КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" жовтня 2017 р. Справа№ 910/7449/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Тищенко А.І.

Коротун О.М.

за участю представників сторін: згідно з протоколом судового засідання від 18.10.2017

розглядаючи апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АХА Страхування" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2017 (повне рішення складено 13.07.2017)

у справі №910/7449/17 (суддя Грєхова О.А.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АХА Страхування"

до Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_2

про стягнення страхового відшкодування в розмірі 50 000,00 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.07.2017 у справі №910/7449/17 у позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "АХА Страхування" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2017 та прийняти нове рішення суду, яким позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 03.08.2017 у складі колегії суддів: головуючий суддя Майданевич А.Г., судді Тищенко А.І., Чорна Л.В. прийнято до провадження вказану вище апеляційну скаргу та призначено розгляд справи №910/7449/17 у судовому засіданні за участю уповноважених представників сторін.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 18.09.2017, у зв'язку з виходом 20.09.2017 судді Чорної Л.В. у відпустку, для розгляду справи №910/7449/17 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Майданевич А.Г., судді Тищенко А.І., Коротун О.М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.09.2017 у складі колегії суддів: головуючий суддя Майданевич А.Г., судді Тищенко А.І., Коротун О.М. прийнято до cвого провадження вказану вище апеляційну скаргу.

Представником відповідача на підставі ст. 96 ГПК України надано суду відзив на апеляційну скаргу, в якому ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» просить апеляційну скаргу позивач залишити без задоволення, а рішення - без змін.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.09.2017 у складі колегії суддів: головуючий суддя Майданевич А.Г., судді Тищенко А.І., Коротун О.М. відкладено розгляд справи на 18.10.2017.

17 жовтня 2017 року представником відповідача, через канцелярію суду, подано додаткові пояснення, які долучено судом до матеріалів справи.

Представник позивача у судовому засіданні від 20.09.2017 підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2017 у справі №910/7449/17 скасувати та прийняти нове рішення суду, яким позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача приймав участь в судових засіданнях апеляційної інстанції, в яких надавав свої пояснення та просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

Згідно із п. 3.9.2 Постанови № 18 від 26.12.2011 Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

В судове засідання апеляційної інстанції 18.10.2017 представники позивача та третьої особи не з'явились. Враховуючи те, що в матеріалах справи містяться докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання про розгляд апеляційної скарги, приймаючи до уваги те, що ухвалою про призначення справи до розгляду учасників судового процесу було попереджено, що неявка представників сторін без поважних причин у судове засідання не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги, а також приймаючи до уваги, що представником позивача було надано пояснення в судовому засіданні від 20.09.2017, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за можливе розглянути справу без участі представника позивача та третьої особи.

Згідно з ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII ГПК України.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 09.04.2015 між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "АХА Страхування" (страховик) та ОСОБА_2 (страхувальник) укладено договір добровільного страхування наземного транспорту "Все включено" №82839а5і (далі - договір добровільного страхування), предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом - автомобілем марки "Renault", реєстраційний номер НОМЕР_1, 2015 року випуску.

Договором визначено, що до страхових випадків відноситься зокрема ДТП, а вигодонабувачем є Публічне акціонерне товариство "Креді Агріколь Банк".

Строк дії договору встановлено з 09.04.2015 по 08.04.2016 (п. 13 договору добровільного страхування).

28 вересня 2015 року о 14 год. 05 хв. у місті Львові відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів "Mercedes", реєстраційний номер НОМЕР_2 ,під керуванням ОСОБА_4 та "Renault", реєстраційний номер НОМЕР_1.

Постановою Залізничного районного суду міста Львова від 26.11.2015 у справі №462/7446/15-п визнано винним ОСОБА_4 у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено стягнення у вигляді штрафу.

Таким чином, через пошкодження внаслідок ДТП застрахованого транспортного засобу у позивача виник обов'язок виплатити страхове відшкодування згідно з умовами договору.

Власник автомобіля марки "Renault", реєстраційний номер НОМЕР_1, звернувся до позивача з повідомленням про настання події, що має ознаки страхового випадку та із заявою про виплату страхового відшкодування за договором добровільного страхування транспортного засобу, в якій просив перерахувати страхове відшкодування на рахунок СТО.

Відповідно до рахунку на оплату № від 30.09.2015, виставленого СТО Приватною виробничо-комерційною фірмою "В.С.К.", вартість відновлювального ремонту автомобіля марки "Renault", реєстраційний номер НОМЕР_1, складає 187294,49 грн. з ПДВ.

Згідно зі Звітом про оцінку вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу №181 від 01.10.2015, складеного експертом-оцінювачем ОСОБА_5 (кваліфікаційне свідоцтво №947 від 29.09.1007), вартість матеріального збитку, спричиненого власнику колісного транспортного засобу "Renault", реєстраційний номер НОМЕР_1, дорівнює 187049,84 грн. з ПДВ на запасні частини.

Відповідно до умов договору добровільного страхування наземного транспорту "Все включено" №82839а5і від 09.04.2015, позивач склав страховий акт №1.003.15.14169/VESKO21623 від 13.10.2015, відповідно до якого пошкодження автомобіля марки "Renault", реєстраційний номер НОМЕР_1, внаслідок ДТП визнано страховим випадком та призначено до виплати страхове відшкодування в загальному розмірі 157719,21 грн.

На підставі складеного страхового акту №1.003.15.14169/VESKO21623 від 13.10.2015, ПрАТ "Страхова компанія "АХА Страхування" сплатило суму страхового відшкодування в загальному розмірі 157719,21 грн. на рахунок вигодонабувача ПАТ "Креді Агріколь Банк", що підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення №201160 від 15.10.2015.

Позивач звернувся до Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" (як особи, відповідальної за завдану шкоду) з заявою про виплату страхового відшкодування №СУ/14169/3 від 25.10.2016, в якій просив компенсувати витрати в розмірі 157719,20 грн. Вказана заява отримана відповідачем 31.10.2016 за вх. №6935/18, про що свідчить відмітка ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія".

Листом №4078/18 від 30.11.2016 відповідач повідомив ПрАТ "Страхова компанія "АХА Страхування", що, оскільки ДТП за участю автомобілів "Renault", реєстраційний номер НОМЕР_1 та "Mercedes", реєстраційний номер НОМЕР_2, мала місце 28.09.2015, а із заявою на виплату страхового відшкодування позивач звернувся 31.10.2016, тобто після спливу одного року з моменту скоєння зазначеної ДТП, а тому на підставі п. 37.1.4. статті 37 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"компанією прийнято рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування.

У зв»язку із відмовою у виплаті страхового відшкодування, ПрАТ "Страхова компанія "АХА Страхування" звернулося до Господарського суду міста Києва з даним позовом про стягнення з ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія" суму 50000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту "Все включено" №82839а5і від 09.04.2015 внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди (надалі - ДТП) виплачено страхове відшкодування власнику автомобіля марки "Renault", реєстраційний номер НОМЕР_1, а тому відповідно до положень статті 27 Закону України "Про страхування" та статті 993 Цивільного кодексу України компанія отримала право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду, якою є відповідач у справі.

При прийнятті оскаржуваного рішення, місцевий господарський суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, у зв'язку з пропуском річного терміну звернення із заявою про виплату страхового відшкодування.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "АХА Страхування" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2017 та прийняти нове рішення суду, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги, позивач зазначає, що право страховика може бути реалізовано, шляхом подання відповідного позову до суду та не може бути обмежене законом та іншими нормативно-правовими актами.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду міста Києва скасуванню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, спір виник між двома страховими компаніями щодо строку звернення із заявою про відшкодування витрат, понесених у зв'язку із виплатою коштів за договором добровільного страхування.

За змістом статті 980 ЦК, статті 4 Закону України «Про страхування» залежно від предмета договору страхування може бути особистим, майновим, а також страхуванням відповідальності.

Згідно з положеннями статті 999 ЦК і статей 6, 7 Закону України «Про страхування» за вольовою ознакою страхування може бути добровільним і обов'язковим, тому кожен вид страхування має свої особливості правового регулювання.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 ЦК визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Отже, у справі, що розглядається, позивач, здійснивши виплату страхового відшкодування за договором майнового страхування та набув права потерпілої особи в межах здійсненої виплати.

На час настання страхового випадку (ДТП) цивільно-правову відповідальність особи, винної у скоєнні ДТП, була застрахована відповідачем за Полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/5119241.

Згідно з частиною другою статті 999 ЦК до відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Водночас, як передбачено частиною третьою статті 985 ЦК, особливості укладення договору страхування на користь третьої особи встановлюються законом.

Відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, ЦК, Законом України «Про страхування», Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.

Положеннями статті 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Отже, виконання обов'язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність відповідно до Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» покладено на страховика (винної особи), у межах, встановлених цим Законом, та договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Таким чином, відповідач як страховик відповідальності винної у ДТП особи на підставі спеціальної норми ст.29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» здійснює відшкодування витрат, пов»язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Враховуючи вищенаведене, колегія вважає, що у зв'язку з настанням страхового випадку(ДТП) у відповідача виник обов'язок відшкодувати позивачеві шкоду в межах ліміту його відповідальності за страховим випадком, а саме в розмірі 50000грн.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22.03.2017 у справі №910/3650/16.

Проте, при прийнятті оскаржуваного рішення, місцевий господарський суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, у зв'язку з пропуском річного терміну звернення із заявою про виплату страхового відшкодування.

Однак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, з огляду на наступне.

Відповідно до статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Такими законами, зокрема, є норми статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування», відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов'язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов'язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов'язків свого попередника.

Таким чином, заміною кредитора деліктне зобов'язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов'язок з відшкодування шкоди не виконала.

Заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності (стаття 262 ЦК України).

Отже, зважаючи на викладене та на ту обставину, що позивач , виплативши страхове відшкодування потерпілому за договором майнового страхування, отримав від останнього права кредитора до особи, відповідальної за завдані збитки, саме положення статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» регулюють спірні правовідносини між сторонами у справі, яка переглядається.

Оскільки у спірному зобов'язанні відбулася заміна кредитора - страхувальник передав страховикові, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки, тому строк позовної давності є загальним (три роки), а його перебіг починається від дня настання страхового випадку.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки.

Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

У даній справі, ДТП сталося 28 вересня 2015 року. Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "АХА Страхування" звернулось з позовною заявою до суду у травні 2017 року. Таким чином, враховуючи вищенаведене, позовна давність позивачем не є пропущеною.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 17.02.2016 у справі № 6-2471цс15 та від 29.06.2016 у справі № 6-192цс16.

Крім того, відповідно до п. 6 інформаційного листа ВГСУ від 20.10.2015 № 01-06/1837/15 підпунктом 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" установлено, що підставою для відмови у здійсненні страхованого відшкодування є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Законодавчими нормами передбачено можливість відмови страховика у виплаті страхового відшкодування страхувальнику в разі неподання заяви про страхове відшкодування впродовж встановлених строків. При цьому вони не містять підстав для відмови у задоволенні вимоги страховика, який виплатив страхове відшкодування згідно з договором майнового страхування, до особи, відповідальної за завдані збитки, про відшкодування виплачених ним фактичних сум у межах, визначених договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (постанова Верховного Суду України від 15.04.2015 у справі №910/9494/14).

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача страхового відшкодування у розмірі 50 000,00 грн. підлягає задоволенню в повному обсязі.

Колегія суддів також звертає увагу, що з оглядового листа ВГСУ від 14.01.2014 № 01-06/15/2014 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з правовідносин страхування (за матеріалами справ, розглянутих у касаційному порядку ВГСУ)» вбачається, що страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, має право звернутися до суду з вимогою про стягнення суми виплаченого страхового відшкодування, і таке право не пов'язане з попереднім зверненням з аналогічною вимогою до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність.

Відповідно до статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

З приписів зазначених норм не вбачається, що позивач мав обов'язково звертатись до страховика, в якого застрахована цивільно-правова відповідальність особи, винної у скоєнні ДТП, з вимогою щодо отримання суми виплаченого страхового відшкодування; натомість ними передбачено перехід до позивача права вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

З огляду на викладене позивач отримує право вимоги потерпілої особи після виплати останній страхового відшкодування та не зобов'язаний звертатися до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплатити матеріальне відшкодування.

Відповідно до зазначених законодавчих приписів позивач може реалізувати своє право шляхом подання позову до суду (Рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 №15-рп-2002).

Верховний Суд України у своїй постанові від 04.11.2014 у справі № 3-165гс14 також дійшов висновку, що позивач у справі (страховик за договором добровільного страхування) отримав право вимоги потерпілої особи після виплати останній страхового відшкодування та не зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування, а може реалізувати своє право шляхом подачі позову до суду.

Отже, право, яке виникло у позивача на підставі ст. 27 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", є правом в порядку регресу та виплативши потерпілому страхове відшкодування не зобов'язаний звертатися до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплатити матеріальне відшкодування

В даному випадку, подання заяви на виплату страхового відшкодування не є обов'язком, а є елементом механізму реалізації права на отримання страхового відшкодування за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, який передбачено Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Враховуючи наведене, колегія суддів також приходить до висновку, що право на звернення до суду за захистом порушеного права або охоронюваного законом інтересу не може бути обмежене законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до вимог ст. ст. 32, 33 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно з нормами ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до ст. 104 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на вищенаведене, апеляційний господарський суд вважає, що зазначеним вище обставинам місцевий господарський суд не надав належної оцінки, що призвело до прийняття невірного рішення.

Таким чином, апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АХА Страхування" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2017 у справі №910/7449/17 слід задовольнити, а оскаржуване рішення суду - скасувати з прийняттям нового рішення про задоволення позову.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АХА Страхування" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2017 у справі №910/7449/17 задовольнити.

2.Рішення Господарського суду міста Києва від 10.07.2017 у справі №910/7449/17 скасувати.

3. Прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" (04080, м.Київ, ВУЛИЦЯ КИРИЛІВСЬКА, будинок 40; ) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АХА Страхування" (04070, м.Київ, ВУЛИЦЯ ІЛЛІНСЬКА, будинок 8; ) у рахунок відшкодування витрат, пов'язаних зі сплатою страхового відшкодування у сумі - 50000,00 грн., 1600,00 грн - судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 1760,00 грн. - судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

5.Видачу відповідних наказів доручити господарському суду міста Києва.

6.Матеріали справи №910/7449/17 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді А.І. Тищенко

О.М. Коротун