ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2017 року Справа № 910/21039/16

Вищий господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого суддіЄвсікова О.О.,
суддівКролевець О.А.,
Попікової О.В.,
перевіривши касаційну скаргуПублічного акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "ВіЕйБі Банк" Славкіної М.А.
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 07.06.2017 (головуючий суддя Куксова В.В., судді Тищенко А.І., Скрипка І.М.)
та рішенняГосподарського суду міста Києва від 08.02.2017 (суддя Чебикіна С.О.)
у справі№ 910/21039/16 Господарського суду міста Києва
за позовомПублічного акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "ВіЕйБі Банк"
до1. Національного банку України, 2. приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мазурчука Вадима Вікторовича,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача
Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,
пропро визнання припиненими правовідносин за іпотечним договором, припинення іпотечного договору та усунення перешкод у користуванні майном,
за участю представників:
позивачане з'явились,
відповідача-1Петроченко С.О.,
відповідача-2не з'явились,
третьої особине з'явились,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.02.2017 у справі №910/21039/16, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 07.06.2017, відмовлено в задоволенні позову про: визнання припиненими правовідносин за іпотечним договором від 10.06.2014, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазурчуком В.В., та зареєстрованим в реєстрі за № 1855, укладеним між позивачем та відповідачем-1; визнання припиненим вказаного іпотечного договору від 10.06.2014; усунення перешкод у користуванні майном шляхом скасування записів про обтяження речового права забороною відчуження та зобов'язання державних реєстраторів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вилучити відповідні записи.

Не погоджуючись із зазначеними рішенням та постановою, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення місцевого суду та постанову апеляційного суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Вимоги та доводи касаційної скарги мотивовані тим, що суди попередніх інстанцій неповно з'ясували обставини, які мають значення для справи, а також порушили норми матеріального та процесуального права, зокрема, ст. 593 ЦК України, ст.ст. 2, 45, 49, 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", ст. 17 Закону України "Про іпотеку", ст. 28 Закону України "Про заставу". Доводи касаційної скарги зводяться до того, що судами попередніх інстанцій не враховано того, що відповідач-1 не заявив кредиторські вимоги в ліквідаційній процедурі, яка здійснюється щодо ПАТ "ВіЕйБі Банк", а відтак ці вимоги не можуть бути включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів. У цьому зв'язку скаржник вважає, що на теперішній час іпотечний договір, укладений ПАТ "ВіЕйБі Банк" та НБУ, не породжує жодних зобов'язань ПАТ "ВіЕйБі Банк" перед НБУ та правовідносини між сторонами за іпотечним договором є припиненими.

Усіх учасників судового процесу відповідно до статті 111-4 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги, проте в судове засідання представники позивача, відповідача-2 та третьої особи не з'явились. Зважаючи на те, що явку представників сторін не було визнано обов'язковою, а також на достатність матеріалів справи для прийняття рішення, колегія суддів, беручи до уваги встановлені ст. 111-8 ГПК України строки розгляду касаційних скарг, дійшла висновку про можливість розглянути справу за відсутності вказаних представників.

Колегія суддів, обговоривши доводи касаційної скарги, заслухавши представника відповідача-1, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 04.06.2014 між ПАТ "Комерційний банк "Фінансова ініціатива" і Національним банком України (далі - НБУ) був укладений кредитний договір № 12/09/6 (далі - кредитний договір).

На забезпечення зобов'язань за кредитним договором 10.06.2014 між НБУ (іпотекодержатель) та ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк" (іпотекодавець) укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазурчуком В.В., та зареєстрований в реєстрі за № 1855, відповідно до умов якого договір забезпечує вимоги іпотекодержателя, що випливають з кредитного договору та будь-яких додаткових правочинів (договорів, угод, до нього, додатків та доповнень до нього), які можуть бути укладені після укладення цього договору (в тому числі щодо продовження строку користування кредитними коштами, збільшення суми кредиту, процентів за користування тощо), а також з повернення кредиту в сумах та строками повернення, що обумовлені кредитним договором, сплати процентів за користування кредитом, штрафних санкцій у розмірі та порядку, передбаченому кредитним договором (пункт 1 іпотечного договору).

Іпотекою за договором також забезпечуються вимоги іпотекодержателя щодо відшкодування: витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги за основним зобов'язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки; витрат на утримання і збереження предмета іпотеки; витрат на страхування предмета іпотеки, якщо витрати на страхування предмета іпотеки зроблені іпотекодержателем; збитків, завданих порушенням умов договору та кредитного договору (пункт 3 іпотечного договору).

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором іпотекодавець надав в іпотеку належне йому на праві власності відповідне нерухоме майно (далі - предмет іпотеки).

Іпотекодержатель має право з метою задоволення своїх вимог звернути стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання термінів виконання якого-небудь із зобов'язань за кредитним договором у випадку ліквідації юридичної особи іпотекодавця та/або позичальника (підпункт 14.8.2 пункту 14 іпотечного договору).

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених умовами договору, відповідно до статті 33 та розділу V Закону України "Про іпотеку" на підставі рішення суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з пунктом 23 іпотечного договору (пункт 19 іпотечного договору).

Термін дії договору - до повного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, зазначеними в п. 1 договору, та всіма додатковими договорами до них. Ця іпотека припиняється у разі: припинення кредитного договору; закінчення строку дії договору за згодою сторін; реалізації предмета іпотеки відповідно до договору; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; з інших підстав, передбачених законодавством України та договором (пункт 24 іпотечного договору).

Договір підписаний уповноваженими особами, у встановленому порядку не оспорений, не розірваний, не визнаний недійсним та є обов'язковим для виконання сторонами.

На підставі постанови правління НБУ від 20.11.2014 № 733 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний банк" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 20.11.2014 №123 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "ВіЕйБі Банк", згідно з яким у банку з 21.11.2014 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на тимчасову адміністрацію в банку.

На підставі постанови правління НБУ від 19.03.2015 № 188 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний банк" виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 20.03.2015 № 63 "Про початок процедури ліквідації ПАТ "ВіЕйБі Банк" та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку", згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації позивача та призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію банку строком на один рік з 20.03.2015 по 19.03.2016 включно.

26.03.2015 в газеті "Голос України" № 54 (6058) було опубліковано оголошення про ліквідацію позивача.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду від 22.02.2016 № 213 продовжено строк здійснення процедури ліквідації банку та повноваження ліквідатора позивача строком на два роки до 19.03.2018 включно.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що правовідносини за іпотечним договором та сам правочин мають бути визнані припиненими на підставі ч. 1 ст. 49 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки НБУ як іпотекодержатель не звернувся у встановлений законом строк у ліквідаційній процедурі банку з вимогами за іпотечним договором, а тому такі зобов'язання є погашеними.

Надавши правову оцінку наведеним обставинам, господарські суди попередніх інстанцій дійшли висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з приписів ст.ст. 526, 575, 599 ЦК України, ст.ст. 3, 11, 17, 33 Закону України "Про іпотеку", ст.ст. 49, 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а також умов іпотечного договору.

З наведеним висновком судів попередніх інстанцій Вищий господарський суд України погоджується з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 49 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами.

Частиною 8 ст. 49 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено, що вимоги, не включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів, задоволенню в ліквідаційній процедурі не підлягають і вважаються погашеними.

Відповідно до ч. 3 ст. 52 вказаного Закону майно банку, що є предметом застави, включається до складу ліквідаційної маси, але використовується виключно для позачергового задоволення вимог заставодержателя. Заставодержатель має право звернути стягнення на заставлене майно у порядку, встановленому законодавством або договором застави, та отримати задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна за ціною, визначеною суб'єктом оціночної діяльності, який визначений Фондом.

У разі продажу Фондом заставленого майна (активів) кошти, отримані від реалізації такого майна (активів), спрямовуються на погашення вимог заставодержателя у розмірі не більше основної суми заборгованості за забезпеченим таким майном (активами) зобов'язанням разом з нарахованими процентами після відшкодування Фонду витрат на утримання та продаж такого майна. Решта коштів включається до ліквідаційної маси банку.

Отже, вимоги Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" не містять такої автоматичної підстави припинення іпотеки, яка визначена позивачем, зокрема у випадку не звернення заставодержателя з відповідними кредиторськими вимогами до Фонду у ліквідаційній процедурі банку та невключенням відповідного майна до реєстру акцептованих вимог кредиторів.

Частиною 2 ст. 12 ЦК України передбачено, що нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом.

Враховуючи викладене, та обставина, що кредитор не скористався своїм правом на звернення до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у ліквідаційній процедурі ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк" з метою задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки в строки, передбачені Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", не є підставою для припинення іпотеки.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк" згідно з договором іпотеки поручився не за власними кредитними зобов'язаннями, а за кредитними зобов'язаннями третьої особи - ПАТ "Комерційний банк "Фінансова ініціатива" перед НБУ.

Таким чином у НБУ не було кредиторських вимог до ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк" за кредитним договором, які підлягали б пред'явленню в порядку ст. 49 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" протягом 30 днів з дня опублікування відомостей згідно з ч. 2 ст. 45 цього Закону. Відповідно, відсутні підстави для визнання таких вимог погашеними.

При цьому, як зазначалось вище, відповідно до ч. 3 ст. 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" майно банку, що є предметом застави, використовується виключно для позачергового задоволення вимог заставодержателя. Відтак, твердження про припинення застави (іпотеки) за даних умов є безпідставними.

Колегія суддів також погоджується з висновками обох судових інстанцій про те, що на спірні правовідносини розповсюджуються, зокрема, вимоги ЦК України, вимоги Закону України "Про іпотеку" та умови укладеного сторонами іпотечного договору.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже припинення договору, з якого виникає забезпечене іпотекою зобов'язання, зіставляють із підставами для припинення права іпотеки. Однак при цьому слід враховувати, що відповідно до вимог ст.ст. 526, 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Будь-які охоронювані зобов'язання, які випливають з основного зобов'язання, не повинні припиняти дію зобов'язань, які забезпечують основне зобов'язання, яке залишилось невиконаним.

Змістом частин першої, другої статті 590 ЦК України визначено порядок дій заставодержателя (іпотекодержателя) щодо захисту свого права у разі, коли основне зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін). У такому разі заставодержатель набуває право звернення до суду з позовною заявою про звернення стягнення на предмет застави.

За змістом статті 11 Закону України "Про іпотеку" іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання в межах вартості предмета іпотеки.

Співвідношення зазначених положень законодавства, зокрема ЦК України, Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та Закону України "Про іпотеку" дозволяє дійти висновку про те, що Закон України "Про іпотеку" є спеціальним законом щодо врегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення ст. 17 Закону України "Про іпотеку" містить виключний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленим у ст. 593 ЦК України.

Підстави припинення іпотеки передбачено ст. 17 Закону України "Про іпотеку", до яких зокрема належать: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її.

Господарськими судами попередніх інстанцій обґрунтовано встановлено відсутність підстав для припинення договору іпотеки, передбачених ст. 17 Закону України "Про іпотеку. Також господарські суди правильно відмовили в задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у користуванні майном шляхом скасування записів про обтяження речового права забороною відчуження, оскільки вони є похідними від вимоги про визнання припиненою іпотеки.

Відповідно до ст. 111-5 ГПК України касаційна інстанція використовує процесуальні права суду першої інстанції виключно для перевірки юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення у рішенні або постанові господарського суду.

Згідно зі ст. 111-7 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на обмеженість процесуальних дій касаційної інстанції, пов'язаних із встановленням обставин справи та їх доказуванням, колегія суддів відхиляє всі інші доводи скаржника, які фактично зводяться до переоцінки доказів та необхідності додаткового встановлення обставин справи, а також ґрунтуються на довільному тлумаченні чинного законодавства.

Відповідно до ст. 111-9 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

На думку колегії суддів, висновок місцевого та апеляційного судів про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог є законним, обґрунтованим, відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам, а доводи касаційної скарги його не спростовують.

З огляду на викладене, підстав для зміни або скасування постановлених у справі рішення місцевого суду та постанови апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 85, 111-5, 111-7, 111-9, 111-11 ГПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "ВіЕйБі Банк" Славкіної М.А. залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 08.02.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 07.06.2017 у справі № 910/21039/17 - без змін.

Головуючий суддя О.О. Євсіков
суддіО.А. Кролевець
О.В. Попікова