КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" жовтня 2017 р. Справа№ 910/7724/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Жук Г.А.

Мальченко А.О.

секретар Драчук Р.А.

за участю представників:

від позивача не з'явились

від відповідача Касіяненко І.В. - дов. № 363 від 03.03.2017

розглядаючи у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Приватного підприємства «Окко-Бізнес Контракт»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 20.07.2017 (суддя Борисенко І.І.)

у справі № 910/7724/17

за позовом Приватного підприємства «Окко-Бізнес Контракт»

(далі - ПП «Окко-Бізнес Контракт»)

до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»

в особі філії «Центр забезпечення виробництва»

(ПАТ «Українська залізниця»

в особі філії «Центр забезпечення виробництва»)

про визнання недійсною додаткової угоди до договору

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.07.2017 у справі № 910/7724/17 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись із згаданим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що оскаржуване рішення прийнято за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням вимог матеріального та процесуального права. За твердженнями апелянта, у разі внесення змін до Договору про закупівлю шляхом вчинення дій з укладення додаткової угоди після набрання чинності Закону України «Про публічні закупівлі», до таких правовідносин слід застосовувати норми цього Закону. Оскільки відносини сторін в частині внесення змін до Договору повинні регулюватися приписами спеціального законодавства у сфері публічних закупівель, чинного на момент виникнення таких правовідносин, недотримання цих норм свідчить про порушення встановленого порядку внесення змін до Договору, а отже про наявність правових підстав для визнання недійсною Додаткової угоди № 1 від 30.12.2016 про внесення змін до Договору тощо.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями, справу № 910/7724/17 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Дикунська С.Я., судді: Жук Г.А., Мальченко А.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.08.2017 апеляційну скаргу ПП «Окко-Бізнес Контракт» прийнято до провадження у визначеному складі суду, розгляд справи призначено на 19.09.2017.

В зв'язку з перебуванням головуючого судді Дикунської С.Я. з 18.09.2017 на лікарняному, розгляд справи № 910/7724/17 за апеляційною скаргою ПП «Окко-Бізнес Контракт» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2017 не відбувся.

З огляду на вихід головуючого судді Дикунської С.Я. з лікарняного, ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.09.2017 розгляд справи № 910/7724/17 за апеляційною скаргою ПП «Окко-Бізнес Контракт» призначено на 17.10.2017.

В судове засідання апеляційної інстанції з'явився представник відповідача, представник позивача (апелянта) не з'явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки апеляційний суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не надіслав. Присутній в судовому засіданні представник відповідача не заперечував проти розгляду справи за відсутності представника позивача.

Згідно абзацу 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2 цієї ж постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011).

Оскільки позивач належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, неявка його представника не перешкоджає вирішенню апеляційної скарги по суті, апеляційний суд вважав за необхідне справу розглянути за відсутності цього представників за наявними у справі матеріалами.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції доводи апеляційної скарги заперечив, просив не брати їх до уваги, відтак оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

На підставі ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши пояснення представника відповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволенню.

Так, ПП «Окко-Бізнес Контракт» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до ПАТ «Українська залізниця» в особі філії «Центр забезпечення виробництва» про визнання недійсною Додаткової угоди до Договору. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оспорюваний правочин було укладено з порушенням встановленого спеціальним законом порядку щодо строку продовження дії договорів про закупівлю, передбаченого ч. 5 ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі», відтак з посиланням на приписи ст. ст. 203, 215 ЦК України позивач просив визнати недійсною Додаткову угоду № 1 від 30.12.2016 про внесення змін до Договору № ЦЗВ-14-02016-01 від 27.05.2016.

Заперечуючи проти позову, відповідач вказував на дотримання встановленого законом порядку про продовження строку дії Договору та зазначив, що позивачем не доведено в чому саме полягає порушення його прав та законних інтересів, як і не зазначено які саме порушення закону були допущені відповідачем та в чому полягає вина останнього при укладенні оскаржуваного правочину.

Положеннями ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

За приписами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 203 ЦК України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За приписами п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» (далі постанова пленуму № 11) правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) передбачені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої-третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України «Про приватизацію державного майна», частини другої статті 20 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», частини другої статті 15 Закону України «Про оренду землі», статті 12 Закону України «Про іпотеку», частини другої статті 29 Закону України «Про страхування», статті 78 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статті 7-1 Закону України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності» тощо.

Таким чином, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин за приписами ч. 3 ст. 215 ЦК України може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до постанови пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст.11 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Договором на підставі ст. 626 ЦК України є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст договору становлять згідно ст.628 ЦК України умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Положеннями ч. ч. 1, 2, 3 ст. 180 ГК України встановлено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до п. 7 ст. 180 ГК України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов'язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Строком договору на підставі ст. 631 ЦК України є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

У разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (ст.ст. 653, 654 ЦК України). Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

За приписами ч. 1 ст. 10 Закону України «Про здійснення державних закупівель» замовник безоплатно подає для оприлюднення на веб-порталі Уповноваженого органу в порядку, встановленому цим Законом, інформацію про закупівлю, зокрема, оголошення про проведення процедури закупівлі - не пізніш як за 20 робочих днів до дня розкриття пропозицій конкурсних торгів або кваліфікаційних пропозицій, якщо цим Законом для окремих процедур закупівлі не встановлено інший строк.

У відповідності до порядку, встановленого цим Законом, оголошення про проведення процедури закупівлі було розміщене на веб-порталі Уповноваженого органу 27.01.2016 за № 019670 у ВДЗ № 17.

Як встановлено матеріалами справи, в подальшому за результатами проведення процедури закупівлі відповідачем було акцептовано пропозицію відповідачу, як наслідок 27.05.2016 між Публічним ПАТ «Українська залізниця» в особі філії «Центр забезпечення виробництва» (відповідачем, замовником за Договором, Філією «ЦЗВ» ПАТ «Укрзалізниця») та ПП «Окко-Бізнес Контракт» (позивачем, постачальником за Договором) укладено договір поставки №ЦЗВ-14-02016-01 (далі - Договір), за умовами п.1.1 якого постачальник зобов'язався поставити, а замовник прийняти та оплатити паливо рідинне та газ; оливи мастильні (дизельне паливо), найменування, марка та кількість якого вказується в специфікаціях, які є невід'ємною частиною Договору на умовах останнього.

Відповідно до п. 2.3 Договору сторони запланували поставити товар на суму 157 500 000,00 грн., крім цього ПДВ 20% - 31 500 000,00 грн., на загальну суму 189 000 000,00 грн.

За умовами п. 12.2 Договору термін його дії встановлюється з моменту підписання обома сторонами до 31.12.2016, а в разі наявності потреби замовника, що підтверджено відповідними повідомленнями та рознарядкою, направленими на адресу постачальника та в частині оплати - до повного виконання.

Положеннями п. 12.7 Договору встановлено, що всі доповнення і зміни до Договору дійсні лише в тому випадку, якщо вони зроблені в письмовій формі і підписані обома сторонами.

30.12.2016 сторони підписали Додаткову угоду №1 до Договору (далі - Додаткова угода №1), за умовами п. 1 якої включили до Договору специфікацію № 2 на суму 31 484 250, 00 грн. , крім цього ПДВ 20% - 6 296 850, 00 грн., на загальну суму 37 781 100, 00 грн.

Відповідно до п. 3 Додаткової угоди №1 приписи п. 12.2 Договору викладено в наступній редакції: «Термін дії договору встановлюється з моменту його підписання обома сторонами до 31.03.2017, а в разі наявності потреби замовника, що підтверджено відповідним повідомленням та рознарядкою, направленими на адресу постачальника та в частині оплати - до повного виконання».

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначав, що рішення комітету з конкурсних торгів філії «ЦЗВ» ПАТ «Укрзалізниця» №116/16 від 29.12.2016 про внесення змін до Договору є незаконним, а Додаткова угода № 1 про внесення до нього змін - недійсною в зв'язку з недодержання сторонами в момент вчинення цього правочину встановленого законом порядку. На переконання позивача оспорювана Додаткова угода не відповідає вимогам чинного законодавства України, адже при її укладені сторони керувалися положеннями закону України «Про здійснення державних закупівель», а повинні були керуватися Законом України «Про публічні закупівлі».

25.12.2015 Верховною Радою України прийнято Закон України «Про публічні закупівлі» за № 922-УІІІ, який встановив правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади.

Цей Закон згідно п. 1 Прикінцевих та перехідних положень набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію з 01.04.2016 - для центральних органів виконавчої влади та замовників, що здійснюють діяльність в окремих сферах господарювання; з 01.08.2016 - для всіх замовників.

Пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про публічні закупівлі» визнано таким, що втратив чинність з 01.08.2016, але не раніше дня набрання чинності цим Законом, Закон України «Про здійснення державних закупівель» (Відомості Верховної Ради України, 2014 №24, ст. 883 із наступними змінами).

За приписами п. 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про публічні закупівлі» процедури закупівель товарів, робіт та послуг розпочаті до введення в дію цього Закону, завершуються відповідно до порядку що діяв до введення в дію цього Закону.

З огляду на наведене, на замовника відповідно до Закону України «Про публічні закупівлі» покладається обов'язок у правовідносинах, які виникли за результатами процедури закупівель, що були розпочаті до введення в дію зазначеного Закону, дотримуватись порядку, встановленого Законом України «Про здійснення державних закупівель».

Згідно ч. ч. 1, 5 ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі» договір укладається відповідно до норм Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Дія договору про закупівлю може продовжуватися на строк, достатній для проведення процедури закупівлі на початку наступного року, в обсязі, що не перевищує 20 відсотків суми, визначеної в договорі, укладеному в попередньому році, якщо видатки на цю мету затверджено в установленому порядку.

З системного аналізу приписів законодавства, які регулюють спірні правовідносини, вбачається, що початком процедури закупівлі є оприлюднення (опублікування) інформації про закупівлю на веб-порталі Уповноваженого органу, а завершальним етапом - є укладання договору, результати виконання якого в обов'язковому порядку публікуються на веб-порталі Уповноваженого органу.

За приписами ст.10 Закону України «Про здійснення державних закупівель» замовник безоплатно подає для оприлюднення на веб-порталі Уповноваженого органу в порядку, встановленому цим Законом, інформацію про закупівлю, зокрема, звіт про виконання договору - протягом трьох робочих днів з дня закінчення строку дії договору, виконання договору або його розірвання.

Таким чином, опублікування відповідачем інформації про виконання договору поставки у вигляді звіту є юридичним оформленням правовідносин, виникли за результатом проведення процедури, після якої у сторін вже не виникають нових прав та обов'язки за договором.

Статтею 11 Закону України «Про публічні закупівлі» передбачено повноваження тендерного комітету або уповноваженої особи, серед яких, зокрема: планування закупівлі, складення та затвердження річного плану закупівель; здійснення вибору процедури закупівлі; проведення процедури закупівель; забезпечення рівних умов для всіх учасників, об'єктивний та чесний вибір переможця; забезпечення складання, затвердження та зберігання відповідних документів з питань публічних закупівель, визначених цим Законом; забезпечення оприлюднення інформації та звіту щодо публічних закупівель відповідно до Закону; здійснення інших дії, передбачені цим Законом.

На комітет з конкурсних торгів згідно Закону України «Про здійснення державних закупівель» покладалися повноваження аналогічні тендерному комітету

Отже як Законом України «Про публічні закупівлі», так і Законом України «Про здійснення державних закупівель» до компетенції комітету з конкурсних торгів/тендерного комітету не віднесено повноваження з прийняття чи погодження рішень, пов'язаних із виконанням, зміною чи припиненням договорів, які були укладені за результатами процедури закупівлі, тобто спеціальним законодавством України не передбачена необхідність у додатковому погодженні можливості внесення змін до договору поставки, оформленому протоколом від №116/16 від 29.12.2016 засідання тендерного комітету Філії «ЦЗВ» ПАТ «Укрзалізниця», це є виключно правом замовника, яке останній має право реалізовувати на власний розсуд. Відповідно доводи позивача (апелянта) про застосування не чинного на момент укладення Додаткової угоди № 1 спеціального законодавства та прийняття рішення комітетом з конкурсних торгів замість тендерного комітету, як безпідставні та необґрунтовані не заслуговують на увагу, адже чинним законодавством України не передбачено обов'язкового погодження можливості зміни договірних відносин з органом, який уповноважений на виконання функцій пов'язаних із організацією та проведенням процедури закупівлі.

З огляду на наведене, апеляційний суд погоджується із висновками місцевого господарського суду про те, що Додаткова угода № 1 як невід'ємна частина Договору підлягала оформленню в тій самій формі, що й сам Договір, зберігаючи єдиний режим правового регулювання спільного кола правовідносин в порядку, встановленому ЦК України, ГК України та вимог ч. 6 ст. 40 Закону України «Про здійснення державних закупівель», відповідно при прийнятті рішення про погодження укладання Додаткової угоди № 1 до Договору щодо продовження строку дії Договору, сторони правомірно керувалися вищенаведеними положеннями чинного законодавства, адже процедура закупівлі була розпочата до введення в дію Закону України «Про публічні закупівлі».

Положеннями ст.627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (ст. 6 ЦК України).

За приписами ч.7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч. 6 ст. 40 Закону України «Про здійснення державних закупівель» дія договору про закупівлю може продовжуватися на строк, достатній для проведення процедури закупівлі на початку наступного року, в обсязі, що не перевищує 20 відсотків суми, визначеної в договорі, укладеному в попередньому році, якщо видатки на цю мету затверджено в установленому порядку.

Як встановлено матеріалами справи, з метою забезпечення безперебійної та ритмічної роботи залізничної галузі в 2017, листом № ЦЗВ-20/10741 від 09.12.2016 Філія «ЦЗВ» ПАТ «Укрзалізниця» звернулась до ПП «Окко-Бізнес Контракт» з офертою продовжити ряд договорів в обсягах, що не перевищували встановлених Законом України «Про здійснення державних закупівель» (20% від суми договору) меж, серед яких, зокрема, Договір (копія листа наявна в матеріалах справи (а.с. 106).

Листом № 1804 від 26.12.2015, копія якого також наявна в матеріалах справи (а. с. 107), ПП «Окко-Бізнес Контракт» надало згоду на підписання Додаткової угоди про збільшення суми та пролонгацію Договору.

Таким чином, 30.12.2016 сторони домовилися укласти Додаткову угоду № 1, якою до Договору включити Специфікацію № 2 на суму 37 781 100,00 грн., тобто в межах 20 % від суми, визначеної в Договорі, а саме в межах 37 800 000,00 грн. (20% від 189 000 000,00 грн.) та продовжити дію Договору до 31.03.2017.

З огляду на наведене, позивач не мав жодних заперечень та застережень з приводу законності та правомірності дій замовника в особі Філії «ЦЗВ» ПАТ «Укрзалізниця» щодо продовження строку дії Договору, відповідно твердження позивача (апелянта) про виникнення сумнівів в існуванні реальної нагальної потреби ПАТ «Укрзалізниця» у дизельному паливі на початку 2017 як підстави для продовження строку дії Договору є безпідставними та такими, що протирічать діям самого ПП «Окко-Бізнес Контракт» та принципам свободи договору, вільному волевиявленню сторін на вступ у договірні відносини та визначенню їх змісту шляхом досягнення домовленостей, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Враховуючи, що на дату втрати чинності Законом України «Про здійснення державних закупівель» (01.08.2016) процедура закупівлі вже була розпочата (27.01.2016 - день опублікування оголошення на офіційному веб-сайті) та фактично тривали правовідносини, які виникли за результатами процедури закупівлі, подальше правове регулювання способу встановлення або зміни цивільних прав та обов'язків має здійснюватись в загальному передбаченому цивільним законодавством порядку, але з урахуванням передбачених Законом України «Про здійснення державних закупівель» особливостей, відтак рішення про внесення змін до Договору, оформлене у вигляді Додаткової угоди №1 до нього, є законним та прийнятим з додержанням в момент вчинення встановленого законом порядку.

Відповідно до п. 2.10 постанови пленуму № 11 в силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Проте позивачем не доведено обставин, з якими закон, зокрема положення статей 203, 215 Цивільного кодексу України пов'язують можливість визнання оспорюваної Додаткової угоди № 1 до Договору недійсною.

Тому апеляційний суд дійшов висновку, що підписуючи Додаткову угоду № 1 до Договору сторони були вільними в її укладенні та визначені її умов, які не суперечать чинному законодавству України, моральним засадам суспільства, особи, які її вчиняли, мали необхідний обсяг дієздатності, волевиявлення учасників було вільним, правочин був вчинений у належній формі і був спрямований на реальне настання правових наслідків, які ним обумовлені, відтак правових підстав для визнання недійсною цією Додаткової угоди № 1 до Договору з підстав, викладених в позові, немає.

Доводи апелянта (позивача) з приводу порушення судом першої інстанції вимог матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Окко-Бізнес Контракт» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2017 у справі № 910/7724/17 - без змін.

Матеріали справи № 910/7724/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді Г.А. Жук

А.О. Мальченко