РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.10.2017Справа №910/23359/15

За позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна

компанія "Нафтогаз України"

до Публічного акціонерного товариства "Київгаз"

третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача -

Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз"

про стягнення 104 293 747,30 грн.

Суддя Турчин С.О.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1

від відповідача: ОСОБА_2

від відповідача: ОСОБА_3

від третьої особи: ОСОБА_4

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Київгаз" (відповідач) 104293747,30 грн. заборгованості за договором купівлі-продажу природного газу № 13-325-Н від 08.01.2013, з яких: 67246327,69 грн. основного боргу за отриманий природний газ, 23131987,81 грн. пені, 11065752,94 грн. інфляційних втрат, 2849678,86 грн. 3 % річних.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.11.2015 у справі № 910/23359/15 (суддя Усатенко І.В.) позов частково задоволено. Припинено провадження в частині розгляду вимог про стягнення із Публічного акціонерного товариства "Київгаз" 5920289,94 грн. боргу. Стягнуто із Публічного акціонерного товариства "Київгаз" на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 46592798,17 грн. основного боргу, 2806124,97 грн. 3% річних, 11065752,94 грн. втрат від інфляції, 5820418,89 грн. пені, 50595,26 грн. витрат з оплати судового збору. В іншій частині в позові відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.03.2017 у справі №910/23359/15 (у складі колегії суддів: Зубець Л.П.- головуючий, ОСОБА_5, ОСОБА_6Є.) рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2015 у справі № 910/23359/15 залишено без змін.

Постановою Вищого Господарського суду України від 03.07.2017 рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2015 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.03.2017 у справі № 910/23359/15 скасовано, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

За результатами повторного автоматичного розподілу справу № 910/23359/15 передано на розгляд судді Турчина С.О.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.08.2017 суддею Турчин С.О. прийнято справу № 910/23359/15 до свого провадження та призначено її до розгляду на 07.09.2017.

06.09.2017 через відділ діловодства суду від позивача надійшли документи по справі.

07.09.2017 через відділ діловодства суду від відповідача надійшли: клопотання про витребування доказів, клопотання про проведення розрахунку, клопотання про здійснення технічної фіксації судового процесу та клопотання про залучення доказів до матеріалів справи.

Відповідно до п. 7 ст. 81-1 ГПК України, на вимогу хоча б одного учасника судового процесу у суді першої чи апеляційної інстанції при розгляді справи по суті або за ініціативою суду здійснюється фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Враховуючи те, що від відповідача надійшло клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису, при розгляді справи № 910/23359/15 буде здійснюватись фіксування судового процесу.

В судове засідання 07.09.2017 з'явились представники позивача, відповідача та третьої особи.

Присутні у судовому засіданні 07.09.2017 представники відповідача надали суду пояснення щодо поданого через відділ діловодства суду клопотання про витребування доказів, надали пояснення щодо підстав необхідності витребування вказаних у клопотанні документів та просили суд його задовольнити.

Представники позивача та третьої особи заперечили проти клопотання про витребування доказів, надали пояснення стосовно своїх заперечень.

Судом у судовому засіданні 07.09.2017 відмовлено відповідачам у задоволенні клопотання про витребування доказів.

Також представники сторін в судовому засіданні 07.09.2017 надали суду пояснення щодо обставин справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.09.2017 розгляд справи №910/23359/16 відкладено на 26.09.2017.

13.09.2017 через відділ діловодства суду від позивача надійшли пояснення з долученими до них документами по справі щодо клопотання про зменшення пені, щодо підписання актів приймання-передачі природного газу та щодо строку виконання зобов'язань з оплати отриманого газу.

26.09.2017 через відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про залучення доказів до матеріалів справи. Так, відповідач заперечив проти методики розрахунку інфляційних втрат, застосованої позивачем, та зазначив, що вірними є розрахунки інфляційних втрат у сумі 3 420 936,33 грн., пені - 16 297 767,37 грн., та 3% річних 1 074 223,41 грн.

В судове засідання 26.09.2017 з'явились представники позивача, відповідача та третьої особи.

Представники сторін у судовому засіданні 26.09.2017 подали спільне клопотання про продовження строку вирішення спору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.09.2017 продовжено строк вирішення спору у справі № 910/23359/15 на 15 днів, розгляд справи відкладено на 19.10.2017.

11.10.2017 від позивача надійшли письмові пояснення щодо спільних протокольних рішень.

13.10.2017 від позивача надійшли письмові пояснення щодо правомірності нарахування 3% річних, інфляційних втрат та пені, щодо віднесення оплат за спільними протокольними рішеннями, щодо строків позовної давності, строку виконання зобов'язань та зменшення неустойки та надано оновлений розрахунок позовних вимог без нарахувань позовних вимог на укладені між сторонами спільні протокольні рішення для врахування судом при розгляді справи.

18.10.2017 від відповідача надійшло клопотання про зменшення пені до 1,00 грн. та пояснення щодо строку позовної давності та настання строку виконання відповідачем зобов'язання.

19.10.2017 від відповідача надійшло клопотання про призначення у справі судової експертизи.

У судовому засіданні 19.10.2017 судом оголошено перерву до 24.10.2017 на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

20.10.2017 від відповідача надійшли письмові пояснення щодо призначення у справі судової експертизи.

20.10.2017 та 24.10.2017 від позивача та третьої особи надійшли письмові заперечення щодо клопотання про призначення у справі експертизи.

24.10.2017 від відповідача надійшли додаткові письмові пояснення щодо призначення у справі судової експертизи.

У судовому засіданні 24.10.2017 представник відповідача підтримав клопотання про призначення у справі судової експертизи, просив суд його задовольнити.

Представники позивача та третьої особи проти задоволення клопотання заперечили.

Так, клопотання відповідача про призначення експертизи мотивоване тим, що спеціальні знання необхідні для дослідження (перевірки) первинної документації, що складалась за договором № 13-325-Н від 08.01.2013 та перевірки вірності розрахунку заявлених вимог.

В той же час, на вирішення судової експертизи відповідач просить винести наступні питання:

- чи підтверджується належними документами бухгалтерського обліку наявність в позивача обсягу природного газу необхідного для виконання умов договору №13-325-Н від 08.01.2013;

- визначити, чи узгоджуються визначені позивачем дати виникнення зобов'язання відповідача по оплаті природного газу (отримання зафіксовано актами приймання-передачі природного газу від 25 червня 2014р. за січень/березень 2013р., акту від 18 серпня 2014р., акту від 23 вересня 2014 року, акту від 28 жовтня 2014 року) з податковими накладними, які виписані за результатами здійснення господарських операцій по купівлі-продажу природного газу та з іншими доказами наявними в матеріалах справи;

- визначити дати, якими мають бути відображені в бухгалтерському обліку відповідача операції з оприбуткування товару - природного газу, купівля-продаж якого зафіксована актами приймання передачі від 25 червня 2014р. за січень/березень 2013р., акту від 18 серпня 2014р., акту від 23 вересня 2014 року, акту від 28 жовтня 2014 року;

- визначити дати виникнення і припинення права власності ПАТ «НАК «Нафтогаз України» на природний газ, спожитий споживачами міста Києва в січні, березні, листопаді 2013р. та січні, березні 2014;

- визначити чи відповідають дати, якими ПАТ «НАК «Нафтогаз України» повертав ПАТ «Київгаз» примірники правовстанавлюючих документів первинної звітності (які підтверджують перехід права власності на природний газ) за 2013-2015р.р. тим датам, які зазначені позивачем як дати виникнення зобов'язань відповідача по оплаті природного газу;

- визначити кількість днів прострочення ПАТ «НАК «Нафтогаз України» свого обов'язку з повернення до ПАТ «Київгаз» примірників актів приймання-передачі газу від 25 червня 2014р. за січень та березень 2013р., акту від 18 серпня 2014р., акту від 23 вересня 2014 року, акту від 28 жовтня 2014 року.

Відповідно до частини 1 статті 41 Господарського процесуального кодексу України, для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Згідно із положеннями статті 1 Закону України "Про судову експертизу" судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 4 від 23.03.2012 року "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.

Як зазначено в листі №01-8/2651 від 27.11.2006 року Вищого господарського суду України "Про деякі питання призначення судових експертиз", судова експертиза повинна призначатися лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Аналогічні за змістом положення містить частина 2 пункту 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 4 від 23.03.2012 року "Про деякі питання практики призначення судової експертизи".

Однак, з огляду на обставини справи, підстави позову, у суду відсутня необхідність у спеціальних знаннях для встановлення дійсних обставин справи та вирішення спору між сторонами.

Більше того, питання, які відповідач просить поставити на вирішення судової експертизи є правовими, вирішення яких чинним законодавством віднесено до компетенції суду та не потребує спеціальних знань, зокрема щодо дат виникнення зобов'язань, кількість днів прострочення, тощо.

За таких обставин та оскільки в матеріалах справи наявні достатні докази, підстави для призначення експертизи у даній справі відсутні, а тому суд залишає без задоволення клопотання відповідача про призначення експертизи.

У судовому засіданні 24.10.2017 представник відповідача заявив відвід судді Турчин С.О.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.10.2017 у задоволенні заяви про відвід судді Турчин С.О. відмовлено.

Приймаючи до уваги те, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, в судовому засіданні 24.10.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст. 85 ГПК України.

Розглянувши надані документи та матеріали, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

08.01.2013 між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", як продавцем, та Публічним акціонерним товариством "Київгаз", як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу природного газу №13-325-Н (далі - договір), відповідно до п. 1.1 якого продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2013 році природний газ, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити газ на умовах договору.

Газ, що продається за Договором, використовується покупцем виключно для подальшої реалізації населенню (п. 1.2 договору).

Кількість та якість газу врегульована сторонами в розділі 2 Договору, згідно з п.п.2.1.1, 2.1.2 п.2.1 якого продавець надає покупцеві у 2013 році газ в обсязі до 323 810,0 тис. куб. м. Обсяги газу, що планується передати за Договором (далі - планований обсяг), можуть змінюватися сторонами протягом місяця продажу в установленому порядку. Допускається відхилення місячного обсягу переданого газу в розмірі +/-5% від узгодженого сторонами згідно з п.2.1 Договору планованого обсягу продажу газу без коригування планового обсягу.

Приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця два примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, зобов'язується повернути покупцеві один примірник оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Підписані акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами (п.п.3.3, 3.4 Договору).

Порядок та умови проведення розрахунків визначені сторонами в розділі 6 Договору, згідно з п.п.6.1, 6.5, 6.6 якого оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати планових обсягів газу протягом місяця поставки з урахуванням положень п.6.2 Договору. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20-го числа наступного за місяцем поставки газу на підставі акту приймання-передачі. Сторони погоджуються, що сума, яка була сплачена покупцем понад вартість фактично отриманого газу за розрахунковий місяць, зараховується сторонами як погашення заборгованості покупця перед продавцем за минулі періоди за Договором, а у випадку відсутності простроченої заборгованості за Договором сума, яка була сплачена покупцем понад вартість фактичного отриманого газу за розрахунковий місяць, зараховується продавцем як авансовий платіж на наступний розрахунковий місяць. Звірка розрахунків здійснюється сторонами на підставі відомостей про фактичну оплату вартості спожитого газу покупцем та акта приймання-передачі газу протягом 10-ти днів з дня винесення вимоги однією із сторін.

Відповідно до п.п.7.1, 7.2 Договору за невиконання або неналежне виконання договірних зобов'язань сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України та Договором. У разі невиконання покупцем умов п.6.1 цього Договору покупець зобов'язується (крім суми заборгованості) сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

В п.11.1 Договору передбачено, що останній набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склалися між сторонами з 01.01.2013р. і діє в частині реалізації газу до 31.12.2013р., а в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного здійснення.

В подальшому протягом 2013-2015 років між сторонами було укладено додаткові угоди до договору, зокрема, № 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, в яких сторони дійшли згоди внести зміни до п.п.1.1, 2.1, 5.1, 5.2, 5.4, 6.1, 7.2, 9.1, 9.2, 11 та доповнити Договір пунктом 7.4. При цьому, серед іншого, названими додатковими угодами сторонами коригувалися кількість та ціна газу, загальна сума вартості природного газу, порядок оплати газу, відповідальність сторін та строк дії Договору.

Так, відповідно до п.6.1 Договору в редакції додаткової угоди №3 від 28.04.2014 оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки; у разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі газу за розрахунковий місяць.

Згідно з додатковою угодою №8 від 19.06.2015р. ст. 11 Договору викладена в наступній редакції: "Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склались між сторонами з 01.01.2013р. і діє в частині реалізації газу до 30.06.2015р. (включно), а в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного здійснення".

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що ним, на виконання умов договору у період з січня 2013 року по червень 2015 року, поставлено відповідачу, а відповідачем прийнято природний газ в обсязі 552 321,071 тис. куб.м, загальною сумою 602 815 761,47 грн. Однак відповідач не оплатив в повному обсязі поставлений газ, що призвело до виникнення заборгованості, яка за розрахунками позивача становить 67 246 327,69 грн.

Також, позивачем заявлені до стягнення інфляційні втрати в розмірі 11 065 752,94 грн., 3% річних в розмірі 2 849 678,86 грн. та пеня в розмірі 23 131 987,81 грн.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог зазначив, що настання строку виконання відповідачем свого обов'язку здійснити остаточний розрахунок за отриманий обсяг природного газу залежить від дати підписання актів приймання-передачі природного газу (фактичної поставки газу), а тому, оскільки позивач не підписував акти-приймання передачі у січні 2013, березні 2013, листопаді 2013, січні 2014 та березні 2014, то у позивача не виникло права на нарахування штрафних санкцій у спірні місяці. Крім того, відповідач заявив про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення пені. також відповідач зазначив, що підписавши протокольні рішення, сторони узгодили порядок проведення розрахунків змінивши строки виконання боржником грошових зобов'язань перед кредитором, які виникли на підставі договору купівлі-продажу природного газу № №13-325-Н.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Скасовуючи рішення Господарського суду міста Києва від 18.11.2015 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.03.2017 у справі № 910/23359/15 та направляючи справу на новий розгляд, Вищий господарський суд України у своїй постанові від 03.07.2017 вказав, судами не досліджено вказаний договір та не надано належну правову оцінку актам приймання-передачі товару. Судами не досліджено договори про організацію взаєморозрахунків у контексті з договором, не перевірено чи змінено порядок і строк проведення розрахунків за природний газ.

Згідно статті 11112 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

На виконання вказівок суду касаційної інстанції, викладених у постанові Вищого господарського суду України від 03.07.2017, судом першої інстанції під час вирішення спору встановлено наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Дослідивши зміст укладеного між сторонами договору, суд дійшов висновку, що даний Договір за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

На підставі укладеного між сторонами договору у позивача виник обов'язок здійснити поставку природного газу, а у відповідача прийняти природний газ в обсязі погодженого сторонами та оплатити його вартість.

На виконання взятих на себе зобов'язань за договором, позивач за період з січня 2013 року по червень 2015 року передав, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 602 815 761,47 грн., що підтверджується ОСОБА_5 приймання-передачі природного газу від 25.06.2014, від 28.02.2013, від 25.06.2014, від 30.04.2013, від 31.05.2013, від 30.06.2013, від 31.07.2013, від 31.08.2013, від 30.09.2013, від 31.10.2013, від 18.08.2014, від 31.12.2013, від 22.09.2014, від 28.02.2014, від 31.03.2014, від 30.04.2014, від 31.05.2014, від 30.06.2014, від 31.07.2014, від 31.08.2014, від 30.09.2014, від 30.10.2014, від 30.11.2014, від 31.12.2014, від 31.01.2015, від 28.02.2015, від 31.03.2015, від 30.04.2015, від 31.05.2015, від 30.06.2015.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Сторонами у договорі погоджено, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки; у разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі газу за розрахунковий місяць.

Згідно із статтею 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частинами 1 і 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що:

- суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться;

- кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зобов'язання припиняється виконанням проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Під час розгляду справи судом було встановлено, що оплата отриманого природного газу здійснювалась відповідачем з порушенням встановлених умовами Договору строків.

При цьому, суд відхиляє твердження відповідача про те, що настання строку оплати за газ залежить від дати підписання актів приймання-передачі газу, з огляду на наступне.

З аналізу умов п. 3.4 договору та інших умов Договору вбачається, що положення Договору не ставлять зобов'язання оплатити фактично поставлений газ в залежність від повернення підписаних актів приймання-передачі природного газу. Закон таку залежність також не встановлює, а відповідачем протилежного не доведено.

В той же час, умовами договору чітко встановлено: момент переходу права власності на природний газ від продавця до покупця - у пунктах приймання-передачі (п.3.1); момент виникнення зобов'язання з оплати газу - шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. І лише у разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі (п.6.1); спосіб визначення кількості фактично переданого природного газу - за показами комерційних вузлів обліку споживачів покупця (п.4.1).

Більше того, у п. 2.1 договору сторони погоджували планові обсяги поставки газу по місяцях, а тому відповідач був обізнаний про плановий обсяг газу, який підлягає поставці та про вартість такого газу, та не був позбавлений можливості оплатити, відповідно до умов п. 6.1 договору вартість такого газу.

Суд зазначає, що дійсно, пунктом п. 3.4 Договору акти приймання-передачі газу визначаються в якості підстави для остаточних розрахунків сторін, але, з урахуванням змісту п. 6.1 Договору, несвоєчасне підписання продавцем актів приймання-передачі за минулий місяць жодним чином не змінює встановлений конкретний строк оплати поставленого газу. Тобто, настання обов'язку з оплати спожитого газу не прив'язується до моменту підписання вказаних актів.

Отже, пункт 6.1 договору та його інші положення не ставлять обов'язок відповідача щомісячно сплачувати за отриманий газ до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, в залежність від дати оформлення відповідного акта приймання-передачі природного газу. Тобто, прострочення грошового зобов'язання відповідача за договором не пов'язане з моментом реального підписання відповідного акта.

Слід також зауважити, що умови договору не містять жодних застережень з цього приводу, зокрема, щодо можливості відліку 20-денного строку оплати з дня підписання акта приймання-передачі газу. Тому час підписання сторонами відповідного акта ніяк не впливає на момент виникнення прострочення за грошовим зобов'язанням відповідача.

Акти приймання-передачі газу лише фіксують остаточний обсяг переданого газу за минулий місяць, а тому, виходячи з показників своїх комерційних вузлів обліку газу, відповідач мав усі дані щодо фактичних щомісячних обсягів отриманого природного газу для своєчасного проведення розрахунків з постачальником. Крім того пункт 3.4 договору зобов'язує саме покупця надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газотранспортного підприємства два примірники акта приймання-передачі газу, в якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість.

Отже, несвоєчасне повернення позивачем актів приймання-передачі природного газу не є відкладальною умовою в розумінні ст. 212 ЦК України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 ЦК України, а тому наявність або відсутність актів не звільняє відповідача від обов'язку у встановлений термін сплатити вартість фактично поставленого природного газу.

Аналогічної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постановах від 11.04.2017 у справі № 907/327/16, від 23.05.2017 у справі № 910/15430/16.

При цьому, посилання відповідача на те, що у ОСОБА_5 звірки розрахунків у позивача та відповідача немає розбіжностей щодо дат виникнення зобов'язань з оплат, не приймаються судом до уваги з огляду на наведені вище обставини, та з огляду на те, що акт звірки розрахунків не є первинним документом в розумінні ст.ст. 1, 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", тоді як факт здійснення будь-якої господарської операції можуть засвідчувати тільки первинні документи.

За твердженням позивача, станом на дату звернення з даним позовом до суду відповідач лише частково розрахувався за поставлений товар, а тому заборгованість становила 67 246 327,69 грн., яку позивачем заявлено до стягнення.

В той же час, при новому розгляді справи позивачем надано оновлений розрахунок позовних вимог, який позивач просить врахувати при розгляді справи, відповідно до якого сума основного боргу відсутня.

В той же час, позивачем не подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, а тому суд розглядає вимоги, заявлені позивачем у позовній заяві.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі платіжних доручень № 719 від 28.08.2015, № 28, № 29, № 30, № 31 від 26.08.2015р. відповідачем сплачено суму основного боргу у розмірі 14733239,58 грн..

З відбитку поштового штемпеля вбачається, що позивач звернувся з даним позовом до суду 31.08.2015, однак вказані оплати не враховані при поданні позовної заяви та визначенні суми основного боргу.

Отже, враховуючи наведене вище, а також те, що предмет спору в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 14733239,58 грн. був відсутній і до звернення з даним позовом до суду, у задоволенні вимог про стягнення 14733239,58 грн. слід відмовити.

Решта суми боргу у розмірі 52 513 088,11 грн. сплачена відповідачем після звернення з позовом до суду, що підтверджується зокрема, банківськими виписками, заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог (вих. № 26-6277/1.2-15 від 10.09.2015) та спільними протокольними рішеннями.

Згідно з п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Відповідно до п. 4.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Таким чином, оскільки сума основного боргу у розмірі 52 513 088,11 грн. була погашена відповідачем після звернення з позовом до суду, на момент розгляду даної справи відсутній предмет спору в частині позовних вимог про стягнення 52 513 088,11 грн., таким чином суд припиняє провадження у справі в цій частині, та відмовляє у задоволенні позову в частині суми основаного боргу у розмірі 14733239,58 грн.

Щодо заявлених вимог про стягнення 23131987,81 грн. пені, 11065752,94 грн. інфляційних втрат, 2849678,86 грн. 3 % річних, суд зазначає наступне.

Порушенням зобов'язання відповідно до ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності) якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов'язань наступають наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Судом встановлено, що на виконання постанови Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005 між Головним управління Державної казначейської служби України у м. Києві, Головним, Департаментом фінансів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Департаментом соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), ПАТ «Київгаз» та НАК "Нафтогаз України" у 2013-2015 роках підписано ряд спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за природний газ за рахунок коштів загального фонду державного бюджету, згідно з якими було проведено оплати, в тому числі спільне протокольне рішення від 19.03.2013 № 682 на суму 2640948,62 грн., спільне протокольне рішення від 20.05.2013 № 1100 на суму 906485,77 грн., спільне протокольне рішення від 18.06.2013 № 1252 на суму 283886,74 грн., спільне протокольне рішення від 15.07.2013 № 1355 на суму 418719,26 грн., спільне протокольне рішення від 14.08.2013 № 1476 на суму 300000,00 грн., спільне протокольне рішення від 17.09.2013 № 1620 на суму 72636,17 грн., спільне протокольне рішення від 17.09.2013 № 1623 на суму 502024,05 грн., спільне протокольне рішення від 16.10.2013 № 1765 на суму 618608,55 грн., спільне протокольне рішення від 20.11.2013 № 2073 на суму 390796,99 грн., спільне протокольне рішення від 20.01.2014 № 50 на суму 1 764 916,33 грн., спільне протокольне рішення від 17.03.2014 № 577 на суму 1 949 503,91 грн., спільне протокольне рішення від 17.03.2014 № 580 на суму 82898,93 грн., спільне протокольне рішення від 16.05.2014 № 1153 на суму 700962,04 грн., спільне протокольне рішення від 16.04.2014 № 913 на суму 1 195 161,60 грн., спільне протокольне рішення від 18.06.2014 № 1397 на суму 247187,86 грн., спільне протокольне рішення від 17.07.2014 № 1598 на суму 1 545 618,83 грн., спільне протокольне рішення від 15.08.2014 № 1679 на суму 1 172 053,32 грн., спільне протокольне рішення № 1867 від 18.09.2014 на суму 1 525 586,65 грн., спільне протокольне рішення від 17.10.2014 № 2053 на суму2 250 859,66 грн., спільне протокольне рішення № 2189 від 18.11.2014 на суму 1 224 913,37 грн., спільне протокольне рішення від 17.12.2015 № 2939 на суму 158118,10 грн., спільне протокольне рішення від 23.02.2015 № 457 на суму 1 330 617,50 грн., спільне протокольне рішення від 20.03.2015 № 696 на суму 1 521 322,73 грн., спільне протокольне рішення від 20.04.2015 № 932 на суму 1 790 330,45 грн., спільне протокольне рішення від 19.05.2015 № 1132 на суму 3 360 075,75 грн., спільне протокольне рішення від 19.06.2015 № 1460 на суму 4 221 807,54 грн., спільне протокольне рішення від 17.07.2015 № 1626 на суму 3 253 417,31 грн., спільне протокольне рішення від 17.07.2015 № 1628 на суму 141 355,63 грн., спільне протокольне рішення від 17.07.2015 № 1623 на суму 190106,31 грн., спільне протокольне рішення від 17.07.2015 № 1625 на суму 8259,81 грн., спільне протокольне рішення від 20.08.2015 № 1809 на суму 2 733 239,58 грн., спільне протокольне рішення від 17.12.2015 № 2940 на суму 1 793 685,66 грн., спільне протокольне рішення від 19.10.2015 № 2147 на суму 282 775,71 грн., спільне протокольне рішення від 21.09.2015 № 2043 на суму 116 584,58 грн., спільне протокольне рішення від 21.09.2015 № 2044 на суму 1 394 439,70 грн., спільне протокольне рішення від 18.12.2014 № 2509 на суму 600864,93 грн.

За механізмом взаємних розрахунків між підприємствами паливно-енергетичного комплексу, визначеним Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам та надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженим Постановою КМУ №20 від 11.01.2005, держава забезпечує відшкодування частини витрат підприємств ПЕК, пов`язаних з газопостачанням населення, яке використовує субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме - витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами.

Фактично, визнаючи неможливість розрахунків у цій частині підприємствами ПЕК, держава, приймаючи відповідні нормативно-правові акти, змінює цим самим характер регулювання відповідних правовідносин, що склались між сторонами на підставі укладених між ними договорів.

Тобто, правовідносини щодо проведення розрахунків між сторонами в цій частині зазнають імперативного регулюючого впливу держави шляхом прийняття, зокрема, Закону України "Про житлово-комунальні послуги", Закону про державний бюджет на відповідний рік, нормами яких передбачено виділення субвенцій на фінансування пільг та субсидій, та інших законодавчих актів, на виконання яких, у свою чергу, було прийнято підзаконні нормативні акти і, зокрема, Постанову КМУ №20 від 11.01.2005.

Незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов`язання між сторонами договору в частині, яку держава компенсує за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, застосування та чинність яких не залежить від того, чи передбачили сторони у договорі відповідні умови.

Оформлення та підписання в конкретному випадку Спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків слід вважати елементами оформлення розрахунків за рахунок коштів субвенцій з державного бюджету, процедурою реалізації права.

Для застосування санкцій, передбачених договором та наслідків за порушення грошового зобов`язання, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, за зобов`язаннями, які компенсує держава, необхідно щоб оплата була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених сторонами Спільними протокольними рішеннями.

Проте, така зміна порядку і строку проведення розрахунків за природний газ стосується виключно тієї заборгованості, яка була предметом укладених спільних протокольних рішень.

Таким чином, суд дійшов висновку, що підписавши Спільні протокольні рішення, сторони змінили порядок і строк проведення розрахунків за поставлений за договором природний газ на суми спільних протокольних рішень, а отже відсутні підстави для застосування санкцій в цій частині, передбачених умовами договору купівлі-продажу природного газу, та наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 14.09.2017 у справі № 920/199/16.

Позивачем заявлено до стягнення 11065752,94 грн. інфляційних втрат, 2849678,86 грн. 3 %, при цьому, на виконання вимог ухвали надано суду оновлений розрахунок, де позивачем не здійснюється нарахування 3% річних та інфляційних втрат на суми протокольних рішень, та обраховано, що розмір 3% річних становить 2 164 401,84 грн., а розмір інфляційних втрат 7 527 670,38 грн., однак заяви про зменшення розміру позовних вимог подано не було.

Заперечення відповідача проти визначеної відповідачем кількості днів прострочення, оскільки позивачем не враховано вихідні та святкові дні, не приймаються судом, оскільки вихідні та святкові дні мають значення лише для визначення початку періоду прострочення виконання зобов'язання і враховуються тоді, коли останній день виконання зобов'язання випав на вихідний або святковий день. Однак, вихідні та святкові дні не відраховуються з днів, коли прострочення тривало.

Дослідивши контррозрахунок, наданий відповідачем 18.10.2017, судом встановлено, що відповідачем невірно визначено дати початку періоду прострочення виконання зобов'язань, оскільки якщо у договорі виконання грошового зобов'язання визначається до настання певного терміну, наприклад, до 1 серпня 2014 року (частина друга статті 252 ЦК України), то останнім днем виконання такого зобов'язання вважається день, що передує цьому терміну (в даному прикладі - 31 липня 2014 року). Водночас коли у тексті договору виконання грошового зобов'язання визначено "по 1 серпня 2014 року" або "включно до 1 серпня 2014 року", то останнім днем виконання такого зобов'язання буде 1 серпня 2014 року.

Визначення відповідачем періоду прострочення з 21 числа не відповідає умовам договору, а відповідач є таким, що прострочив в оплаті з 20 числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу.

При цьому, як вбачається з оновленого розрахунку позивача, останнім враховані приписи законодавства, та у тих місяцях, де останній день строку виконання зобов'язання припав на вихідний день, день прострочення визначено з урахування того, що останній день строку перенесено на перший робочий за ним день, зокрема у травні 2013, січень 2014, квітень 2014, липень 2014, жовтень 2014, квітень 2015, липень 2015.

Здійснений відповідачем контррозрахунок сум 3% річних, інфляційних збитків, є невірним, оскільки не враховує умови п. 6.1 договору, вірного початку періоду прострочення виконання зобов'язання.

В той же час, судом встановлено, що у розрахунку, поданому до позовної заяви, позивачем включено у періоди прострочення дні, у які здійснювались оплати. Однак, у оновленому розрахунку вказані дні позивачем виключено з днів прострочення.

Щодо заперечень відповідача в частині невірного нарахування позивачем інфляційних втрат то суд зазначає наступне.

Відповідно до рекомендацій Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, даних у листі Верховного Суду України №62-97р від 03.04.1997 р., визначення загального індексу за певний період часу здійснюється шляхом перемноження помісячних індексів, тобто накопичувальним підсумком. Його застосування до визначення заборгованості здійснюється за умов, якщо в цей період з боку боржника не здійснювалося платежів, тобто розмір основного боргу не змінювався. У випадку, якщо боржник здійснював платежі, загальні індекси інфляції і розмір заборгованості визначаються шляхом множення не за весь період прострочення, а виключно по кожному періоду, в якому розмір заборгованості не змінювався, зі складанням сум отриманих в результаті інфляційних збитків кожного періоду. При цьому, слід вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з врахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Так, відповідно до п. 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" у застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97 р.

Таким чином, інфляційні втрати мають розраховуватись шляхом визначення різниці між добутком суми боргу та помісячних індексів інфляції за час прострочення, розділених на сто, і сумою боргу.

При цьому, коли відносно кожного грошового зобов'язання, які мають різні строки виникнення, проводиться оплата частинами через короткі проміжки часу, розрахунок інфляційних втрат необхідно здійснювати щодо кожного окремого платежу, як складової загальної суми окремого грошового зобов'язання, за період з моменту виникнення обов'язку з оплати та який буде спільним для всіх платежів по конкретному грошовому зобов'язанню, до моменту фактичного здійснення платежу з подальшим сумуванням отриманих результатів для визначення загальної суми інфляційних втрат.

Крім того, необхідно враховувати, що, як на тому наголошено в п. 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-06/928/2012 від 17.07.2012р. сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (див. постанову Вищого господарського суду України № 23/466 від 05.04.2011 р. та лист Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" № 62-97р від 03.04.1997 р.

В силу приписів п. 1.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Перевіривши оновлений розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, суд встановив, що він є вірним, здійснений без нарахування на суми спільних протокльних рішень, а тому суми інфляційних втрат та 3% річних, які підлягають до стягнення з відповідача становлять 2 164 401,84 грн. 3% річних та 7 527 670,38 грн. інфляційні втрати.

В той же час, позивачем заявлено до стягнення 11065752,94 грн. інфляційних втрат, 2849678,86 грн. 3 %, однак розрахунок, який позивачем долучено разом із позовною заявою на вказані суми є невірним та суперечить встановленим вище обставинам.

З урахуванням викладеного суд задовольняє позовні вимоги в частині стягнення 2 164 401,84 грн. 3% річних та 7 527 670,38 грн. інфляційних втрат, та відмовляє у решті позовних вимог.

Щодо вимог про стягнення пені у розмірі 23131987,81 грн., то суд зазначає наступне.

За приписами ч.1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Згідно із ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно з п. 7.2 договору, у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 договору покупець зобов'язується (крім суми заборгованості) сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Відповідно до п. 7.2 договору в редакції додаткової угоди № 2 від 31.12.2013, у разі, якщо до 20 числа місяця, наступного за місяцем закінчення строку дії договору в частині поставки газу (розділ ХІ договору), покупець не здійснить повну оплату фактично отриманого за договором природного газу, покупець зобов'язується (крім суми заборгованості) сплатити продавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу (п. 6.1 договору).

До розділу ХІ договору сторонами вносились зміни, зокрема додатковими угодами № 2 від 31.12.2013, № 6 від 22.12.2014, № 7 від 20.03.2015, № 8 від 19.06.2015, згідно з останньою редакцією ст. 11 "Строк дії договору":

- договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін, поширює свою дію на відносини, що фактично склались між сторонами з 01 січня 2013 року, і діє в частині реалізації газу до 30 червня 2015 року (включно), а в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного здійснення.

В силу наведених умов договору (п. 7.2 в редакції додаткової угоди № 2 від 31.12.2013, ст. 11 в редакції додаткової угоди № 8 від 19.06.2015), враховуючи, що на 20.07.2015 відповідачем не здійснено повної оплати фактично отриманого за договором природного газу, для останнього виникає обов'язок сплати пені, як штрафної санкції за порушення виконання грошового зобов'язання.

Розрахунок пені, наданий позивачем разом із позовною заявою, на суму 23131987,81 грн., є невірним, оскільки: 1) нарахування здійснені в тому числі на суми спільних протокольних рішень; 2) в період прострочення платежів включені дати, в які відповідачем здійснювалось погашення заборгованості; 3) невірно визначено початок прострочення виконання зобов'язання; 4) розрахунок здійснено з урахуванням умов договору, визначених п. 9.2 договору, за яким: строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 3 (три) роки.

В той же час, відповідачем заявлено клопотання про застосування строків позовної давності до вимог про стягнення пені, та зазначено, що стягненню підлягає лише пеня за період з 02.09.2014 по 02.09.2015. За контр розрахунком відповідача, розмір пені становить 8 255 746,65 грн.

На момент вирішення спору в судовому порядку, п.9.2 договору викладено в новій редакції (додаткова угода № 3 від 28.04.2014), який не містить погодження щодо строку позовної давності до вимог про стягнення неустойки.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) ст. 258 ЦК України.

Тобто, строк позовної давності в один рік для стягнення пені встановлений ст. 258 ЦК України є строком в межах якого позивач мав право звернутись до суду з відповідною вимогою.

Частинами 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З огляду на правову природу пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до ст. 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права (Висновки Верховного Суду України, викладені в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за II півріччя 2014).

Так, не підлягає стягненню пеня, нарахована протягом саме того періоду, який знаходиться поза межами річного строку позовної давності.

Як вбачається з відбитку поштового штемпелю, позивач звернувся до суду з даним позовом 31.08.2015, а не як помилково зазначає відповідач 02.09.2015.

Таким чином, на дату звернення позивача з позовом до суду (31.08.2015) закінчився строк позовної давності щодо вимог про стягнення нарахованої пені за період прострочення до 31.08.2014.

Заява відповідача про застосування строків давності є підставою для відмови у задоволенні вимог про стягнення пені в цій частині.

В той же час, відповідно до оновлено розрахунку пені, поданого позивачем 13.10.2017, позивач виключив періоди нарахування пені до 31.08.2014 та розрахував пеню у розмірі 8173341,42 грн.

Однак, відповідної заяви про зменшення розміру позовних вимог позивачем подано не було.

Суд перевіривши оновлений розрахунок пені позивача встановив, що він є вірним, та правомірними є вимоги про стягнення пені в розмірі 8173341,42 грн. за розрахунком проведеним по строку в межах якого можуть бути заявлені вимоги про стягнення пені (один рік з 31.08.2014), з урахуванням діючих в періоді прострочення облікових ставок, встановлених Постановами НБУ та без перевищення шестимісячного строку нарахування пені.

Однак, оскільки першочергово позивачем заявлено до стягнення пеню у розмірі 23131987,81 грн. та не подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, то вимоги про стягнення пені є обґрунтованими на суму 8173 341,42 грн.

В той же час, під час нового розгляду відповідачем заявлено клопотання про зменшення пені до 1 грн.

За приписами статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), які учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до частини 1 статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому береться до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України унормовано, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Разом з тим, згідно з приписами пункту 3 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

При вирішенні питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд об'єктивно оцінює, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступінь виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Водночас, наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов'язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Така правова позиція викладена в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 р. №7-рп/2013.

З урахуванням обставин справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення клопотання відповідача про зменшення пені та зменшити пеню на 50% з урахуванням наступного.

Умовами спірного договору чітко встановлено, що газ, що продається за Договором, використовується покупцем виключно для подальшої реалізації населенню, а тому невиконання відповідачем договірних зобов'язань виникло з об'єктивних причин, зокрема, через значну заборгованість споживачів і їх неплатоспроможність, важкий фінансовий стан боржника.

Відповідач відноситься до ліцензованих газопостачальників та у зв'язку із значним підвищенням цін на природний газ споживачі природного газу (населення) невчасно та не у повному обсязі розраховуються за послуги з газопостачання, внаслідок чого відповідач не мав змоги своєчасно сплачувати кошти за отриманий газ.

Як зазначалося вище, відповідач повністю розрахувався з позивачем за куплений газ, з матеріалів справи вбачається, що період прострочення оплати за газ є незначним.

Матеріали справи не містять доказів спричинення позивачу негативних наслідків у зв'язку з несплатою відповідачем за газ у строки, встановлені договором, оскільки втрати від знецінення коштів компенсуються йому стягненням інфляційних втрат за ст. 625 ЦК України, та за цією ж нормою йому компенсується плата у вигляді 3% річних за час, який позивач не міг користуватися коштами.

За таких обставин, враховуючи не лише майнові, але й інші інтереси сторін, та, зокрема, на необхідність стимулювання відповідача в інтересах позивача до вчасного виконання грошових зобов'язань, так і враховуючи обізнаність позивача, при вступі з відповідачем у договірні відносини, про особливості отримання коштів відповідачем для розрахунків, суд дійшов висновку про можливість зменшення стягуваної суми пені на 50 %, а тому на користь позивача підлягає стягненню пеня у розмірі 4 086 670,71 грн.

Аналогічної правової позиції про правомірність зменшення пені дотримується Вищий господарський суд України у постановах від 23.05.2017 у справі № 910/15430/16, від 07.04.2017 у справі № 904/6147/16, від 13.04.2017 у справі № 914/2852/16, від 11.07.2017 у справі № 917/1608/16 .

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до п. 4.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" у разі коли господарський суд на підставі пункту 3 статті 83 ГПК зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях. Оскільки позивачем не заявлено про повернення судового збору, то сплачений судовий збір за частину позовних вимог, провадження в яких припинено, не повертається. Водночас позивач не позбавлений права звернутися до суду з клопотанням про повернення частини судового збору, сплаченого за позовні вимоги, провадження в яких припинено.

Судові витрати по справі, відповідно до ст. 49 ГПК України, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Припинити провадження у справі в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 52 513 088,11 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Київгаз" (01103, м. Київ, вул. Михайла Бойчука, будинок 4Б, код 03346331) на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, будинок 6, код 20077720) 2 164 401,84 грн. 3% річних, 7 527 670,38 грн. інфляційних втрат, 4 086 670,71 грн. пені та 12 518,53 грн. витрат зі сплати судового збору.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 27.10.2017.

Суддя С.О. Турчин