ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.10.2017р. Справа № 914/1839/16

Господарський суд Львівської області у складі головуючого судді Горецької З.В., судді Манюка П.Т., судді Крупника Р.В., за участю секретаря судового засідання Хороз І.Б., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Державного підприємства "Український регіональний спеціалізований науково-реставраційний інститут "Укрзахідпроектреставрація", м. Львів

до відповідача: Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, м. Львів,

про: визнання недійсним частини договору.

Представники сторін:

від позивача: Пилипів Р.О.- представник

від відповідача: Чернобай С.С.- представник

Представнику позивача та відповідача роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Заяв про відвід колегії суддів та здійснення технічної фіксації судового засідання не надходило.

СУТЬ СПОРУ:

Позов заявлено Державним підприємством "Український регіональний спеціалізований науково-реставраційний інститут "Укрзахідпроектреставрація", м. Львів до Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, м. Львів, про визнання недійсним частини договору.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 12.09.2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Позивачем подано апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Львівської області від 12.09.2016 року.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 08.11.2016 року апеляційну скаргу задоволено частково. Рішення Господарського суду Львівської області від 12.09.2016 року скасовано в частині відмови у задоволенні позову повністю. Прийнято нове рішення. Позов задоволено частково. Визнано недійсним п.5.1 Договору оренди №Г-8822-13 від 17.10.2013 року в частині встановлення ставки орендної плати " 8". В решті рішення Господарського суду Львівської області від 12.09.2016 року у справі №914/1839/16 залишено без змін.

Відповідачем подано касаційну скаргу постанову Львівського апеляційного господарського суду від 08.11.2016 року.

Постановою Вищого Господарського суду України від 06.03.2017 року у справі № 914/1839/16 постанову Львівського апеляційного господарського суду від 08.11.2016 року та рішення господарського суду Львівської області від 12.09.2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до господарського суду Львівської області.

Внаслідок автоматизованого розподілу справу №914/1839/16 при новому розгляді, розподілено судді Горецькій З.В.

Ухвалою суду від 31.03.17р. справу прийнято до нового розгляду та призначено до нового розгляду на 20.04.17р. В судовому засіданні 20.04.17р. розгляд справи відкладався на 16.05.17р., 16.05.17р. оголошувалась перерва до 06.06.17р.

Ухвалою від 06.06.2016 року призначено колегіальний розгляд справи № 914/1839/16 у складі трьох суддів.

Згідно протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 07.06.2017 року, склад колегії суддів у справі № 914/1839/16: Горецька З.В. - головуючий суддя, Манюк П.Т., -суддя, Пазичев В.М.,- суддя.

Ухвалою суду від 07.06.17р. розгляд справи у складі колегії трьох суддів призначено на 19.06.17р.

У зв"язку з перебуванням судді Пазичева В.М. у відпустці, здійснено заміну члена колегії. Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів склад колегії: головуючий суддя - Горецька З.В., суддя - Манюк П.Т., суддя - Крупник Р.В.

Ухвалою суду від 02.08.17р. розгляд справи відкладався на 20.09.17р.

Листом від 11.09.2017 року представників сторін повідомлено, що судове засідання, призначене на 20.09.2017 року, не відбудеться, у зв"язку з перебуванням судді Горецької З.В. на семінарі.Ухвалами суду від 22.09.17р. розгляд справи відкладався на 02.10.17р., 02.10.17р. на 11.10.17р.

Представник позивача в судове засідання з'явився, позовні вимоги підтримує та просить позов задоволити.

12.04.17р. за вх. № 13829/17 в канцелярію Господарського суду від позивача поступило клопотання про відкладення розгляду справи.

16.05.17р. за вх. № 17211/17 в канцелярію Господарського суду від позивача поступило клопотання з додатками для долучення до матеріалів справи документів.

16.05.17р. за вх. №2164 /17 в канцелярію Господарського суду від позивача поступило клопотання про продовження строків вирішення спору.

06.06.17р. за № 19954/17 канцелярію Господарського суду від позивача поступило клопотання щодо колегіального розгляду справи № 914/1839/16 з додатками для долученння до матеріалів справи документів.

19.06.17р. за вх. № 21564/17 в канцелярію Господарського суду від позивача поступило клопотання про відкладення розгляду справи.

17.07.2017 року позивачем подано клопотання про продовження строків розгляду справи.

02.10.17р. за вх. № 4112/17 в канцелярію Господарського суду позивачем клопотання про зупинення провадження у справі з додатками для долучення до матеріалів справи документів.

11.10.17р. за вх. № 34602/17 в канцелярію Господарського суду позивачем клопотання для долучення до матеріалів справи документів.

Відповідач в судове засідання з'явився, позовні вимоги позивача заперечує та просить відмовити у задоволенні позову.

16.05.17р. за вх. № 17198/17 в канцелярію Господарського суду відповідачем подано відзив на позовну заяву.

02.10.17р. за вх. № 33228/17 в канцелярію Господарського суду відповідачем клопотання про відкладення розгляду справи у зв"язку з неможливістю забезпечити явку повноважного представника в судове засідання.

02.10.17р. за вх. № 4106/17 в канцелярію Господарського суду відповідачем клопотання про продовження строків вирішення спору.

Клопотання про позивача за вх. № 4112/17 від 02.10.17р. про зупинення провадження у справі розглянуто в судовому засіданні та відмовлено в задоволенні, оскільки позивачем не надано доказів наявності підстав, передбачених ГПК України, для зупинення провадження у справі.

Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

17.10.2013 року між Державним підприємством УРСНРІ "Укрзахідпроектреставрація" (надалі Орендар) та Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради (надалі Орендодавець) укладено Договір № Г-8822-13 оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщення), згідно умов якого орендар приймає в строкове платне користування нерухоме майно - нежитлові приміщення загальною площею 1 129,1 кв.м., а саме: приміщення першого поверху - площею 341,2 кв.м., приміщення другого поверху - площею 541,3 кв.м., приміщення мезоніну - площею 171,8 кв.м. та приміщення антресолі - площею 74,8 кв.м., які розташовані в будівлі (літ. А-2) за адресою: м. Львів, пл. Соборна, буд 3а (надалі об'єкт оренди), що знаходиться на балансі Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради (надалі Балансоутримувач) і належить територіальній громаді м Львова в особі Львівської міської ради на праві комунальної власності на підставі свідоцтва про право власності № Г-03490 від 12.02.2010 року.

Відповідно до п. 4.1 договору, термін оренди визначено 5 років з 17 жовтня 2013 року до 17 жовтня 2018 року.

У відповідності до п. 5.1 договору, розмір орендної плати за об'єкт оренди визначається відповідно до чинної на час укладення цього договору Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Львова затвердженою ухвалою Львівської міської ради № 897 від 07.06.2007 року (зі змінами та доповненнями). І складає 32 139,37 грн. без ПДВ за перший місяць оренди з врахуванням індексу інфляції. Загальна сума річної орендної плати на момент укладення договору без врахування індексу інфляції становить 388 780,00 грн. без ПДВ. Станом на 01.04.2016 р. розмір орендної плати з урахуванням індексу інфляції становить 34 407,98 грн.

Як стверджує позивач, він з таким розміром орендної плати не може надалі погоджуватись у зв'язку з тим, що ДП УРСНРІ "Укрзахідпроектреставрація" є державною науково-дослідною (науково-технічною) установою, що підтверджується виданим Міністерством регіонального розвитку та будівництва України свідоцтвом про державну атестацію наукової установи від 29.08.2008 року № 2 та рішення колегії Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 16.07.2013 р. № 51 про затвердження її результатів, в частині підтвердження ДП УРСНРІ "Укрзахідпроектреставрація" статусу наукової установи з віднесенням до групи В.

Також в обґрунтування своїх вимог зазначає, що відповідно до п. 7 п. 25 Додатку 2 до Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Львова, що затверджена ухвалою Львівської міської ради від 07.06.2007 року № 897 зі змінами, орендна ставка для науково-дослідних установ, крім бюджетних, встановлена в розмірі " 2" тоді як розрахунок орендної плати у договорі проведений з застосуванням орендної ставки " 8", у зв'язку з чим розмір орендної плати збільшено в чотири рази.

Позивач стверджує, що у зв'язку з наведеним розмір орендної плати за один місяць завищений на 25 806,76 грн., відповідно загальна заборгованість орендаря по орендній платі на день звернення до суду становить 1857138,15 грн. та відповідно до цього просить визнати недійсним п. 5.1 договору оренди від 17.10.2013 р. № Г-8822-13 в частинні встановлення ставки орендної плати " 8".

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Загальні правові засади визнання правочину недійсним визначені у ст. 215 ЦК України, частина 1 якої передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 3 вищенаведеної правової норми визначено, що у разі, коли недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Схожі за змістом положення містить і ст. 207 ГК України, відповідно до якої господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Як стверджує позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, що відповідно до п. 7 п. 25 Додатку 2 до Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Львова, що затверджена ухвалою Львівської міської ради від 07.06.2007 року № 897 (зі змінами), орендна ставка для науково-дослідних установ, крім бюджетних, встановлена в розмірі " 2" тоді ,як розрахунок орендної плати у договорі проведений з застосуванням орендної ставки " 8", у зв'язку з чим розмір орендної плати збільшено в чотири рази та зазначає, що розмір орендної плати за один місяць завищений на 25 806,76 грн., відповідно загальна заборгованість орендаря по орендній платі на день звернення до суду становить 1857138,15 грн. та відповідно до цього просить визнати недійсним п. 5.1 договору оренди від 17.10.2013 р. № Г-8822-13 в частинні встановлення ставки орендної плати " 8".

Згідно ч.1 статті 111-12 ГПК України, вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

В постанові Вищого Господарського суду України від 06.03.2017 року зазначено наступне:

«Як вже зазначалося позивач просив визнати недійсним пункт 5.1 договору оренди від 17.10.2013 р. №Г-8822-13, укладеного між сторонами у справі, в частині встановлення ставки орендної плати "8", та просив зобов'язати відповідача взяти за основу нарахування розміру орендної плати згідно з пунктом 5.1 спірного договору ставку орендної плати "2" (як для розміщення науково-дослідних установ).

Тобто предметом даного спору є, зокрема, визнання недійсною такої істотної умови спірного договору оренди нерухомого комунального майна як орендна плата.

За приписами статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 217 Цивільного кодексу України (яка, серед іншого, визначена підставою позову) унормовані правові наслідки недійсності окремих частин правочину. За приписами наведеної норми недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Наведена норма стосується вирішення питання щодо правової долі правочину, що має дефекти окремих його частин. При цьому закону може суперечити лише певна частина умов правочину, а інша - йому відповідати, а тому за таких обставин не завжди доцільно визнавати правочин недійсним у цілому. Не призводить недійсність окремої частини правочину до недійсності інших його частин. Тому законодавець не встановлює недійсності правочину через недійсність окремої його частини, але лише за умови, якщо є підстави вважати, що правочин міг би бути вчинений без включення до нього цієї недійсної частини.

Переважна частина правочинів містить комплекс умов, які мають різне значення та неоднаковий вплив на досягнення юридичної мети. Є умови, без яких існування правочину неможливе, а відтак дефекти в них, їх невідповідність вимогам закону не можуть бути правомірною підставою виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов'язків. В правочинах-договорах такими є істотні умови (стаття 638 Цивільного кодексу України). Тому визнання будь-якої з істотних умов договору спричиняє його недійсність в цілому. Інші ж умови не мають такого правоутворюючого фактору, їх невідповідність закону не має такого правового значення для реалізації правочину.

Проте, ухвалюючи постанову у справі, суд апеляційної інстанції оцінку спірним правовідносинам в контексті наведених норм не надав, залишивши їх поза увагою.

Визнаючи недійсним спірний пункт договору оренди нерухомого майна комунальної власності в частині визначення орендної плати, суд апеляційної інстанції не встановив та не з'ясував правових наслідків визнання недійсною такої умови, з огляду на її істотність для договорів даного виду, тобто правову долю спірного договору, та чи міг би він бути вчинений без включення до нього цієї недійсної частини.

Водночас за наведених обставин та зважаючи на приписи наведених норм не може бути залишено в силі і рішення місцевого господарського суду, як таке, що не містить юридичної оцінки всіх установлених судом обставин справи.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що під час визнання угоди чи її частини недійсною, з підстав невідповідності її нормам діючого законодавства, судам, насамперед, необхідно встановити обставини за якими нормами діючого законодавства така угода підлягає визнанню недійсною.»

Так, згідно п. 2.6 постанови Пленуму ВГС України № 12 від 29.05.2013 р. та відповідно до ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, коли між сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов.

Як вбачається з матеріалів справи та заперечень відповідача, що спростовують позовні вимоги, а саме того, що сторони уклали даний договір 17.10.2013 р. та погодили всі істотні умови, зокрема орендар взяв на себе зобов'язання своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату визначену договором за користування об'єктом оренди і на момент підписання проти них не заперечував. Позивач свої зобов'язання виконував з порушенням умов договору, а саме не сплачував орендну плату за оренду майна,хоча орендованим майном користувався. Дані порушення позивачем своїх договірних зобов'язань призвели до виникнення заборгованості за період з 18.10.2013 р. по 30.04.2016 р. в сумі 1 673 024,15 грн., що підтверджується довідкою про заборгованість (долучено до матеріалів справи). Позивач продовжує користуватись орендованим майном ще по теперішній час.

Також, заслуговують на увагу суду заперечення відповідача, що згідно з Додатком 2 до Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Львова застосовується орендна ставка "за використання орендарем нерухомого майна за цільовим призначенням для розміщення…", тобто критерієм встановлення орендної ставки є цільове призначення орендованого об'єкта.

Відповідно до п. 2.1 Договору, цільове призначення об'єкта оренди є "для виконання проектних робіт", а відповідно Додатка 2 № 40 Методики, для такого виду цільового призначення орендна ставка становить 8 %, що є чітко визначено Методикою.

Як вбачається з Витягу з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців позивач, повна назва юридичної особи Державне підприємство "Інститут "Укрзахідпроектреставрація", основним видом діяльності якої є дослідження і розробка в галузі технічних наук, діяльність у сфері інжинірингу, реставраційна діяльність (витяг долучено до матеріалів справи).

Як стверджував представник відповідача в судових засіданнях, що не спростовано позивачем, на час укладення Договору оренди нерухомого майна позивач не подавав документів, про те, що юридична особа Державне підприємство УРСНРІ "Укрзахідпроектреставрація" є науково-дослідною установою, також впродовж дії даного договору позивач не звертався до відповідача з клопотанням про внесення змін до даного Договору в частині розміру орендної плати у встановленому чинним законодавством порядку. Крім того, судом досліджено статут Українського регіонального спеціалізованого науково-реставраційного інституту «Укрзахідпроектреставрація», затвердженого 29.08.1991 року, з якого не вбачається, що інститут є науково-дослідною установою.

Крім того, позивач в судовому засіданні зазначив, що приміщення, яке він займає, належить йому на праві власності, оскільки згідно наказу Державного комітету Української РСР у справах архітектури, будівництва і охорони історичного середовища від 24.06.1991 року №74 «Про створення регіонального спеціалізованого інституту «Укрзахідпроектреставрація» передано та прийнято основні фонди, виробничі приміщення, інше майно та розрахунки (п.3), і тому останній не зобов»язаний сплачувати орендну плату.

Проте, колегія суддів не бере до уваги вказане твердження позивача, адже будь-яких правовстановлюючих документів на право власності цього приміщення та доказів визнання права власності за позивачем в судовому порядку представником позивача суду не надано. Крім того, суд звертає увагу, що це не є предметом розгляду данного спору.

Відповідно до п. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Пункт 4 даної статті передбачає, що дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Стаття 215 зазначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Як встановлено вище, на підставу позову про визнання недійсним в частині п.5.1 Договору позивач посилається на невідповідність цього пункту пп.7 п.25 Додатку 2 до Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м.Львова, затвердженої ухвалою Львівської міської ради від 07.06.2007 року №897.

Положеннями ст.627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Пунктом 3 ст.6 ЦК України передбачено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Як вбачається з матеріалів справи, на момент укладення Договору оренди з врахуванням зазначеного в ньому цільового призначення орендованого об'єкта та поданих позивачем на час його укладення документів, сторони погодили всі істотні умови та підписали Даний договір у встановленому законом порядку.

Посилаючись на дефект волі орендаря під час підписання Договору оренди, позивач жодними належними і допустимими доказами не довів цього факту, як і не довів тих обставин, що об'єкт оренди в цілому використовується позивачем для здійснення лише науково-дослідної діяльності, а не як суб'єктом господарювання для здійснення проектних, проектно-вишукувальних та проектно-конструкторських робіт. Як зазначав в судовому засіданні представник позивача, в зв'язку з відсутністю коштів для виплати заробітної плати працівникам, ними створено ряд приватних структур, які здійснюють господарську діяльність, а саме - проектні , проектно-конструкторські роботи та ін.

У відповідності з п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України та ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, дослідивши матеріали справи та подані позивачем докази в обґрунтування своїх позовних вимог і обґрунтовані заперечення відповідача, судом встановлено, що на момент підписання договору оренди сторони визнавали та були ознайомленні зі всіма істотними умовами договору, включаючи орендну плату та відповідно в момент підписання дійшли взаємної згоди щодо виконання зобов'язань за даним договором оренди.

Тому, враховуючи вказівки Вищого господарського суду України, викладені у постанові, колегія суддів дійшла до висновку, що оскільки орендна плата є ціною, визначеною у договорі, і, відповідно до норм чинного законодавства, є істотною умовою договору, отже правочин не міг би бути вчинений без включення до нього цієї спірної частини договору, тобто орендна плата є умовою, без якої існування правочину є неможливим.

З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання недійсним п. 5.1 договору оренди № Г-8822-13 нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) який укладений між Державним підприємством УРСНРІ "Укрзахідпроектреставрація" та Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради є безпідставними, матеріалами справи не підтвердженими та задоволенню не підлягають.

Відповідно до роз»яснень, викладених у пунктах 2.1, 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України» №11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. За загальним правилом не є підставою для визнання недійсним відсутність у договорі істотних умов.

Проаналізувавши встановлені сторонами умови договору, суд дійшов висновку, що зміст договору (правочину) не суперечить Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а відтак, в момент вчинення правочину сторонами дотримано вимоги ч.1 ст.203 ЦК України. Належні та допустимі докази на спростування зазначеної обставини у матеріалах справи відсутні.

Згідно ст. 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013 року, п. 4.4. роз»яснено, що у випадках скасування рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги або заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Судом встановлено, що позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1 450,00 грн. за подання даного позову до Господарського суду Львівської області, а також позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1 595,00 грн. за подання апеляційної скарги.

Відповідачем сплачено судовий збір за подання касаційної скарги до Вищого господарського суду України в розмірі 1 653,60 грн.

Сума судового збору, що надійшла до Державного бюджету, відповідно до ст. 49 ГПК України, слід покласти на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивачу відмовлено в задоволенні позову, суд дійшов до висновку про відшкодування витрат по судовому збору за розгляд справи в касаційній інстанції в розмірі 1 653,60 грн. з позивача на користь відповідача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 43, 33, 43, 49, 75, 82, 84, 85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову - відмовити.

2. Стягнути з Державного підприємства «Український регіональний спеціалізований науково-реставраційний інститут «Укрзахідпроектреставрація» (79008, м.Львів, площа Соборна,3А; ) на користь Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради (79008, м. Львів, площа Галицька,15, ) - 1 653,60 грн. відшкодування витрат на сплату судового збору за розгляд справи в касаційній інстанції.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили відповідно до ст. 116 ГПК України.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 85 ГПК України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 91-93 ГПК України.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повне рішення складено та підписано 25.10.2017 р.

Головуючий суддя Горецька З. В.

суддя Манюк П.Т.

суддя Крупник Р.В