РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.10.2017 Справа № 910/12297/17

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Головіної К.І., при секретарі судового засідання Зарудній О.О., розглянувши матеріали справи

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Сапфір"

до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"

про визнання договору недійсним

за участю представників:

від позивача:не з'явився
від відповідача:не з'явився
В С Т А Н О В И В:

До господарського суду м. Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Сапфір" (далі - ТОВ "Сапфір") з позовом до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" (далі - ПАТ "Дельта Банк") про визнання кредитного договору № КЮ-ВКЛ-2010427/1 від 05.10.2012 р. недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що укладений між ТОВ "Сапфір" та ПАТ "Дельта Банк" кредитний договір, був підписаний зі сторони позичальника директором ТОВ "Сапфір" з перевищенням наданих йому повноважень, а саме - укладання значного правочину було вчинено без отримання погодження загальних зборів учасників товариства. Також положення кредитного договору містять лише відповідальність позичальника - ТОВ "Сапфір", а не обох сторін договору. Окрім цього, позивач вказував, що спірний правочин не був направлений на створення правових наслідків, а отже, в силу ст. 234 ЦК України є фіктивним правочином та має бути визнаний судом недійсним.

У позові ТОВ "Сапфір" просить суд визнати договір кредиту № КЮ-ВКЛ-2010427/1 від 05.10.2012 р., недійсним.

Представники сторін в судове засідання не з'явилися, належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили, заяв чи клопотань про відкладення або про розгляд справи у їх відсутність не надали, причини неявки визнані судом неповажними. Присутній у минулому засіданні представник відповідача проти позову заперечив, зазначив, що спірний договір цілком відповідає чинному законодавству та був підписаний з боку позивача уповноваженою на те особою, а відповідальність обох сторін встановлена у договорі, виходячи виключно з переліку та обсягу їх прав та обов'язків. Просив відмовити у задоволенні позову.

Розглянувши справу по суті та дослідивши надані докази, господарський суд прийшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що 05.10.2012 р. між ТОВ "Сапфір" (позичальник) та ПАТ "Дельта Банк" (кредитор) був укладений договір кредиту № КЮ-ВКЛ-2010427/1 (далі - спірний правочин, кредитний договір). Відповідно до цього договору кредитор надає позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, а позичальник зобов'язується своєчасно повернути отриманий кредит, сплатити проценти за користування кредитом, а також виконати інші зобов'язання за цим договором (п. 1.1).

Пунктом 1.1.1 кредитного договору передбачено, що надання кредиту здійснюється окремими частинами в межах відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості у сумі 327 000,00 грн., та зменшенням максимального ліміту заборгованості у порядку, зазначеному в п. 1.1.2 цього договору, зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 27,99 % річних, з кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом до 04.10.2015 р. включно, на умовах визначених цим договором.

Зменшення максимального ліміту заборгованості здійснюється у відповідності до графіку, наведеному у додатку 1 до цього договору (п. 1.1.2 кредитного договору).

У випадку невиконання позичальником будь-якого з зобов'язань, передбачених п. 3.3.16 договору, процентна ставка за користування кредитом встановлюється у розмірі 30 %, а у разі прострочення кінцевого терміну повернення заборгованості за кредитом, визначеного у п. 1.1.1 цього договору, процентна ставка встановлюється у розмірі 47,99 % річних (п.п. 1.1.3, 1.1.4 кредитного договору).

Відповідно до п. 2.5 кредитного договору моментом (днем) повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, можливих штрафних санкцій, передбачених договором вважається день зарахування грошових коштів позичальника на рахунок банку.

Кредитний договір набирає чинності з дати його укладання та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань за цим договором (п. 8.3).

У подальшому, додатковим договором № 1 від 31.07.2013 р. сторони внесли зміни до кредитного договору в частині застосування підвищених ставок процентів у разі невиконання позичальником зобов'язань, зазначених у п. 3.3.16 кредитного договору, а також у разі прострочення кінцевого терміну повернення заборгованості за кредитом.

Як свідчать матеріали справи, вказаний кредитний договір від позичальника (ТОВ "Сапфір") був підписаний директором підприємства Сьомою Б.А, а від імені кредитора (ПАТ "Дельта Банк") - директором Масним К.М.

Також судом встановлено, що у забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 05.10.2012 р. сторони уклали іпотечний договір, відповідно до якого ТОВ "Сапфір" (іпотекодавець) передає, а ПАТ "Дельта Банк" (іпотекодержатель) приймає в іпотеку нежитлову будівлю вулканізації загальною площею 227,7 кв.м., що складається з будівлі вулканізації (літера В-1), загальною площею 22,7 кв.м., за аресою: м. Львів, вул. Хуторівка, буд. 59б, яка належить на праві власності іпотекодавцю (п. 2.1.1).

Звертаючись із даним позовом до суду, позивач вважає кредитний договір недійсним, оскільки той був укладений зі сторони позичальника неуповноваженою на його підписання особою - директором ТОВ "Сапфір" Сьомою Б.А. Перевіряючи такі доводи позивача, суд виходив з такого.

Приписами ст. 203, 215 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов.

Дослідивши зміст кредитного договору, що оскаржується, суд приходить до висновку, що він містить всі необхідні суттєві умови, передбачені законом: форму, порядок надання кредиту, проценти за користування кредитом, графік погашення кредитних платежів та процентів, права, обов'язки та відповідальність сторін, інші умови, що узгоджується з вимогами ст. 345 ГК України, ст. 1054 Цивільного кодексу України.

Позивач зазначає, що кредитний договір є значним правочином, який перевищує 25 % вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності товариства, а загальними зборами його учасників не було надано згоди на вчинення такого правочину, отже, вказаний договір підписаний з перевищенням наданих повноважень.

Однак, із наявної у матеріалах справи копії статуту ТОВ "Сапфір" не вбачається обмежень повноважень директора товариства на укладання спірного правочину. Також позивачем не надано річної фінансової звітності товариства станом на дату укладання кредитного договору, яка б підтвержувала, що вартість активів товариства на дату підписання договору (05.10.2012 р.) була меншою 25 % суми наданого кредиту, а також інших доказів, які б підтверджували, що кредитний договір є значним правочином.

У той же час, у пункті 1.4.1 кредитного договору позичальник (ТОВ "Сапфір") гарантував, що у представника позичальника є всі належні повноваження та дозволи інших органів управління позичальника для укладення цього договору.

Отже, позивач, укладаючи спірний договір, підтвердив відсутність обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи її директором та наявність дозволів інших органів управління ТОВ "Сапфір" на укладання кредитного договору № КЮ-ВКЛ-2010427/1 від 05.10.2012 р.

Окрім цього, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з ч. 3 ст. 92 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п. 3.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" припис абзацу першого частини третьої статі 92 Цивільного кодексу України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень.

Водночас, саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Виходячи з викладеного, суд зазначає, що позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності позивачем (ТОВ "Сапфір") у суді тієї обставини, що її контрагент (ПАТ "Дельта Банк") знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (який не отримав наступного схвалення особи, яку представляють). При цьому обов'язок доказування того, що відповідач був обізнаний про неповноважність директора ТОВ "Сапфір" на підписання спірного договору відповідно до ч. 3 ст. 92 ЦК України покладено на позивача у справі.

Проте, позивач у порушення вимог ст. ст. 33, 34 ГПК України, не надав доказів того, що відповідач знав чи за всіма обставинами не міг не знати про те, що директор ТОВ "Сапфір" мав обмеження на підписання кредитного договору.

Також позивач вказує, що умови п.п. 1.1.3, 1.1.4 та розділу 4 цього договору суперечать нормам законодавства, оскільки містять відповідальність за виконання зобов'язань виключно для позичальника.

Так, з п.п. 1.1.3 та 1.1.4 вбачається, що сторони погодили підвищені процентні ставки за користування кредитом, а саме: у розмірі 30 % - у випадку невиконання позичальником будь-якого з зобов'язань, передбачених п. 3.3.16 договору та 47,99 % річних - у разі прострочення кінцевого терміну повернення заборгованості за кредитом, визначеного у п. 1.1.1 цього договору.

Статтею 1056-1 ЦК України визначено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

При цьому необхідно зазначити, що проценти, передбачені ст. 1056-1 ЦК України, є платою за користування чужими грошовими коштами, яка за відсутності іншої домовленості сторін сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення (вказана правова позиція викладена у Аналізі практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві Верховного Суду України від 01.07.2014 р.).

Крім того, суд зазначає, що зміна процентної ставки ставилася в залежність від виконання умов, які міг та був зобов`язаний виконувати позичальник.

Так, пунктом 5.2 кредитного договору сторони досягли згоди, що при настанні певних, встановлених договором умов, банк має право ініціювати зміну процентної ставки по кредиту. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач звертався до відповідача з пропозицією змінити умови договору в цій частині.

Що стосується передбачених у кредитному договорі штрафних санкцій (пені та штрафу у розділі 4) суд зазначає, що згідно з ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.розділом 4 кредитного договору у вигляді пені та штрафу суд зазначає наступне.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Згідно з п. 1.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Відповідно до ч. 2 п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" та правової позиції Верховного Суду України вiд 06.06.2012 р. у справi № 6-49цс12, вiд 30.10.2013 р. у справi № 6-59цс13 застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов'язання не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі, при тому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. У останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

Розділом 4 сторони передбачили відповідальність позичальника у випадку прострочення ним строків сплати процентів, комісій, а також прострочення повернення кредиту/траншу, визначених цим договором, у зв'язку з чим позичальник сплачує кредитору пеню із розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку, що діяла у період прострочення, від простроченої суми за кожний день прострочення (п. 4.1), а у випадку порушення позичальником вимог п.п. 3.3.1, 3.3.6 - 3.3.16 позичальник сплачує кпедитору штраф у розмірі 2 % від максимального ліміту заборгованості, визначеного п. 1.1. цього договору, за кожний випадок порушення (п. 4.2).

У той же час, суд зазначає, що банк при наданні позичальнику кредиту ризикує власними грошовими коштами, при цьому у майбутньому існує можливість неповернення суми кредиту, а тому відповідальність сторін встановлена пропорційно обсягу прав та обов'язків кожної із сторін передбачених кредитним договором.

Отже, підписуючи таку редакцію договору, позивач фактично погодився з передбаченими ним умовами, в тому числі із п.п. 1.1.3, 1.1.4, 4.1, 4.2 договору, та не скористався наданим йому законом правом, за наявності заперечень щодо окремих умов договору, скласти протокол розбіжностей (ч. 4 ст. 181 Господарського кодексу України).

На підставі наведеного суд вважає, що умови кредитного договору, зокрема, в частині зміни ставки процентів та штрафних санкцій узгоджуються з чинним господарським та цивільним законодавством України.

Також суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам, визначати умови такого договору вільно обирати контрагента. Однак під час укладення договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Також свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але тоді такий договір не повинен суперечити законодавству.

Отже, судом встановлено, що кредитний договір № КЮ-ВКЛ-2010427/1 від 05.10.2012 р. був укладений між ТОВ "Сапфір" та ПАТ "Дельта Банк" за взаємної згоди і за відсутності законодавчих заборон на укладення таких угод.

Окрім усього, позивач вважає, що спірний договір є фіктивним, оскільки у сторін був відсутній намір створити правові наслідки за цим договором.

Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Верховний Суд України у постанові № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснив, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин без наміру виникнення, зміни або припинення цивільних прав та обов'язків, лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети та реального настання наслідків за договором.

У п. 3.11 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз'яснено, що коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. При цьому позивач, який звертається з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Як вже встановлено судом, за умовами кредитного договору № КЮ-ВКЛ-2010427/1 від 05.10.2012 р. відповідач (ПАТ "Дельта Банк") надав позичальнику (ТОВ "Сапфір") кредитні кошти з метою фінансування поточної діяльності позивача (п. 1.2 кредитного договору). Отже, положеннями спірного договору було передбачено отримання позивачем кредитних коштів для їх використання у своїй господарській діяльності та як свідчать матеріали справи, останній їх отримав на умовах, передбачених у кредитному договорі.

Таким чином, суд приходить до висновку, що укладаючи спірний договір, сторони мали на меті їх передачу банком у тимчасове користування кредитних коштів та отримання позичальником для власних цілей. Доказів, які б свідчили про інший намір та мету сторін при укладанні кредитного договору матеріали справи не містять. При цьому, як вже було встановлено судом, підписавши кредитний договір, позивач погодився зі всіма його умовами, у тому числі із умовами його користування (сплати процентів) та відповідальністю за несвоєчасне виконання своїх зобов'язань.

Окрім вказаного, про реальність укладення кредитного договору свідчить підписаний між сторонами іпотечний договір в його забезпечення від 05.10.2012 р., відповідно до якого в забезпечення зобов'язань за кредитним договором ТОВ "Сапфір" передало банку нежитлову будівлю вулканізації загальною площею 227,7 кв.м., за аресою: м. Львів, вул. Хуторівка, буд. 59б.

Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. При цьому ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін та виникнути до моменту укладення правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним.

Позивачем не доведено суду належними та допустимим доказами, що обидві сторони, вчиняючи оспорюваний кредитний договір, заздалегідь одночасно мали намір та умисел його не виконувати, а також не доведено того, що сторони прагнули або свідомо допускали ненастання правових наслідків за ним.

Натомість, з оспорюваного договору вбачається, що на час укладення кредитного договору сторони (ТОВ "Сапфір" та ПАТ "Дельта Банк") підтвердили, що даний договір не носить характеру фіктивного відповідно до ст. 234 ЦК України.

З урахуванням викладеного суд зазначає, що для визнання договору фіктивним, позивач не довів, того, що: метою укладення спірного договору є відсутність правових наслідків, обумовлених договором; у сторін наявна вина, що проявляється у формі умислу, спрямованого на вчинення фіктивного договору; такий умисел виник у сторін до моменту укладення договору.

Отже, судом встановлено, що жодна з ознак фіктивності оспорюваного правочину не знайшла свого підтвердження під час розгляду справи, тому й відсутні підстави, передбачені ст. 234 Цивільного кодексу України, в силу яких спірна угода має бути визнана недійсною.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що заявлені у позові вимоги є необґрунтованими та не підтвердженими належними доказами, а, відтак, суд відмовляє у задоволенні позову ТОВ "Сапфір" про визнання договору недійсним.

Згідно статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача у разі відмови у задоволенні позову.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 32-35, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд м. Києва

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Сапфір" до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" про визнання договору недійсним.

Рішення ухвалено в нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частини в судовому засіданні 12 жовтня 2017 року.

Повний текст рішення підписаний 18 жовтня 2017 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня підписання повного тексту рішення.

Суддя Головіна К.І.