ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2017 року Справа № 910/22399/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді: Картере В.І. (доповідач),

суддів: Малетича М.М.,

Плюшка І.А.

за участю представників:

ПАТ "Сбербанк" - не з'явився,

ПАТ "Кондитерська фабрика "А.В.К." м. Луганськ" - Лавриновича В.О.,

ПрАТ "АВК" - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Кондитерська фабрика "А.В.К." м. Луганськ"

на постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.03.2017

та на ухвалу господарського суду міста Києва від 30.01.2017

у справі № 910/22399/16

за заявою Публічного акціонерного товариства "Кондитерська фабрика "А.В.К." м. Луганськ"

про скасування рішення Постійно діючого третейського суду від 11.11.2016 при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України"

у справі № 59/16

за позовом Публічного акціонерного товариства "Сбербанк"

до Публічного акціонерного товариства "Кондитерська фабрика "А.В.К." м. Луганськ"

за участю третьої особи: Приватного акціонерного товариства "АВК"

про звернення стягнення на предмет застави

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року Публічне акціонерне товариство "Кондитерська фабрика "А.В.К." м. Луганськ" звернулось до господарського суду міста Києва із заявою про скасування рішення Постійно діючого третейського суду від 11.11.2016 при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України" (далі - третейський суд) у справі № 59/16 за позовом Публічного акціонерного товариства "Сбербанк" до Публічного акціонерного товариства "Кондитерська фабрика "А.В.К." м. Луганськ" за участю третьої особи: Приватного акціонерного товариства "АВК" про звернення стягнення на предмет застави.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 30.01.2017 (суддя Зеленіна Н.І.), залишеною без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.03.2017 (колегія суддів у складі: суддя Сулім В.В. - головуючий, судді Гаврилюк О.М., Гончаров С.А.), відмовлено у задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства "Кондитерська фабрика "А.В.К." м. Луганськ" про скасування рішення третейського суду від 11.11.2016.

У касаційній скарзі ПАТ "Кондитерська фабрика "А.В.К." м. Луганськ" з посиланням на порушення господарськими судами попередніх інстанцій п. 1 ч. 2 ст. 1225 ГПК України, ст.ст. 2, 6, 20, п. 1 ч. 3 ст. 51 Закону України "Про третейські суди", ст.ст. 3, 28 Закону України "Про заставу", просить скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.03.2017, ухвалу господарського суду міста Києва від 30.01.2017, а справу направити на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Зокрема в обґрунтування касаційної касатор стверджує, що:

- господарські суди дійшли помилкового висновку про підвідомчість даного спору третейському суду, оскільки суди не застосували правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 21.10.2015 № 6-831цс14, у якій зазначається про те, що наявність у спорі концентрації суспільно-значимих публічних елементів свідчить про непідвідомчість спору третейському суду. Так, на думку касатора, господарськими судами залишено поза увагою висновок Донецької торгово-промислової палати про істотну зміну обставин від 06.11.2015, який наданий боржнику (третій особі) за кредитним договором, про зміну істотних обставин, пов'язаних з проведенням антитерористичної операції та як наслідок - неможливість виконання кредитного договору з боку боржника;

- господарські суди неповно дослідили умови договору застави та не визначили, яку умову договору слід було застосовувати до спірних правовідносин - п. 6.4. договору застави, в якому зазначено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється виключно за рішенням суду або на підставі виконавчого напису, чи третейське застереження, яке міститься у п. 9.5 договору застави;

- господарські суди не звернули уваги на те, що третейським судом вирішено спір, який не передбачено третейською угодою, оскільки банк звернувся до третейського суду за захистом порушеного права, яке полягало у неповерненні з боку позичальника (відмінного від заставодавця) кредитних коштів, тобто спір виник виключно між банком та позичальником і ґрунтується він на умовах кредитного договору, тоді як третейська угода, яка передбачена у договорі застави не передбачає розгляду спору, який виник з кредитного договору;

- господарські суди безпідставно відхилили доводи заявника про те, що розгляд третейської справи мав здійснюватись у відповідності до регламенту третейського суду станом на 24.10.2013, проте здійснювався відповідно до регламенту, який діяв станом на час розгляду третейської справи;

- склад третейського суду, яким прийнято рішення не відповідав вимогам ст. 20 Закону України "Про третейські суди", оскільки 31.10.2016 касатором на адресу третейського суду було направлено мотивовану заяву про відвід судді Трубчанінова С.С., про що свідчать фіскальний чек та опис вкладення у цінний лист, які додані до позовної заяви, однак господарські суди неправильно зазначали, що вказана заява була розглянута третейським судом, тоді як третейським судом була розглянута інша заява про відвід.

Перевіривши правильність застосування господарськими судами норм процесуального та матеріального права, Вищий господарський суд України вважає касаційну скаргу такою, що підлягає задоволенню виходячи з такого.

Господарськими судами попередніх інстанцій під час розгляду справи встановлені такі фактичні обставини:

- 15.10.2009 Публічним акціонерним товариством "Дочірній Банк Сбербанку Росії" (правонаступником якого є ПАТ "Сбербанк") та Приватним акціонерним товариством "АВК" укладено договір про відкриття кредитної ліній № 04-В/09/22/ЮО, за яким банк відкрив ПрАТ "АВК" кредитну лінію із загальним лімітом 60 000 000,00 доларів США;

- 27.09.2011 Публічним акціонерним товариством "Дочірній Банк Сбербанку Росії" (правонаступником якого є ПАТ "Сбербанк") та Публічним акціонерним товариством "Кондитерська фабрика "А.В.К." м. Луганськ" укладено договір застави, посвідчений приватним нотаріусом донецького міського нотаріального округу Трухіною І.Г., з подальшими змінами та доповненнями;

- вказаним договором застави забезпечено вимоги банку до ПрАТ "АВК" за договором від 15.10.2009 про відкриття кредитної ліній № 04-В/09/22/ЮО;

- п. 9.5. договору застави (в редакції договору від 24.10.2013 про внесення змін до договору застави) сторони погодили, що усі спори, розбіжності або вимоги, що виникають з цього договору чи у зв'язку з ним, в тому числі, що стосуються його укладення, виконання, зміни, порушення, розірвання, визнання недійсним повністю або частково, або визнання не укладеним, а також з будь-яких інших питань, що стосуються даного договору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України", місцезнаходження якого: 03142, м. Київ, вул. Заболотного, буд. 150, корпус А, офіс 25 (свідоцтво про реєстрацію постійного діючого третейського суду від 15.03.2013, видане Державною реєстраційною службою України) згідно з регламентом зазначеного третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди та знаходиться у відкритому доступі на сайті суду http://arbitrate.com.ua/. Спір розглядається одноособово суддею, призначеним Головою Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України" з списку суддів, що знаходиться у відкритому доступі на сайті цього суду http://arbitrate.com.ua/. При цьому, Сторони договору підтверджують, що вони ознайомлені з регламентом Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України", добре розуміють положення цього регламенту. Сторони домовилися, що рішення постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України" є остаточними і обов'язковими з дати його винесення. Умови договору, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди. Місце і дата укладення третейської угоди відповідають місцю і даті укладення цього договору;

- рішенням Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській організації "Союз інвесторів України" у складі Третейського судді Трубчанінова С.С. від 11.11.2016 задоволено позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Сбербанк" до Публічного акціонерного товариства "Кондитерська фабрика "А.В.К." м. Луганськ", третя особа: Приватне акціонерне товариство "АВК", та звернено стягнення на предмет застави за договором від 27.09.2011;

- не погоджуючись з вказаним рішенням, ПАТ "Кондитерська фабрика "А.В.К." м. Луганськ" оскаржило його до господарського суду міста Києва.

Звертаючись з заявою у даній справі, ПАТ "Кондитерська фабрика "А.В.К." м. Луганськ" як на підставу для скасування рішення третейського суду послався, зокрема, на те, що:

- дана справа не підвідомча третейському суду (спір у даній справі не є спором виключно приватного характеру, оскільки валютою виконання зобов'язань являється долар США; факт настання істотних змін обставин за кредитним договором, пов'язаних з проведенням антитерористичної операції та як наслідок - неможливість виконання кредитного договору з боку боржника, що підтверджується висновком Донецької торгово-промислової палати про істотну зміну обставин від 06.11.2015, який наданий боржнику (третій особі) за кредитним договором, свідчить про наявність у спорі концентрації у спорі суспільно-значимих публічних елементів свідчить), у зв'язку з чим не підлягає вирішенню у третейських судах;

- рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою та вирішено питання, які виходять за межі третейської угоди (в третейському суді розглядався спір, який виник на підставі договору про відкриття кредитної лінії, а не договору застави; п. 6.4. договору передбачено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється виключно за рішенням суду або на підставі виконавчого напису, тоді як текстом третейської угоди в п. 9.5. договору застави не передбачено, що у разі настання випадків, передбачених п.п. 6.2-6.3 - набуття банком права звернення на предмет застави - звернення стягнення на предмет застави здійснюється на підставі рішення третейського суду);

- третейською угодою було передбачено інший порядок розгляду справи (розгляд третейської справи мав здійснюватись у відповідності до регламенту третейського суду станом на 24.10.2013, проте здійснювався відповідно до регламенту, який діяв станом на час розгляду третейської справи);

- склад третейського суду не відповідав вимогам закону (31.10.2016 ПАТ "Кондитерська фабрика "А.В.К." м. Луганськ" на адресу третейського суду було направлено мотивовану заяву про відвід судді Трубчанінова С.С., про що свідчать фіскальний чек та опис вкладення у цінний лист, які додані до позовної заяви, однак зазначену заяву про відвід судді третейським судом розглянуто не було та жодного рішення по ній не прийнято);

- зміст та форма третейського застереження не відповідає вимогам ст. 12 Закону України "Про третейські суди" (передумовою укладення третейської угоди та однією з підстав звернення до третейського суду є наявність спору, який вже існував на час укладення такої угоди, тоді як на момент укладення третейської угоди та на момент звернення банку до третейського суду спору між банком та ПАТ "Кондитерська фабрика "А.В.К." м. Луганськ" не існувало, а зміст третейської угоди не містить умови про її застосування на випадок виникнення спорів на майбутнє).

Відмовляючи у задоволенні заяви ПАТ "Кондитерська фабрика "А.В.К." м. Луганськ" про скасування рішення третейського суду від 11.11.2016, господарські суди виходили з того, що:

- ст. 6 Закону України "Про третейські суди" унормовано, що третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком спорів, які наведені у даній статті;

- вказана норма носить імперативний характер і встановлює вичерпний перелік справ не підвідомчих третейському суду, тоді як серед наведеного у зазначеній нормі закону переліку справ непідвідомчих третейському суду не містяться справи, про які зазначає заявник (такі як: справи у спорах, що мають публічно-правове значення та/або справи де застосовуються норми щодо регулювання обігу іноземної валюти та/або справи, де концентрація суспільно-значимих елементів не дозволяє віднести такі спори до спорів суто приватного характеру, тощо). Це ж стосується і звернення стягнення на предмет застави. Отже, справа № 59/16, у якій прийнято оскаржуване рішення третейського суду, підвідомча третейському суду відповідно до закону, і доказів іншого матеріали справи не містять;

- предметом третейської угоди може бути не лише спір, який існує на момент укладення такої угоди, а й будь-які спори, які виникатимуть між сторонами договору в майбутньому та передбачені третейською угодою (аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного суду України від 08.04.2015 по справі № 15/056);

- третейське застереження, передбачене пунктом 9.5 договору застави, відповідає приписам ст.ст. 2, 5, 12 Закону України "Про третейські суди" і не суперечить вимогам цивільного законодавства щодо форми та змісту;

- визначення валюти договору в доларах США є правом сторін (ст. 6 ЦК України), та не може будь-яким чином свідчити про публічність відносин між сторонами, отже у даному випадку спір між сторонами є виключно приватним, та не містить будь-яких елементів публічних відносин;

- заявником жодним чином не обґрунтовано можливість прийняття іншого рішення або в іншому порядку, ніж при розгляді третейської справи № 59/16, у випадку застосування регламенту в редакції станом на 24.10.2013;

- у матеріалах третейської справи № 59/16 міститься ухвала від 11.11.2016 про відмову у відводі судді Трубчанінова С.С.

Однак, вказані висновки господарських судів попередніх інстанцій Вищий господарський суд України вважає передчасними з огляду на те, що вони зроблені без з'ясування всіх обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 1225 ГПК України, яка кореспондується з ч. 3 ст. 51 Закону України "Про третейські суди", рішення третейського суду може бути скасовано лише у випадках, передбачених цією статтею. Рішення третейського суду може бути скасовано у разі якщо:

1) справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону;

2) рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди;

3) третейську угоду визнано судом недійсною;

4) склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам закону;

5) третейський суд вирішив питання про права і обов'язки осіб, які не брали участь у справі.

Статтею 6 Закону України "Про третейські суди" унормовано, що третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за певним винятком.

Однак, господарські суди попередніх інстанцій залишили поза увагою обставини на які посилався заявник. Зокрема заявник вказував про те, що в даному випадку у третейському суді розглядалась справа у спорі, який виник при виконанні кредитного договору, за результатами вирішення цього спору суд вирішив для задоволення грошових вимог банку за кредитним договором звернути стягнення на предмет застави. Також заявник звертав увагу на те, що під час розгляду третейським судом позовної заяви банку надавалась оцінка наявності/дійсності кредитних відносин між ПАТ "Сбербанк" та ПрАТ "АВК"; встановлювався розмір заборгованості ПрАТ "АВК" перед банком; встановлювались підстави для дострокового стягнення кредитних коштів (порушення умов кредитного договору) тощо.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ст. 1 Закону України "Про заставу" застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Статтею 3 вказаного закону передбачено, що заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо. Застава може мати місце щодо вимог, які можуть виникнути у майбутньому, за умови, якщо є угода сторін про розмір забезпечення заставою таких вимог. Застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов'язання.

Господарські суди під час вирішення розгляду заяви ПАТ "Кондитерська фабрика "А.В.К." м. Луганськ" про скасування рішення третейського суду не дослідили підстави виникнення спору у третейському суді і докази, якими банк доводив обґрунтованість своїх вимог, не з'ясували чи існує між сторонами спір щодо суми заборгованості за кредитним договором, яким чином було визначено суму кредитної заборгованості у третейській справі і чи передбачено умовами третейського застереження укладеного між сторонами вирішення будь-яких спорів, які виникають з кредитного договору.

З'ясування вказаних обставин має істотне значення для правильного вирішення спору, оскільки позивач стверджує, що зазначені обставини впливають на підвідомчість/непідвідомчість даного спору третейському суду.

Також заявник вказував про те, що у даному випадку спір не підвідомчий третейському суду, оскільки валютою виконання зобов'язань є долар США, а тому наявність в правовідношеннях щодо проведення розрахунку за договором кредиту, наданого в іноземній валюті, такої концентрації суспільно-значимих публічних елементів не дозволяє віднести такий спір до спорів приватного характеру, які можуть розглядатися третейськими судами. У цьому ж зв'язку, заявник послався на правову позицію, висловлену у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 № 6-831цс15.

При цьому, на думку заявника, у даному спорі існує значно ширша концентрація суспільно-значимих публічних елементів ніж передбачено у постанові Верховного Суду України, оскільки висновком Донецької торгово-промислової палати про істотну зміну обставин від 06.11.2015 визнано факт настання істотних змін обставин за кредитним договором, пов'язаних з проведенням антитерористичної операції та як наслідок - неможливість виконання кредитного договору з боку боржника.

Господарські суди зазначаючи про те, що відносини у сфері кредитування суб'єктів господарювання, в тому числі в іноземній валюті, врегульовано нормами ГК України та іншими актами законодавства, а тому справа № 59/16, у якій прийнято оскаржуване рішення третейського суду, підвідомча третейському суду, всупереч вимог ст. 43 ГПК України, залишили без будь-якої оцінки висновок Донецької торгово-промислової палати про істотну зміну обставин від 06.11.2015 у контексті з'ясування наявності або відсутності обставин, що впливають на підвідомчість/непідвідомчість даного спору третейському суду.

Також господарськими судами попередніх інстанцій не наведено мотивів, з яких було не взято до уваги посилання заявника на наведену вище правову позицію, висловлену у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 № 6-831цс15.

Крім того, заявником було зазначено про те, що ним 31.10.2016 на адресу третейського суду було направлено мотивовану заяву про відвід судді Трубчанінова С.С., про що свідчать фіскальний чек та опис вкладення у цінний лист, які додані до позовної заяви, однак господарські суди вказаних обставин не перевірили, а лише зазначили про те, що у матеріалах третейської справи № 59/16 міститься ухвала від 11.11.2016 про відмову у відводі судді Трубчанінова С.С.

Відповідно до ст. 20 Закону України "Про третейські суди" за наявності підстав, зазначених у статті 19 цього Закону, сторона може заявити про відвід обраного нею третейського судді лише у разі, якщо обставини, які є підставою для відводу призначеного чи обраного нею третейського судді, стали відомі цій стороні після його призначення чи обрання. Сторони можуть погоджувати процедуру відводу третейського судді у третейському суді для вирішення конкретного спору.

Процедура відводу третейського судді у постійно діючому третейському суді визначається регламентом третейського суду з додержанням вимог цього Закону.

Господарські суди попередніх інстанцій не надали оцінки цим поясненням заявника і не з'ясували чи надходила зазначена заява від 31.10.2016 про відвід судді Трубчанінова С.С. до третейського суду і чи розглядалися ухвалою третейського суду від 11.11.2016 підстави для відводу судді, які наведені у вказаній заяві.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо визнанням поняття права на суд, встановлений законом, не обов'язково має розумітися як суд класичного виду, інтегрований у стандартну судову систему держави (рішення у справі "Кемпбелл і Фелл проти Сполученого Королівства" від 28.06.1984p., рішення справі "Літгоу та інші проти Сполученого Королівства" від 8.07.1986p., рішення у справі "Регент проти України" від 03.04.2008p.).

Отже, третейський суд відповідає поняттю "суду" в розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції, а тому здійснюючи свою діяльність повинен дотримуватися в т.ч. встановлених такою нормою гарантій.

Водночас, в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Бускаріні проти Сан-Марино" від 04.05.2000p., заява №31657/96, Європейський суду вказав на те, що формулювання "суд, встановлений законом" стосується не тільки правових засад судочинства, але й законності складу суду.

Враховуючи, що господарськими судами не було досліджено обставин справи, які стосуються заяви ПАТ "Кондитерська фабрика "А.В.К." м. Луганськ" про відвід від 31.10.2016, висновок господарських судів про законність складу суду, який розглядав третейську справу, є передчасним.

Згідно зі ст. 43 ГПК України наявні докази підлягають оцінці у їх сукупності, і жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до ст. 129 Конституції України одними з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, а також змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Зазначені конституційні принципи закріплені в статтях 42 (Рівність перед законом і судом) та 43 (Змагальність) ГПК України.

Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог статті 42 ГПК України щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарські суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом.

Рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі, при цьому рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні правової кваліфікації відносин сторін, виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи, та визначенні правових норм, які підлягають застосуванню для вирішення спору (відповідні роз'яснення містяться в п.п. 1, 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про судове рішення" № 6 від 23.03.2012).

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хаджинастасиу проти Греції" національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію; у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вказаної позиції дотримується також Верховний суд України у своїй постанові від 20.05.2014 № 64/366-10.

У порушення наведених норм процесуального законодавства, господарські суди при прийнятті оскаржуваних судових рішень не надали оцінки всім доводам, наведеним заявником в обґрунтування заяви про скасування рішення третейського суду, що зумовило неможливість обґрунтованого встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору, зокрема щодо підвідомчості/непідвідомчості даного спору третейському суду, законності складу суду та вирішення в даному випадку третейським судом саме спору, який передбачений третейською угодою сторін.

Отже, як місцевий так і апеляційний господарські суди припустились неправильного застосування приписів ч. 1 ст. 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення суддею за результатами обговорення усіх обставин справи та ч. 1 ст. 43 цього Кодексу стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, що відповідно до ч. 1 ст. 11110 ГПК України є підставою для скасування судового рішення у справі.

Касаційна ж інстанція відповідно до ч. 2 ст. 1117 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

З огляду на наведене, у відповідності до приписів п.3 ч.1 ст. 1119 ГПК України справа має бути направлена на новий розгляд до суду першої інстанції, під час якого необхідно встановити обставини, зазначені в цій постанові, дати їм та доводам сторін належну правову оцінку, і вирішити спір відповідно до вимог закону.

Керуючись статтями 1117 - 11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Кондитерська фабрика "А.В.К." м. Луганськ" задовольнити.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.03.2017

та ухвалу господарського суду міста Києва від 30.01.2017 у справі № 910/22399/16 скасувати.

Справу направити на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя: В. Картере
Судді: М. Малетич І. Плюшко