ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2017 року Справа № 909/1192/14
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Рогач Л.І., - головуючого, доповідача
Алєєвої І.В., Коробенка Г.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_4
на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 05.04.2017
у справі№ 909/1192/14
Господарського судуІвано-Франківської області
за позовомПублічного акціонерного товариства "Українська залізниця"
до- Яремчанської міської ради Івано-Франківської області - фізичної особи - підприємця ОСОБА_4
провизнання недійсним рішення Яремчанської міської ради, визнання недійсним договору оренди землі та державного акта на земельну ділянку,

за участю представників:
позивачане з'явився;
відповідачівне з'явились

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року Державне територіально-галузеве об'єднання "Львівська залізниця" в особі відокремленого підрозділу "Івано-Франківської дирекції залізничних перевезень" Державного територіально-галузевого об'єднання "Львівська залізниця" звернулось до господарського суду з позовом до Яремчанської міської ради Івано-Франківської області, фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, в якому просило визнати недійсними: рішення Яремчанської міської ради від 22.03.2002 № 209-3/2002 в частині продажу земельної ділянки площею 30 кв. м. підприємцю ОСОБА_4 по АДРЕСА_1, Державний акт на право власності від 27.09.2004 на земельну ділянку ІФ № 9005351 кадастровий № НОМЕР_1, пункт 7 рішення Яремчанської міської ради № 232-4/2004 від 28.10.2004 в частині передачі в оренду земельної ділянки площею 100 кв.м підприємцю ОСОБА_4 по АДРЕСА_1; договір оренди землі від 29.12.2004, укладений відповідачами. Позовні вимоги мотивовано порушенням норм земельного законодавства при прийнятті спірних рішень та, відповідно, укладенні спірного договору та видачі акта, оскільки передана у власність земельна ділянка знаходиться в зоні смуги відведення залізниці, відноситься до земель залізничного транспорту, які не можуть передаватися у державну власність а, відтак, передача земельної ділянки порушує права позивача та відбулася в порушення вимог статей 68, 84, 116, 149 Земельного кодексу України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин), Законів України "Про транспорт", "Про залізничний транспорт".

Відповідачі проти позову заперечили, Яремчанська міська рада у відзиві вказала, що позивач не подав доказів оформлення та реєстрації прав на землю у встановленому законодавством порядку, відтак, не довів своїх порушених прав як належний землекористувач в порядку статей 152, 155 Земельного кодексу України; також, заперечуючи проти задоволення позову, Яремчанська міська рада заявила про застосування позовної давності відповідно до статті 267 Цивільного кодексу України.

Справа розглядалась господарськими судами неодноразово.

24.01.2017 позивач подав до господарського суду заяву про зміну предмету позову, в якій просив доповнити позов такою вимогою: визнати недійсним з моменту його укладення договір купівлі-продажу земельної ділянки АЕР № 6862284 від 11.04.2002, реєстраційний № 36 площею 0,0030 га у АДРЕСА_1, укладений Яремчанською міською радою та підприємцем ОСОБА_4.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 01.03.2017 (суддя Неверовська Л.М.) з врахуванням заяви про зміну предмета позову позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" задоволено. Визнано недійсним рішення Яремчанської міської ради № 209-3/2002 від 22.03.2002 "Про продаж земельних ділянок у приватну власність для здійснення підприємницької діяльності" в частині продажу земельної ділянки площею 30 кв.м. по АДРЕСА_1 підприємцю ОСОБА_4 Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки АЕР №686284 від 11.04.2002, реєстраційний номер № 36, площею 0,003 га у АДРЕСА_1, укладений між Яремчанською міською радою та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4. Визнано недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку ІФ № 9005351 від 27.09.2004, кадастровий №050090053. Стягнуто з відповідачів на користь позивача судовий збір.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 05.04.2017 (судді: Плотніцький Б.Д. - головуючий, Малех І.Б., Михалюк О.В.) рішення залишено без змін, як законне і обґрунтоване.

Не погоджуючись з висновками суду апеляційної інстанції, фізична особа-підприємець ОСОБА_7 подав до Вищого господарського суду України касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та постанову судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Касаційну скаргу вмотивовано доводами про порушення судами норм матеріального та процесуального права, а саме: суди невірно застосували приписи статей 202, 203, 215 Цивільного кодексу України, не врахували, що зміст оскаржуваного правочину не суперечить вимогам вказаного кодексу та іншим актам цивільного законодавства та відповідає приписам статті 657 Цивільного кодексу України, сторони правочину мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, діяли вільно та відповідно внутрішній волі; позивач не надав належних доказів на підтвердження віднесення земельної ділянки до земель транспорту, доказів існування будь-яких обтяжень на земельну ділянку на момент вчинення правочину; всупереч вимог статей 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України суди порушили принцип рівності сторін та взяли до уваги лише доводи позивача, не врахувавши доводи відповідача та подане клопотання про витребування доказів. Суди не додержали положень статей 65, 68 Земельного кодексу України, безпідставно задовольнили позов в частині визнання недійним рішення Яремчанської міської ради № 209-3/2002 від 22.03.2002 в частині продажу земельної ділянки скаржнику, хоча спірна земельна ділянка знаходиться в межах розпорядження Яремчанської міської ради і відповідно до даних Державного земельного кадастру відноситься до категорії земель населеного пункту з цільовим призначенням - комерційне використання, відтак рада діяла в межах повноважень щодо розпорядження земельною ділянкою, яка належить територіальній громаді міста. Крім того, у позивача в розумінні вимог статті 125 Земельного кодексу України не виникло речового права на земельну ділянку, враховуючи відсутність доказів встановленого належного оформлення такого права. Суди в порушення вимог статей 256, 257, 260 Цивільного кодексу України, практики Верховного Суду України безпідставно відмовили у задоволенні клопотання щодо застосування позовної давності до вимог в частині оскарження договору купівлі-продажу від 11.04.2002; також суди не врахували розміщення на спірній земельній ділянці нерухомого майна скаржника, право власності на яке оформлено у встановленому порядку, що відповідно до наведеної скаржником практики Європейського суду з прав людини є порушенням мирного володіння особою своїм майном та непропорційним втручанням у набуте особою право.

Сторони не скористались процесуальним правом на участь у судовому засіданні касаційної інстанції своїх представників.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судових рішеннях, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати чи вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду або відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Місцевий господарський суд встановив, що рішенням Яремчанської міської ради № 209-3/2002 від 22.03.2002 фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 продано у приватну власність земельну ділянку площею 30 кв. м по АДРЕСА_1 для обслуговування торгового кіоску, а 27.09.2004 фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 видано Державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку серії ІФ № 9005351.

На підставі вказаного рішення Яремчанська міська рада та фізична особа-підприємець ОСОБА_7 11.04.2002 уклали договір АЕР № 686284 купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення для обслуговування торгового кіоску, розташованої на території Яремчанської міської ради по АДРЕСА_1, площею 0,003 га., посвідчений приватним нотаріусом Яремчанського міського нотаріального округу Питлюком В.І., реєстраційний номер № 36. Відповідно на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11.04.2002 АЕР № 686284 фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 видано Державний акт на право власності на вказану земельну ділянку серії ІФ № 9005351.

Також суд встановив, що позивач при проведенні інвентаризації земель смуги відведення Державного територіально-галузевого об'єднання Львівська залізниця для виготовлення державних актів на право постійного землекористування по ВП "Івано-Франківська дистанція колії" згідно з актом обстеження від 31.03.2014 проведеної інвентаризації земель смуги відведення ДТГО "Львівська залізниця" зафіксував, що у межах м. Яремче в смузі відведення залізниці на ділянці з прив'язкою до колії на км 60 пк8 з лівої сторони по ходу кілометра в смузі відведення залізниці на відстані 6 м від осі колії під залізничним мостом знаходиться будівля кафе "ІНФОРМАЦІЯ_1", земельні ділянки (площею 100 кв.м. та 30 кв.м.) під мостом відповідно до рішень Яремчанської міської ради надані в оренду та продані фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4, в той час, як ширина смуги відведення залізниці в цьому місці становить 30 м від осі головної колії.

Задовольняючи позовні вимоги з урахуванням зміни предмета позову, місцевий господарський суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність вимог позивача, щодо віднесення спірної земельної ділянки до земель залізничного транспорту, станом на час укладення спірного договору; також суд встановив відсутність у міської ради повноважень щодо розпорядження землями такої категорії.

Переглядаючи справу в повному обсязі за приписами статті 101 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції, погодився з висновками місцевого господарського суду щодо наявності обґрунтованих та доведених підстав для задоволення позовних вимог та вказав про відсутність підстав для застосування позовної давності за клопотанням відповідача враховуючи поважність причин пропуску такого строку та враховуючи, що моментом, коли позивач довідався про порушення права, є день проведення інвентаризації земель смуги відведення ДТГО "Львівська залізниця".

Судова колегія зазначає, що у відповідності до вимог статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог частини першої статті 84 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі під державними залізницями (пункт "б" частини четвертої вказаної вище статті Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)).

Відповідно до статті 92 Земельного кодексу України (в редакції, чинній станом на 22.03.2002) право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Право постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають лише підприємства, установи та організації, що належать до державної або комунальної власності.

Згідно з пунктом 12 Перехідних положень Земельного кодексу України (в редакції, чинній станом на 22.03.2002) до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Відповідно до частин першої, другої статті 6 Закону України "Про залізничний транспорт" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) землі, що надаються в користування для потреб залізничного транспорту, визначаються відповідно до Земельного кодексу України та Закону України "Про транспорт".

Смуга відведення - це землі залізничного транспорту, що зайняті залізничним полотном, інженерними та штучними спорудами, обладнанням, лінійно-колійними та іншими технологічними будівлями, пристроями залізничної сигналізації, енергетики та зв'язку, лініями електропостачання, захисними лісонасадженнями, спорудами тощо.

За змістом частин першої та другої статті 11 Закону України "Про транспорт" (у відповідній редакції) землями транспорту визнаються землі, надані в користування підприємствам і організаціям транспорту згідно із Земельним кодексом України, для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об'єктів транспорту. Розміри земельних ділянок, що надаються для зазначених цілей, визначаються відповідно до затверджених у встановленому порядку норм або проектно-технічної документації.

Частиною першою статті 23 Закону України "Про транспорт", яка кореспондує з положеннями статті 68 Земельного кодексу України, встановлено, що до земель залізничного транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного транспорту відповідно до чинного законодавства України. До складу цих земель входять землі, які є смугою відведення залізниць, а саме землі, надані під залізничне полотно та його облаштування, станції з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв'язку, водопостачання, каналізації, захисні та укріплюючі насадження, службові, культурно-побутові приміщення та інші споруди, необхідні для забезпечення роботи залізничного транспорту.

Суди встановили, що спірна земельна ділянка належить до земель залізничного транспорту, що підтверджується, в тому числі, планами смуги відведення 1951 року та 1994 року та відповідно до акта обстеження земельної ділянки від 31.03.2014, суди встановили розміщення в смузі відведення залізниці під залізничним мостом будівлі належні відповідачу - фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 на земельних ділянках 100 кв.м. та 30 кв.м, що також підтверджується вказаними документами.

Відтак, встановивши передачу земельних ділянок земель залізничного транспорту у приватну власність Яремчанською міською радою відповідно до спірних рішення міської ради та договору купівлі-продажу, суди дійшли правомірного висновку про відсутність у Яремчанської міської ради повноважень щодо передачі спірної земельної ділянки у власність фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлено приписами статтею 203 Цивільного кодексу України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За приписами статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з пунктом 10 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Статтею 21 Цивільного кодексу України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Підставами для визнання недійсним акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право і видаються на підставі рішень Кабінету Міністрів України, обласних, районних, Київської і Севастопольської міських, селищних, сільських рад, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій. У спорах, пов'язаних з правом власності або постійного користування земельними ділянками, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти про право власності чи постійного користування. Разом з тим право, посвідчене державними актами, виникає на підставі відповідного правочину та є похідним від відповідного рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність чи в користування.

Згідно зі статтею 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення порушень будь-яких його прав на землю, в тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування; наслідком судового рішення у разі задоволення позову має бути захист та відновлення порушеного права позивача.

Виходячи з того, що акт ненормативного характеру, виданий органом місцевого самоврядування при прийняття рішення про продаж земельної ділянки вичерпує свою дію його виконанням, підставою для набуття особою речового права та, відповідно, обставиною, що порушує права позивача, є укладення відповідного договору. Визнання недійсним акта ненормативного характеру, який вичерпав свою дію його виконанням, може бути належним способом захисту порушеного права, у разі оскарження такого акта у комплексному поєднанні із вимогами про визнання недійсними правовстановлюючих документів, виданих на підставі цих оскаржуваних актів (згідно з правовою позицією Верховного Суду України за постановою від 30.09.2015 у справі № 911/3396/14)

Отже за результатом нового розгляду, враховуючи зміну предмету позову, суди дійшли цілком обґрунтованого та вірного висновку, що наявність чи відсутність у позивача як землекористувача документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, оскільки його визначено Законом (що відповідає правовій позиції Верховного Суду України у постанові від 07.10.2015 у справі № 3-641гс15 та постанові від 24.06.2015 у справі № 909/1191/14); план смуги відведення земель лінії Івано-Франківськ-Держкордон Львівської залізниці 1994 року, погоджений в тому числі і Яремчанською міською радою, та первинний план смуги відведення 1951 року є належними доказами, належного землекористування позивачем відповідної земельної ділянки, а земельні ділянки, які перебувають у державній власності та відносяться до земель транспорту, не можуть передаватися у приватну власність.

Відтак суди, враховуючи вищенаведені норми закону та встановлені ним обставини, дійшли правильного висновку, щодо наявності підстав для задоволення позову, враховуючи, що спірне рішення органу місцевого самоврядування прийнято з порушенням наданих йому повноважень, за відсутності у останньої законних повноважень на розпорядження спірною земельною ділянкою, позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та державного акта, виданого на підставі недійсного договору є обґрунтованими та такими, що обґрунтовано задоволені судами.

Доводам касаційної скарги щодо безпідставної відмови судами у застосуванні до вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 11.04.2002 позовної давності спростовуються змістом постанови апеляційної інстанції, якою встановлено та вмотивовано застосування положень частини п'ятої статті 267 Цивільного кодексу України щодо захисту порушеного права позивача, враховуючи, що він не був стороною спірного правочину та довідався про порушення права саме при проведенні інвентаризації.

Посилаючись на відповідну практику Європейського суду з прав людини, зокрема, на рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", "Рисовський проти України", скаржник залишив поза увагою, що спір у цій справі не стосується ніяким чином питання виправлення минулих "помилок" органами державної влади, позов подано юридичною особою (не державним органом) на захист її речових прав, що порушені наданням належних їй земельних ділянок фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4, а захист порушеного права особи шляхом його відновлення у попередньому обсязі відповідає законодавчим способам захисту порушеного права та не є непропорційним втручанням у право скаржника. Поза тим питання відшкодування збитків, якщо такі заподіяні скаржнику "помилкою" органу місцевого самоврядування, виходить за межі предмету спору в цій справі.

Згідно зі статтями 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, сторони зобов'язані довести обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, належними та допустимими доказами.

Таким чином, суди попередніх інстанцій вірно встановили, що спірне рішення органу місцевого самоврядування прийнято щодо земельної ділянки, до складу якої входять землі державної власності - землі транспорту, відтак, відповідач розпорядився земельною ділянкою за відсутності відповідної компетенції, що є підставою для визнання недійсним як рішення так і правовстановлюючих документів, виданих на підставі такого рішення.

Суди попередніх інстанцій розглянули та мотивовано відхилили доводи та докази скаржника, відобразивши це в судових рішеннях, висновки судів ґрунтуються на достатніх та належних доказах.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Перевіривши у відповідності до частини другої статті 1115 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у постанові апеляційного та рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів дійшла висновків про те, що господарські суди вирішили спір відповідно до вимог статей 4-2, 34, 43, 105 Господарського процесуального кодексу України, розглянули всебічно, повно та об'єктивно в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, надавши оцінку доказам, наявним у матеріалах справи; підстав для скасування постанови та рішення з мотивів, викладених у касаційній скарзі, не вбачається.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 43, 1117, пунктом 1 статті 1119, статтями 11110, 11111, 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 05.04.2017 у справі № 909/1192/14 Господарського суду Івано-Франківської області та рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 01.03.2017 залишити без змін.

Головуючий Л. Рогач

Судді: І. Алєєва

Г.Коробенко