Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "19" жовтня 2017 р. Справа № 906/809/17

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Шніт А.В.

секретар судового засідання Антонюк Н.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - дов. №124 від 20.01.2017

від відповідача: ОСОБА_2 - дов. від 03.01.2017

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Південно-Західна залізниця" ПАТ "Укрзалізниця"

до Комунального підприємства "Теплозабезпечення"

про стягнення 180001,00грн

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості в розмірі 180001,00грн, з яких 154948,59грн - основного боргу, 15086,24грн - пені, 8207,96грн - інфляційних нарахувань, 1758,21грн - 3% річних.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем договірних зобов`язань щодо оплати вартості наданих послуг у встановлений договором №18 від 01.10.2016 на подавання води із залізничного водопроводу (надання послуг з водопостачання) строк.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Проти зменшення розміру пені заперечував.

Представник відповідача в засіданні суду надав відзив на позовну заяву №928 від 19.10.2017, в якому суму основного боргу визнав, а також просить суд зменшити розмір пені на 90%, у зв'язку з важким фінансовим становищем підприємства.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

01.10.2016 між Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Південно-Західна залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" (постачальник, позивач) та Комунальним підприємством "Теплозабезпечення" (споживач, відповідач) укладено договір №18 на подавання води із залізничного водопроводу (надання послуг з водопостачання) (далі - Договір) (а.с. 11-14).

Предметом Договору є надання послуг відповідачу з централізованого водопостачання за наступними адресами: Житомирська область, м.Коростень, вул. Кірова, 46-а; вул. Кірова, 88-а; вул. Табукашвілі, 12-а; вул. Корольова, 32.

Відповідно до п.1.2 Договору облік води, що відпускається, здійснюється за водолічильником, а у випадку його відсутності - розрахунковим способом.

За змістом п.2.2 Договору за спожиту воду споживач зобов'язаний щомісячно сплачувати рахунки постачальника не пізніше 10 числа місяця, наступного за розрахунковим.

Пунктом 9.1 Договору сторони передбачили, що договір набуває чинності з моменту підписання та діє з 01.10.2016 по 31.04.2017 , але в будь-якому випадку, до повного виконання сторонами договору своїх зобов'язань.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ст.509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).

Господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку (ч.1 ст.173 ГК України). Сторони можуть за взаємною згодою конкретизувати або розширити зміст господарського зобов'язання в процесі його виконання, якщо законом не встановлено інше (ч.3 ст.173 ГК України).

Майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч.1 ст.175 ГК України).

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Судом встановлено, що правовідносини між сторонами у справі виникли на підставі договору №18 від 01.10.2016 на подавання води із залізничного водопроводу (надання послуг з водопостачання), який за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Згідно зі ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч.1 ст.903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Абзацом 1 частини 1 статті 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як суд зазначав вище, умовами п.2.2 Договору за спожиту воду споживач зобов'язаний щомісячно сплачувати рахунки постачальника не пізніше 10 числа місяця, наступного за розрахунковим.

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 193 ГК України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч.2 ст.193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Позивач свої зобов`язання згідно умов договору №18 від 01.10.2016 на подавання води із залізничного водопроводу (надання послуг з водопостачання) виконав належним чином, надавши відповідачу послуг з водопостачання на загальну суму 154948,59грн (за період з жовтня 2016 року по квітень 2017 року включно), що підтверджується відповідними актами приймання-передачі води і розрахунками витрат води (а.с. 22-35).

Разом з тим, відповідач взяті на себе договором №18 від 01.10.2016 на подавання води із залізничного водопроводу (надання послуг з водопостачання) зобов'язання щодо своєчасної оплати за надані позивачем послуги належним чином не виконав.

21.06.2017 позивач направив відповідачу претензію №НЮ-16-58/17-п, в якій останньому запропоновано сплатити борг за надані послуги з водопостачання в сумі 154948,59 (а.с. 36-38). Проте, відповідач залишив дану претензію без відповіді та без задоволення.

Таким чином, станом на день звернення з позовною заявою до суду у відповідача перед позивачем існувала заборгованість за надані послуги з водопостачання у сумі 154948,59грн.

Отже, з урахуванням встановлених обставин справи, позовна вимога про стягнення основного боргу в сумі 154948,59грн за договором №18 від 01.10.2016 на подавання води із залізничного водопроводу (надання послуг з водопостачання) є доведеною та підлягає задоволенню.

Окрім того, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 1758,21грн - 3% річних (за періоди в межах 11.11.2016-20.06.2017) та 8207,96грн - інфляційних втрат (за періоди в межах 11.11.2016-20.06.2017).

Частиною 1 статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо розмір процентів не встановлений договором або законом.

Поряд з цим суд зазначає, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто, три відсотки річних та інфляційні втрати підлягають стягненню на підставі закону як вид відшкодування за завдані втрати незалежно від укладення договору та не є штрафними санкціями, право на нарахування яких виникає у зв'язку з невиконанням або несвоєчасним виконанням зобов'язань за договором.

Перевіривши наведений у позовній заяві розрахунок позивача розміру 3% річних, суд вважає його правильним і таким, що здійснений згідно вимог чинного законодавства, тому задовольняє позовні вимоги в цій частині.

Разом з тим, здійснивши перевірку розрахунку інфляційних нарахувань, наведеного у позовній заяві, суд дійшов висновку про його невірність, враховуючи наступне.

Як суд зазначив вище, ч.2 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно п.3.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" (з відповідними змінами і доповненнями) інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і й о г о н а й м е н ш и й п е р і о д в и з н а ч е н н я с к л а д а є м і с я ц ь (абз.2 п.3.2. зазначеної Постанови).

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення п о ч и н а ю ч и з м і с я ц я, н а с т у п н о г о з а м і с я ц е м, у я к о м у м а в б у т и з д і й с н е н и й п л а т і ж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому, в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (абз.3 п.3.2. Постанови).

Тобто, враховуючи викладене, інфляційні втрати необхідно нараховувати лише за періоди в межах грудень 2016 року-травень 2017 року.

Таким чином, суд здійснює перерахунок інфляційних нарахувань, згідно якого сума інфляційних втрат складає 6251,28грн. Отже, сума інфляційних нарахувань, яка підлягає стягненню, становить 6251,28грн. У частині стягнення 1956,68грн інфляційних нарахувань (8207,96грн - 6251,28грн) суд відмовляє в задоволенні позовних вимог.

Також, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 15086,24грн пені (за період 11.11.2016-20.06.2017).

Відповідно до ст.610, п.3 ч.1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання, що включає його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (штрафу, пені).

Згідно ч.1 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України).

За невиконання або неналежне виконання зобов'язань за цим договором сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України. У випадку прострочення терміну оплати платежів споживач зобов'язується сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від простроченої суми за кожний день затримки (п.4.1, п.4.2. Договору).

Згідно п.4.3 Договору нарахування пені припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Перевіривши розрахунок позивача суми пені, суд вважає його правильними і таким, що здійснений згідно вимог чинного законодавства.

Разом з тим, враховуючи клопотання відповідача щодо зменшення розміру пені, суд вважає за необхідне зменшити розмір пені на 30%, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій (ч.2 ст.233 ГК України).

Стаття 551 ЦК України також передбачає, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно ст.83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Пунктом 3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (зі змінами і доповненнями) визначено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України і статтею 233 Господарського кодексу України.

Проаналізувавши клопотання відповідача про зменшення розміру пені, врахувавши статус відповідача, метою діяльності якого, відповідно до Статуту є, зокрема, виробництво теплової енергії, транспортування теплової енергії, постачання теплової енергії, забезпечення житлового фонду, підприємств, організацій, установ тепловою енергією та гарячою водою, а також тяжке фінансове становище останнього, що підтверджується балансами (звітами про фінансовий стан), звітами про фінансові результати (звіт про сукупний дохід) (а.с. 100-107), суд приходить до висновку про зменшення розміру пені на 30%, тобто, до 10560,37грн.

При цьому, суд враховує роз'яснення, надані в п.9.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 №6 "Про судове рішення", згідно якого у резолютивній частині рішення господарські суди повинні зазначати у рішеннях про часткове задоволення майнових вимог, у тому числі в разі зменшення розміру неустойки згідно з пунктом 3 ст.83 ГПК України, - про відмову в позові в решті вимог, припинення провадження або залишення без розгляду позову у цій частині.

Як визначає ст.32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

За змістом статті 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідач позов за підставою та предметом не спростував, доказів сплати боргу суду не надав, суму боргу в розмірі 154948,59грн визнав у відзиві №928 від 19.10.2017 (а.с. 90-92).

При цьому, позивач довів суду обґрунтованість заявлених позовних вимог, зокрема, щодо стягнення 154948,59грн заборгованості за надані послуги з водопостачання, належними та допустимими доказами.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги щодо стягнення 154948,59грн - боргу; 10560,37грн - пені; 1758,21грн - 3% річних; 6251,28грн - інфляційних нарахувань є обґрунтованими, заявленими відповідно до чинного законодавства і такими, що підлягають задоволенню. У частині вимог щодо стягнення пені в розмірі 4525,87грн та інфляційних втрат у сумі 1956,68грн суд відмовляє в позові.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст.49 ГПК України, з врахуванням роз'яснень, зазначених в абз.4 п.3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (зі змінами і доповненнями)), покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.49, 82-85 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Комунального підприємства Теплозабезпечення (11500, Житомирська область, м. Коростень, вул. Кірова, 8-А; ідентифікаційний код 31871157) на користь Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вул. Тверська, буд.5; ідентифікаційний код 40075815) в особі Регіональної філії "Південно-Західна залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" (01601, м. Київ-30, вул. Лисенка, 6; ідентифікаційний код 40081221):

- 154948,59грн - боргу;

- 10560,37грн - пені;

- 1758,21грн - 3% річних;

- 6251,28грн - інфляційних нарахувань;

- 2670,65грн - судового збору.

3. Відмовити в позові в частині стягнення пені в розмірі 4525,87грн.

4. Відмовити в позові в частині стягнення інфляційних втрат у сумі 1956,68грн.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 25.10.17

Суддя Шніт А.В.

Віддрукувати:

1 - у справу