РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.10.2017Справа №910/13529/17

За позовом Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед"

про стягнення 8 283, 74 грн.

Суддя Підченко Ю.О.

Представники

від позивача: Денисенко О.В. - представник за довіреністю;

від відповідача: Жук О.Б. - представник за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У серпні 2017 року Комунальне підприємство "Київжитлоспецексплуатація" (далі - позивач, Підприємство) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед" (далі - відповідач, Товариство) про стягнення 7 511, 41 грн., з яких: 5 947, 42 грн. - сума основного боргу, 101, 43 грн. - інфляційні втрати, 23, 65 грн. - 3 % річних, 1 438, 91 грн. - пеня.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за Договором про надання послуг на теплопостачання та технічне обслуговування і утримання внутрішньобудинкових інженерних систем ЦО та їх абонентських уводів № 1631 від 01.12.2008 року в частині оплати наданих позивачем послуг, обумовлених даним договором.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.08.2017 року порушено провадження у справі та призначено її розгляд на 06.10.2017 року.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 06.10.2017 року продовжив строк розгляду спору на 15 днів та відклав розгляд справи на 18.10.2017 року.

В судовому засіданні 18.10.2017 року оголошено перерву до 20.10.2017 року.

До початку розгляду справи по суті до суду надійшла заява позивача про збільшення розміру позовних вимог, в якій останній просив стягнути з відповідача 6 511, 70 грн. основного боргу, інфляційні втрати в розмірі 279, 55 грн., 3% річних у розмірі 100, 07 грн., а також пеню в сумі 1 392, 42 грн.

Частина 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України визначає права, які належать лише позивачу. Так, відповідно до зазначеної норми права, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити або зменшити розмір позовних вимог.

Відповідно до абз. 1 п. 3.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України, від 26.12.2011, № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції.

Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Враховуючи те, що вищезазначені дії позивача не суперечать законодавству та не порушують права і охоронювані законом інтереси інших осіб, суд приймає заяву позивача про збільшення позовних вимог до розгляду.

Отже, оскільки збільшення позовних вимог, викладене позивачем у його письмовому клопотанні, прийняте господарським судом, тоді новою ціною позову, виходячи з якої розглядається спір є 8 283, 74 грн.

Представник позивача у судовому засіданні 20.10.2017 року наполягав на задоволенні позову та надав усні пояснення по справі.

У судовому засіданні 06.10.2017 року відповідач проти позову заперечував, по викладеним у відзиві доводам та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд дійшов висновку, що наявних у справі доказів достатньо для вирішення спору по суті.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 20.10.2017 року відповідно до ст. 85 ГПК України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

1 грудня 2008 року між Підприємством та Товариством укладено Договір про надання послуг на теплопостачання та технічне обслуговування і утримання внутрішньобудинкових інженерних систем ЦО та їх абонентських уводів №1631 (далі - Договір), предметом якого є надання послуг на теплопостачання та своєчасна сплата в повному обсязі спожитої енергії у гарячій воді та експлуатаційних витрат; обслуговування та утримання внутрішньобудинкових інженерних систем ЦО та їх абонентських уводів в нежилому приміщенні (будинку) за адресою: проспект Маяковського, 15 літ. А.

Договір набирає чинності з 01.12.2008 року та діє до 31.12.2010 року (п. 6.1. договору).

Відповідно до п.6.4. Договору він вважається пролонгованим на кожний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін.

Згідно з п. п. 2, 3 Додатку №2 до Договору споживач щомісяця з 14 по 18 число самостійно отримує у Підприємства (за адресою: вул. Артема, 58/2-Д, договірно-розрахунковий відділ, тел. 486-47-29, 486-71-95) акт звірки на початок розрахункового періоду (один примірник оформленого акту звірки споживач повертає підприємству), розрахунок фактичного споживання теплової енергії за попередній період (за вимогою споживача), платіжну вимогу-доручення, куди включені вартість теплової енергії за попередній та поточний місяці та технічного обслуговування , з урахуванням остаточного сальдо розрахунків на початок розрахункового періоду та акт виконаних робіт. Сплату за вказаними документами, споживач виконує не пізніше 23 числа поточного місяця.

За період з грудня 2016 року по серпень 2017 року, відповідач заборгував позивачеві 6 511, 70 грн. суми боргу за Договором.

Відповідач проти задоволення позову заперечував, вказав на те, що вже 3 роки не є власником приміщення по якому виставляється борг і куди надається теплопостачання, посилаючись на договір купівлі-продажу нежилих приміщень від 22.10.2014 року укладений між останнім та Товариством з обмеженою відповідальністю "Діамед-1".

Пунктом 7.3 договору передбачено, що у випадках звільнення або передачі відповідачем свого об'єкту або його частини іншій організації Підприємство має бути повідомлене в 3-денний термін відповідним двостороннім актом (листом) здаючого та приймаючого об'єкт. У цьому разі договір буде припинений тільки при повній сплаті Товариством заборгованості за спожиту теплову енергію. Зміни у договір та розрахунки можуть бути внесені лише після вказаного повідомлення.

Позивачем надані пояснення, в яких зазначено, що відповідач не надав жодних доказів, які б підтвердили надання чи надсилання договору купівлі-продажу від 22.10.2014 року Підприємству.

Більше того, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.04.2017 року, яке набрало законної сили 25.04.2017 року, у справі № 910/24363/16, позов КП "Київжитлоспецексплуатація" до ТОВ "Діамед" про стягнення заборгованості в сумі 17 464, 74 грн. за період з жовтня 2015 року по листопад 2016 року задоволено, стягнуто з ТОВ "Діамед" заборгованість у розмірі 11 378, 91 грн. та встановлено факт використання ТОВ "Діамед" нежилого приміщення в буд. 15а по просп.. Маяковського та надання послуг з електропостачання в спірний період.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 23.11.2015 року у справі № 910/26710/15 залишеному без змін Постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.03.2016 року позов КП "Київжитлоспецексплуатація" до ТОВ "Діамед" про стягнення заборгованості у сумі 14 554, 15 грн. за період з березня 2014 року по серпень 2015 року задоволено у повному обсязі, а також встановлено факт використання ТОВ "Діамед" нежилого приміщення в буд. 15-а по просп.. Маяковського та надання послуг з теплопостачання в спірний період.

Відповідно до ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 124 Конституції України визначають обов'язковість виконання усіма суб'єктами прав судового рішення у вказаній справі.

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Таким чином, судові рішення у справах № 910/25710/15 та № 910/24363/16, які набрали законної сили не можуть бути поставлені під сумнів, а інші рішення, в тому числі у даній справі, не можуть їм суперечити.

Відповідно ст. 526 Цивільного кодексу України та зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно частини 1 та 2 статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

У відповідності до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Сплату наданих послуг споживач виконує не пізніше 23 числа поточного місяця.

Позивач звертався до відповідача з вимогою про сплату заборгованості за Договором №1631 від 01.12.2008 року.

Відповідачем доказів оплати наданих позивачем послуг суду не надано, наявність заборгованості не спростовано, в зв'язку з чим суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 6 511, 70 грн. суми боргу.

У зв'язку з несвоєчасним виконанням відповідачем грошового зобов'язання за Договором позивач просить суд стягнути з відповідача 1 392, 42 грн. - пені за період з 24.04.2017 року по 30.09.2017 року.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов'язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Згідно з частиною 3 вказаної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання (частина 1 статті 550 ЦК України).

Частиною 1 статті 552 ЦК України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов'язку в натурі.

Приписами статті 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з частиною 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Преамбулою Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності.

Згідно статей 1, 3 цього Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Пунктом 2.3.7 договору передбачено, що за несвоєчасну сплату передбачених цим договором нарахувань Товариство на користь підприємства сплачує пеню в розмірі 0,5 % від суми прострочених платежів за кожний день прострочки, але не більше 2-ох облікових ставок НБУ, що діяли а період внесення платежу..

Судом здійснено перерахунок пені, та встановлено, що до стягнення з відповідача підлягає 191, 82 грн. пені.

Таким чином, позовні вимоги Підприємства в частині стягнення з відповідача пені підлягають частковому задоволенню у розмірі 191, 82 грн.

Крім того, позивач на підставі частини 2 статті 625 ЦК України просив суд стягнути з відповідача 100, 07 грн. трьох процентів річних та 279, 55 грн. інфляційних втрат за період з 24.01.2017 року по 30.09.2017 року.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений за договором або законом.

Перевіривши надані позивачем розрахунки інфляційних втрат та 3 відсотків річних, суд дійшов висновку про їх правильність, а тому вимоги позивача про стягнення 279, 55 грн. - інфляційних втрат та 100, 07 грн. - 3 відсотків річних підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

За частиною 1 статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору у спорах, що виникають при виконанні договорів, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед" (07852, Київська область, Бородянський район, село Микуличі, вулиця Центральна, будинок 2 літера Б, ідентифікаційний код 21526737) на користь Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" (01001, місто Київ, вулиця Володимирська, будинок 51-А, ідентифікаційний код 03366500) 6 511 (шість тисяч п'ятсот одинадцять) грн. 70 коп. основного боргу, 191 (сто дев'яносто одну) грн. 82 коп. пені, 279 (двісті сімдесят дев'ять) грн. 55 коп. інфляційних втрат, 100 (сто) грн. 07 коп. 3 процентів річних, а також 1 368 (одну тисячу триста шістдесят вісім) грн. 10 коп. судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 25.10.2017 р.

Суддя Ю.О. Підченко