ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.10.2017р. Справа № 914/1709/17

За позовом:Керівника Радехівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Львівської обласної державної адміністрації, м. Львів
до відповідача-1:Буської районної державної адміністрації Львівської області, Львівська обл., м. Буськ
до відповідача-2:Приватного акціонерного товариства «Львівський обласний виробничий рибний комбінат», Львівська обл., Миколаївський р-н, с. Рудники
про:визнання недійсним договору оренди землі від 15.06.2004р., зобовязання повернути земельну ділянку
Суддя Крупник Р.В. Секретар Папроцька Б.С.
Представники сторін:
від прокуратури: від позивача:ОСОБА_1 прокурор ОСОБА_2 представник (довіреність №5/34-5681/0/2-17/1-2 від 03.08.2017р.)
від відповідача-1: від відповідача-2:ОСОБА_3 представник (довіреність №04-08/474 від 03.03.2017р.) ОСОБА_4 представник (довіреність б/н від 18.05.2017р.)

Представникам сторін розяснено права та обовязки передбачені ст.ст. 22, 28 ГПК України. Заяв про відвід судді та здійснення технічної фіксації судового засідання не надходило.

СУТЬ СПОРУ:

18.08.2017р. на розгляд господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Керівника Радехівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Львівської обласної державної адміністрації (надалі Позивач) до Буської районної державної адміністрації Львівської області (надалі Відповідач-1), ПрАТ «Львівський обласний виробничий рибний комбінат» (надалі Відповідач-2) про визнання недійсним договору оренди землі від 15.06.2004р., зобовязання повернути земельну ділянку.

Ухвалою суду від 04.08.2017р. порушено провадження у справі, її розгляд призначено на 17.08.2017р. Ухвалою від 17.08.2017р. суд відклав розгляд справи на 04.09.2017р. У судовому засіданні 04.09.2017р. оголошувалася перерва до 25.09.2017р. Ухвалою від 25.09.2017р. суд продовжив строк розгляду справи на п'ятнадцять днів, її розгляд призначив на 19.10.2017р.

Прокурор в судове засідання зявився, позовні вимоги підтримав. Заявлений позов обґрунтовує тим, що 15.06.2004р. між Буською РДА та ВАТ «Львівський обласний виробничий рибний комбінат» укладено договір оренди, відповідно до якого в оренду відповідача-2 було передано земельну ділянку водного фонду загальною площею 47,2 га, у т.ч. під ставками 47,2 га на території Буської міської ради за межами населеного пункту. На думку прокурора, вказаний договір слід визнати недійсним, а земельну ділянку повернути Львівській ОДА, оскільки при укладенні договору оренди земельної ділянки нормативна грошова оцінка земельної ділянки, яка є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної та комунальної власності не проводилася, а тому договір оренди в цій частині суперечить приписам чинного законодавства. Крім цього, у позовній заяві прокурором заявлено клопотання про визнання причин пропуску строків позовної давності поважними та їх поновлення. Клопотання обґрунтоване тим, що вимоги прокурора є похідними від вимог органу, який має зазначені повноваження, а тому перебіг строку позовної давності розпочинається з моменту, коли порушення прав та інтересів держави дізнався відповідний орган. Про допущені порушення при укладенні оскаржуваного позивачу не було відомо, оскільки він не являвся стороною оскаржуваного договору, і лише зі вступом в дію ЗУ «Про аквакультуру» став розпорядником орендованої відповідачем-2 земельної ділянки. Про порушення порядку укладення договору прокуратурі стало відомо лише у лютому 2017 року з інформації, одержаної від Буської міської ради листом, після надання копії договору та матеріалів викопіювання для ознайомлення.

Представник позивача в судове засідання зявився, заявлені прокуратурою позовні вимоги підтримав, просив суд позов задоволити повністю з підстав, викладених у позовній заяві та пояснень до неї.

Представник відповідача-1 в судове засідання зявився, щодо заявлених позовних вимог зазначив, що усі істотні умови були прописані в укладеному між сторонами договорі згідно чинного на той час законодавства. Також представник вказав, що ПрАТ «Львівський обласний виробничий комбінат» використовує на праві постійного користування земельні ділянки водного фонду на території Красненської селищної ради та Куткірської сільської ради, які разом з орендованою земельною ділянкою на території Буської міської ради складають одне суцільне водне плесо. В позасудовому порядку Буською РДА неодноразово надсилалися ПрАТ «Львівський обласний виробничий комбінат» вимоги щодо проведення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, однак такі були залишені без задоволення. Оскільки відповідач-1 не вчинив жодних неправомірних дій, не порушила інтереси держави щодо розпорядження, охорони, оцінки земель державної власності та дотрималася усіх норм чинного законодавства при укладенні договору, а також вжила всіх заходів щодо приведення договору у відповідність до чинного законодавства, представник просить суд судовий збір стягнути з відповідача-2.

Представник відповідача-2 в судове засідання зявився, просив суд у задоволенні позову відмовити. Заперечуючи проти позову представник відповідача-2 зазначає, що спірний договір було укладено у відповідності до вимог чинного на той час законодавства. Про правильність нарахування розміру орендної плати свідчать Акти перевірок податкової інспекції за період з 01.01.2010р. 31.12.2012р. Оскільки нормативна грошова оцінка земельної ділянки не являється істотною умовою договору оренди землі, її відсутність не може бути підставою для визнання договору недійсним. Крім цього, представником відповідача-2 подано заяву про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, яка обґрунтована тим, що прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду на підставі закону (процесуальне правонаступництво), тому положення закону про початок перебігу позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи в інтересах якої прокурор звертається до суду.

Заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

15.06.2004р. між Буською РДА (Орендодавець) та ВАТ «Львівський обласний виробничий рибний комбінат» (Орендар) (яке в подальшому перейменовано на ПрАТ «Львівський обласний виробничий рибний комбінат») укладено Договір оренди землі (надалі Договір), відповідно до п. 1, 3 котрого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове, платне користування земельну ділянку водного фонду, яка знаходиться на території Буської міської ради, за межами населених пунктів. В оренду передається земельна ділянка загальною площею 47,2 га, у т.ч. під ставками 47,2 га.

Згідно п. 15 Договору, земельна ділянка передається для рибогосподарських потреб.

У відповідності до п. 9, 11 Договору, орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі у розмірі 3310,61 грн., щомісячно, в рівних частинах.

01.01.2009р. між сторонами підписано Додаток про внесення змін до договору оренди земельної ділянки зареєстрованого за №95 від 15.06.2004р., на підставі якого змінено розмір орендної плати до 4058, 26 грн.

Пунктом 8 Договору визначено, що договір укладено на 25 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Також як встановлено судом, у звязку з тим, що на орендованій відповідачем-2 земельній ділянці знаходиться ставок, 11.02.2011р. між Буською РДА та ВАТ «Львівський обласний виробничий рибний комбінат» укладено Договір оренди водного обєкта (водного дзеркала ставу) загальнодержавного значення, відповідно до якого у користування відповідача-2 було передано водне дзеркало ставу площею 47,2 га обємом 260384 м3, розташоване в м. Буськ за межами населеного пункту.

Прокурор звернувся із позовом про визнання вказаного договору недійсним та зобовязання відповідача-2 повернути земельну ділянку, оскільки при укладенні договору оренди земельної ділянки нормативна грошова оцінка земельної ділянки, яка є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної та комунальної власності не проводилася, а тому договір оренди в цій частині суперечить приписам чинного законодавства.

Встановивши наведені обставини справи, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, визначених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

За змістом частини першої статті 15 ЗУ «Про оренду землі» (в редакції станом на момент укладення оскаржуваного договору) однією з істотних умов договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4 - 6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Орендна плата відповідно до статті 21 ЗУ «Про оренду землі» - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Річна орендна плата за земельні ділянки, які перебувають у державній або комунальній власності, не може бути меншою за розмір земельного податку, що встановлюється Законом України «Про оплату за землю», та перевищувати 10% їх нормативної грошової оцінки.

Згідно положень ст.ст. 23, 24 ЗУ «Про плату за землю» (в редакції станом на момент укладення оскаржуваного договору) грошова оцінка земельної ділянки проводиться Державним комітетом України по земельних ресурсах за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України. Грошова оцінка земельної ділянки щороку станом на 1 січня уточнюється на коефіцієнт індексації, порядок проведення якої затверджується Кабінетом Міністрів України. Грошова оцінка землі застосовується для економічного регулювання земельних відносин при укладанні цивільно-правових угод, передбачених законодавством України.

За змістом ст. 13 ЗУ «Про оцінку земель», нормативна грошова оцінка земельних ділянок обовязково проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що обов'язок зі сплати орендної плати є нормативно врегульованим і не може визначатися чи змінюватися та припинятися сторонами договору за власним волевиявленням.

Як вбачається зі змісту Договору та матеріалів справи, нормативна грошова оцінка земельної ділянки, яка є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної та комунальної власності, при укладенні оскаржуваного договору не проводилася. 29.05.2017р. Львівською ОДА видано розпорядження №457/0/5-17 «Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)», яким ПрАТ «Львівський обласний рибний комбінат», яким відповідачу-2 надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 47,2 га, розташованої за межами населеного пункту на території Буської міської ради Львівської області. Однак, станом на день розгляду справи, технічна документація затверджена не була.

Враховуючи те, що дотримання належного економічного регулювання земельних правовідносин, забезпечення надходжень платежів з орендної плати до місцевих бюджетів у законодавчо визначених межах шляхом їх вірного правового врегулювання безпосередньо належить до інтересів держави, суд приходиться до висновку, що доводи прокурора про суперечність оскаржуваного договору оренди землі вимогам законодавства України знайшли своє підтвердження та є обґрунтованими.

Слід зазначити, що вказаної правової позиції, яка є обовязковою для застосування всіма судами притримується Верховний Суд України в постановах №6-824цс16 від 11.05.2016р.; №3-70гс15 від 20.05.2015р. та №3-298гс15 від 01.07.2015р.

Разом з тим, як вбачається із відзиву на позовну заяву та заяви про застосування строку позовної давності, представник відповідача-2 просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог у звязку із пропуском прокурором позовної давності.

Зокрема, представник наголошує на тому, що оспорюваний договір оренди землі був укладений ще 15.06.2004р., а з позовом про визнання його недійсним прокурор звернувся лише в серпні 2017р.

З цього приводу суд зазначає наступне.

За змістом ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. (ч.3 та ч.4 ст.267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Слід зазначити, що Верховним Судом України неодноразово висловлювалися правові позиції з приводу застосування положень законодавства України про позовну давність. Ці позиції, в силу вимог ст. 111-28 ГПК України є обовязковими для суду при розгляді даної справи.

Зокрема Верховним Судом України робилися наступні висновки:

- для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав (29 жовтня 2014 року № 6-152цс14);

- прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду, на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, в особі уповноваженого органу, але не наділяє прокурора повноваженнями порушувати питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої прокурор звертається до суду (25 березня 2015 року № 3-21гс15);

- для прокурора перебіг строку позовної давності за позовними заявами, поданими в інтересах державних органів, органів місцевого самоврядування має рахуватися з часу коли відповідний орган довідався чи міг довідатися про порушення його прав чи особу, що їх порушила (01 липня 2015 року №6-178цс15).

З позовної заяви, усних та письмових пояснень прокурора вбачається, що оскільки прокурор не є самостійним позивачем, а виступає в інтересах Львівської ОДА, а тому строк позовної давності має рахуватися з часу коли відповідний орган довідався чи міг довідатися про порушення його права чи особу, що їх порушила. Враховуючи те, що позивач не являвся стороною укладеного між відповідачами договору оренди земельної ділянки, а також те, що позивачу про існування оспорюваного договору стало відомо у червні 2017 року із запиту прокуратури №03-13-1269 вих-17 від 21.06.2017р., то перебіг позовної давності для позивача по даному спору починається з червня 2017 року.

З цього приводу суд зазначає наступне.

Положеннями ч. 1 ст. 13 Конституції України передбачено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до ст. 167 ЦК України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Статтею 170 ЦК України передбачено, що держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

В силу приписів п. 2 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» (в редакції, станом на день укладення спірного договору), місцева державна адміністрація розпоряджається землями державної власності відповідно до закону.

До повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом (положення п «а» ч. 1 ст. 17 ЗК України, в редакції, станом на укладення спірного договору).

Відповідно до ч. 1 ст. 124 ЗК України (в редакції, станом на день укладення спірного договору), передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Господарський суд зазначає, що станом на момент укладення Договору оренди землі від 15.06.2004р., уповноваженим органом держави щодо розпорядження земельною ділянкою, яка являється предметом оскаржуваного договору являлася Буська РДА (що зокрема, не заперечується сторонами і прокуратурою).

06.09.2012р. ВРУ прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» за №5245-VI (набрав чинності 01.01.2013р.), відповідно до якого ст. 122 ЗК України викладено в новій редакції. Зокрема, ч. 3, 5 ст. 122 ЗК України встановлено, що районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) ведення водного господарства; б) будівництва обєктів, повязаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; в) індивідуального дачного будівництва. Обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

За змістом ст. 770 ЦК України, «Правонаступництво у разі зміни власника речі, переданої у найм» до нового власника речі, переданої у найм переходять права та обов'язки наймодавця. Враховуючи зазначене, Львівська ОДА в частині повноважень щодо розпорядження орендованої відповідачем-2 земельної ділянки виступає правонаступником Буської РДА за Договором оренди землі від 15.06.2004р.

Таким чином, внаслідок з прийняття ВРУ вказаного вище Закону, відбувся перехід до Львівської ОДА повноважень розпорядника орендованої відповідачем-2 земельної ділянки. Відтак, при дослідженні питання пропуску позовної давності в даному випадку слід зясувати коли про порушення своїх прав довідалася держава в особі уповноваженого органу. Матеріалами справи підтверджується той факт, що про порушення прав уповноважений орган держави (Буська РДА) знав на момент укладення оскаржуваного договору, оскільки йому достеменно було відомо, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки не була проведена.

Відтак для держави в особі її уповноваженого органу Буської РДА строк позовної давності за вимогами про визнання недійсним Договору оренди землі, з підстав котрі заявлені прокурором в позовній заяві, почав обчислюватися з моменту укладення оскаржуваного договору (15.06.2004р.) та закінчився 15.06.2007р. Суд констатує, що до Львівської ОДА перейшло право розпорядження орендованою земельною ділянкою, в тому числі і право на звернення до суду про визнання недійсним договору вже із пропуском позовної давності.

Оскільки зміна уповноваженого органу на здійснення відповідних функцій держави, не слугує підставою для зміни порядку перебігу строку позовної давності, тому прокурором подано позовну заяву в даній справі із пропуском позовної давності.

У позовній заяві прокурор зазначає, що причини пропуску позовної давності є поважними, а тому просить поновити строк позовної давності , так як Львівська ОДА не була стороною оскаржуваного договору, відповідно їй не було відомо про укладення та зміст такого. Однак, наведені посилання прокуратури суд відхиляє, оскільки як зазначив Верховний Суд України в постанові №3-21гс15 від 25.03.2015р., положення закону про початок перебігу позовної давності не наділяє прокурора повноваженнями порушувати питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої прокурор звертається до суду. Враховуючи відсутність клопотання Львівської ОДА про визнання поважними причини пропуску позовної давності, а також те, що в матеріалах справи не мітиться жодних належних доказів поважності таких причин, суд не вбачає підстав для застосування в цій справі положень ч.5 ст.267 ЦК України.

Більше того, в постанові №608/969/13-ц від 12.04.2017р. Верховний Суд України висловив правову позицію, що оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Враховуючи те, що в даній справі держава в особі уповноваженого її органу Буської РДА добровільно вчиняла дії щодо порушення своїх прав та укладала оскаржуваний договір, відтак вона несе ризик спливу строку позовної давності.

Крім цього, слід зазначити, що Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові. Також ЄСПЛ зазначає, що повноваження державних органів з перегляду власних рішень, включаючи випадки виявлення помилки, які не обмежено жодними часовими рамками, мають суттєвий негативний вплив на юридичну визначеність у сфері особистих прав і цивільних правовідносин, що шкодить принципу «належного урядування» та вимозі «законності», закріпленим у статті 1 Першого протоколу до Конвенції (Справа «Рисовський проти України» (заява №29979/04), п.70, 71, 73).

В даній справі оскаржуваний договір було укладено більш як 13 років тому, уповноважений орган держави брав особисту участь в укладенні цього договору, а відтак намагання прокурора через стільки часу визнати недійсним цей договір має суттєвий негативний вплив на юридичну визначеність у сфері особистих прав і цивільних правовідносин, що шкодить принципу «належного урядування» та вимозі «законності», закріпленим у статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Більш того, розглядаючи дану справу в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції суд зазначає, що враховуючи вищевикладені обставини, а також те, що у відповідача-2 в наявності є договір оренди водного обєкта (водного дзеркала ставу) та на вказаній земельній ділянці знаходяться гідротехнічні споруди відповідача-2, які є обєктами нерухомості, а відтак за вказаних умов повернення спірної земельної ділянки, по суті є неможливим, держава в особі уповноваженого органу не позбавлена можливості виправити свою помилку та захистити свої права шляхом визначення нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки та внесення відповідних змін до договору. Тому задоволення цього позову та визнання недійсним договору матиме наслідком порушення справедливого балансу та покладатиме надмірний індивідуальний тягар на ПрАТ «Львівський обласний рибний комбінат», беручи до уваги вжиття останнім заходів (у вигляді укладення договору з відповідно організацією на проведення нормативної грошової оцінки земельної ділянки), звернення до Львівської ОДА щодо надання дозволу на розроблення технічної документації. З огляду на вищевикладене, клопотання прокурора про визнання причин пропуску строку позовної давності поважними задоволенню не підлягає, а тому суд відмовляє у задоволенні позову у звязку із пропуску ним позовної давності.

Враховуючи відмову в задоволенні позовних вимог, судовий збір, у відповідності до ст. 49 ГПК України покладається на прокуратуру.

Керуючись ст.ст. 4-3, 12, 22, 28, 29, 33, 34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 85 ГПК України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 91-93 ГПК України.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 24.10.2017р.

Суддя Крупник Р.В.