ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2017 року Справа № 910/24538/16

Вищий господарський суд України у складі: суддя Палій В.В. - головуючий (доповідач), судді Корсак В.А. і Селіваненко В.П.

розглянув касаційну скаргу приватної організації "Організація колективного управління авторськими та суміжними правами", м. Київ,

на рішення господарського суду міста Києва від 03.04.2017

та постанову Київського апеляційного господарського суду від 24.05.2017

зі справи № 910/24538/16

за позовом приватної організації "Організація колективного управління авторськими та суміжними правами" (далі - ПО "Організація колективного управління авторськими та суміжними правами"), м. Київ,

до: 1. державної організації "Українське агентство з авторських та суміжних прав" (далі - ДО "Українське агентство з авторських та суміжних прав"), м. Київ,

2. фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі - Підприємець), с. Свидівок Черкаської області,

про визнання ліцензійного договору від 24.05.2016 № БВ-14/16 частково недійсним.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

ПО "Організація колективного управління авторськими та суміжними правами" звернулася до господарського суду міста Києва з позовом до ДО "Українське агентство з авторських та суміжних прав" та Підприємця про визнання укладеного відповідачами ліцензійного договору від 24.05.2016 № БВ-14/16 частково недійсним, а саме в частині його дії стосовно періоду з 01.02.2016 по 24.05.2016.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач, з посиланням на приписи частини другої та п'ятої статті 203 Цивільного кодексу України, зазначав про відсутність у ДО "Українське агентство з авторських та суміжних прав" необхідного обсягу цивільної дієздатності для вчинення оспорюваного правочину, а також посилався на те, що укладений відповідачами правочин в оспорюваній частині не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Рішенням господарського суду міста Києва від 03.04.2017 у справі № 910/24538/16 (суддя Марченко О.В.), яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.05.2017 (судді Доманська М.Л. - головуючий суддя, Верховець А.А., Пантелієнко В.О.) у задоволенні позову відмовлено повністю з посиланням на те, що пункт 5.1 ліцензійного договору від 24.05.2016 № БВ-14/16 в частині застосування умов договору до відносин сторін, які виникли між відповідачами з 01.02.2016 по 24.05.2016 (день укладення договору) покликаний на реальне настання правових наслідків, оскільки Підприємцем виконується даний пункт договору.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України ПО "Організація колективного управління авторськими та суміжними правами" просить судові акти попередніх інстанцій зі справи скасувати, а справу скерувати на новий розгляд до суду першої інстанції. Скаргу мотивовано порушенням та неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій у прийнятті оскаржуваних судових актів норм матеріального та процесуального права.

Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

Сторони відповідно до статті 1114 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) належним чином повідомлені про час і місце розгляду касаційної скарги.

Перевіривши повноту встановлення попередніми судовими інстанціями обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку про наявність підстав для задоволення касаційної скарги з урахуванням такого.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на відсутність у ДО "Українське агентство з авторських та суміжних прав" необхідного обсягу цивільної дієздатності для вчинення оспорюваного правочину, а також на те, що укладений відповідачами правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частини друга та п'ята статті 203 Цивільного кодексу України).

Так, відповідно до приписів статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з приписами частини другої статті 203 Цивільного кодексу України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно ж до частини п'ятої статті 203 Цивільного кодексу України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Суди попередніх інстанцій розглянули спір виключно в частині дослідження питання, чи був спрямований правочин в оспорюваній частині на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина п'ята статті 203 Цивільного кодексу України).

Проте, як місцевий, так і апеляційний суди залишили поза увагою те, що як на підставу позову позивач також посилався на відсутність у ДО "Українське агентство з авторських та суміжних прав" необхідного обсягу цивільної дієздатності для вчинення оспорюваного правочину (частина друга статті 203 Цивільного кодексу України). Зазначені обставини судами попередніх інстанцій взагалі не досліджувалися.

Так, під вимогою розуміється матеріально-правова вимога, тобто предмет позову, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права.

Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача.

Доказами є будь-які відомості, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин, на яких обґрунтовуються вимоги і заперечення осіб, що беруть участь у справі, та інші обставин, які мають значення для правильного розгляду справи.

Згідно з приписами частини першої статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до пунктів 1, 2 та 4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого:

- чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються;

- чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин;

- яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Господарським судам слід виходити з того, що рішення може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом. При цьому необхідно мати на увазі, що згідно зі статтею 43 ГПК України наявні докази підлягають оцінці у їх сукупності і жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарські суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом.

Частиною першою статті 11110 ГПК України встановлено, що підставами для скасування або зміни рішення місцевого чи апеляційного господарського суду або постанови апеляційного господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Як зазначено у пункті 11 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011 № 11 "Про деякі питання практики застосування розділу XII-1 Господарського процесуального кодексу України" відповідно до частини першої статті 47 ГПК судове рішення приймається за результатами обговорення усіх обставин справи, а частиною першою статті 43 названого Кодексу передбачено всебічний, повний і об'єктивний розгляд в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності. Недодержання судом першої або апеляційної інстанції цих норм процесуального права, якщо воно унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного розгляду справи є підставою для скасування судового рішення з передачею справи на новий розгляд до відповідного суду (пункт 3 частини першої статті 111 9 ГПК), оскільки касаційна інстанція не має права сама встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові місцевого чи апеляційного господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

З урахуванням того, що як місцевим так і апеляційним господарськими судами у вирішенні даного спору було порушено норми процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, судові акти попередніх інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до місцевого господарського суду.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119-11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

1. Касаційну скаргу приватної організації "Організація колективного управління авторськими та суміжними правами" задовольнити.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 03.04.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 24.05.2017 зі справи № 910/24538/16 скасувати.

Справу передати на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Суддя В. Палій

Суддя В. Корсак

Суддя В. Селіваненко