громад області. Відповідно до пункту 20 частини 1 статті 43, частини 4 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" вирішення питань щодо управління об'єктами спільної власності територіальних громад області є виключною компетенцією обласних рад, зважаючи на що, Одеська міська рада вийшла за межі наданих їй Законом повноважень, тому воно є незаконним.

Відповідно ч. 2 п.10 розділу 5 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" майно передане до комунальної власності областей і районів, а також набуте на інших законних підставах є спільною власністю територіальних громад, сіл, селищ, міст, управління якими відповідно до Конституції України здійснюють районні і області ради або уповноважені ними органи. Відчуження зазначеного майна здійснюється лише за рішенням власника або уповноваженого ним органу.

Статтею 329 ЦК України передбачено, що юридична особа публічного права набуває права власності на майно, переданого їй у власність, та на майно, набуте нею у власність на підставах, не заборонених законом.

До того ж слід зазначити, що 26 березня 1991 року Постановою Верховної Ради Української РСР введено в дію Закон Української РСР „Про власність".

Стаття 2 зазначеного Закону визначала, що власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна.

При цьому Закон у ст. 31 до державної власності в Україні відносив загальнодержавну (республіканську) власність і власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальну власність). Суб'єктами права комунальної власності визначалися адміністративно-територіальні одиниці в особі обласних, районних, міських, селищних, сільських Рад народних депутатів. Об'єктами права комунальної власності Законом було визначено майно, що забезпечує діяльність відповідних Рад і утворюваних ними органів; кошти місцевих бюджетів, державний житловий фонд, об'єкти житлово-комунального господарства, майно підприємств та інше.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Такі положення ЦК кореспондуються з положеннями ст. 20 ГК України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 203 Цивільного кодексу України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 вказаного Кодексу визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В свою чергу недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу є підставою недійсності правочину (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Згідно зі статтею 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Крім того, відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно зі статтею 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Зважаючи на викладене, оцінюючи докази в їх сукупності, суд доходить до висновку про неправомірність відчуження Одеською міською радою на користь МПП „Легіон" за оспорюваним договором спірного приміщення, оскільки таке відчуження здійснено особою, яка не є власником цього приміщення.

Також, Одеською міською радою заявлено про застосування строку позовної давності (заява від 22.08.2017р. за вх.№2-4460/17.).

Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Така ж правова позиція викладена і у п.2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", з наступними змінами і доповненнями.

За вимогами ч.ч. 3,4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється: 1) на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом; 2) на вимогу вкладника до банку (фінансової установи) про видачу вкладу; 3) на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, крім випадків завдання такої шкоди внаслідок недоліків товару, що є рухомим майном, у тому числі таким, що є складовою частиною іншого рухомого чи нерухомого майна, включаючи електроенергію; 4) пункт 4 виключено; 5) на вимогу страхувальника (застрахованої особи) до страховика про здійснення страхової виплати (страхового відшкодування); 6) на вимогу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного матеріального резерву, стосовно виконання зобов'язань, що випливають із Закону України "Про державний матеріальний резерв". Законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 08.06.2016р. у справі №6-3029цс15 та від 08.06.2016р. у справі №6-3089цс15.

Відповідно до вимог ст. 111-28 ГПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (п.570 рішення від 20.09.2011р. за заявою №14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п.51 рішення від 22.10.1996р. за заявами №22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

При цьому відповідно до п. 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" № 10 від 29.05.2013 р., початок перебігу позовної давності визначається за правилами ст. 261 ЦК України. Якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор. У таких випадках питання про визнання поважними причин пропущення позовної давності може порушуватися перед судом як прокурором, так і позивачем у справі. У разі коли згідно із законом позивачем у справі виступає прокурор (ч. 2 ст. 29 ГПК), позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення або про особу, яка його допустила, довідався або мав довідатися відповідний прокурор.

А тому суд зазначає, що спірний об'єкт нерухомості мав статус державної (загальнодержавної) власності, у зв'язку з чим будь-які дії щодо зміни власника цього майна є неправомірними, відповідно права позивача, який не надавав згоди на відчуження спірного майна, було порушено саме під час зміни власника як у 2007, так і у 2010 році. Крім цього, відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №27218182 від 06.09.2010р. право власності на нежитлові приміщення першого поверху №502 по вул. Катерининській, 30 в м. Одесі було зареєстроване 06.09.2010р. згідно свідоцтва про право власності серія САС №068287 від 30.08.2010р., виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради №410 від 29.07.2010р. Подалі, право власності на спірне приміщення було зареєстровано 06.10.2010 р. за МПП „Легіон" на підставі спірного договору купівлі-продажу від 06.10.2010р., зважаючи на що позивач міг і повинен був дізнатися про порушене право у разі належного виконання своїх обов'язків, передбачених законом.

А відтак, як вказано у Постанові Вищого господарського суду України від 24.03.2014 р. у справі № 5002-29/2719-2011, якщо позивач виконує у встановленому порядку функції з управління майном, що перебуває у державній власності, то, виконуючи свої функції, повинен був дізнатись про оспорюваний правочин одразу після його укладення. Однак, станом на час подання прокурором позову Одеська обласна рада не вживала заходів, спрямованих на повернення спірного майна.

В силу положень ч. 4, 5 ст. 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, судом встановлено сплив позовної давності для звернення прокурора із заявленим позовом в інтересах держави в особі Одеської обласної ради та пропуск строку позовної давності без поважних причин, з огляду на що суд відмовляє Заступнику прокурора Одеської області у задоволенні позовних вимог заступника прокурора про визнання права спільної власності територіальних громад Одеської області в особі Одеської обласної ради на приміщення першого поверху №502 загальною площею 104,5кв.м., основною площею 101,5кв.м. по вул. Катерининській, будинок 30 у м. Одеса; про визнання незаконним та скасування пункту 1 рішення Одеської міської ради №5649-V від 14.04.2010р. "Про перелік об`єктів комунальної власності м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2010 році та внесення змін до рішень Одеської міської ради" в частині включення до цього переліку за №2 приміщення першого поверху площею 104,6кв.м. по вул. Катерининській, будинок 30 у м. Одеса; про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 06.10.2010р. нежитлових приміщень першого поверху №502, загальною площею 104,5кв.м., основною площею 101,5кв.м. у м. Одесі по вул. Катерининській, будинок 30 вартісю 1 239 480,00грн. (один мільйон двісті тридцять дев'ять тисяч чотириста вісімдесят гривень 00 коп.), укладеного між Одеською міською радою та Малим приватним підприємством „Легіон"; про зобов'язання Мале приватне підприємство „Легіон" повернути Одеській обласній раді нежитлові приміщення першого поверху №506 загальною площею 104,5кв.м., основною площею 101,5кв.м. у м. Одесі по вул. Катерининській, будинок 30 вартісю 1 239 480,00грн. (один мільйон двісті тридцять дев'ять тисяч чотириста вісімдесят гривень 00 коп.) з чужого незаконного володіння шляхом виселення.

На підставі ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору та покладаються на прокуратуру.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської обласної ради відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили згідно зі ст.85 ГПК України, після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повне рішення складено 27 жовтня 2017 р.

Головуючий суддя С.Г. Власова

суддя М.І.Никифорчук

суддя Н.В.Рога