РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

"12" жовтня 2017 р. Справа № 902/361/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Огороднік К.М.

суддя Коломис В.В. ,

суддя Крейбух О.Г.

при секретарі судового засідання Вавринчук А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 на рішення господарського суду Вінницької області від 04.07.2017 року у справі № 902/361/17 (суддя Матвійчук В.В.)

за позовом Заступника керівника Вінницької місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

про визнання договору укладеним

за участю представників:

позивача - не з'явився,

відповідач - ФОП ОСОБА_1,

прокурор - Рункевич І.В.

В судовому засіданні від 12.10.2017 року оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Вінницької місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області звернувся до господарського суду Вінницької області з позовом до ФОП ОСОБА_1 про визнання укладеним договору про пайову участь у створенні інфраструктури с. Вінницькі хутори Вінницького району Вінницької області.

15.06.2017 року на адресу суду першої інстанції від прокурора надійшла заява про зміну предмету позову, яка прийнята судом на підставі ст. 22, 29 ГПК України.

Рішенням господарського суду Вінницької області від 04.07.2017 року вказаний позов задоволено. Вирішено вважати укладеним з дня набрання рішенням законної сили договір про пайову участь у створенні інфраструктури с. Вінницькі Хутори Вінницького району Вінницької області між Вінницько-Хуторською сільською радою Вінницького району Вінницької області та ФОП ОСОБА_1 з викладенням у редакції наведеній у резолютивній частині рішення. Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь Прокуратури Вінницької області 1600 грн. судового збору. Видано наказ після набрання рішенням законної сили.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив вказане рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволені позову.

В судовому засіданні скаржник підтримав вимоги апеляційної скарги в повному обсязі та надав пояснення в обґрунтування своєї правової позиції, просив задоволити її вимоги.

Прокурор заперечила вимоги апеляційної скарги в повному обсязі та надала пояснення в обґрунтування своєї правової позиції. Просила оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Від Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області на адресу суду надійшло клопотання, відповідно до якого позивач просив провести судове засідання без участі його представника. Разом з тим, оскаржуване рішення вважає законним та обґрунтованим та просить залишити останнє без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам та повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 ГПК України, апеляційний суд встановив наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що згідно з декларацією про готовність об'єкта до експлуатації від 22.07.2014 року за №ВН 37 визнано закінченим та готовим до експлуатації об'єкт будівництва - станції технічного обслуговування автомобілів по вул. Немирівське шосе, 189-Г у с. Вінницькі хутори Вінницького району Вінницької області. Декларація про початок виконання будівельних робіт на даний об'єкт за № ВН7 була видана 18.07.2012 року. Замовник будівництва - ФОП ОСОБА_1 Загальна площа будівлі 1028,9 м2. Об'єкт розташований на земельній ділянці 0,2416 га, кадастровий номер НОМЕР_1 за адресою АДРЕСА_1. Цільове призначення земельної ділянки для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства. Дана земельна ділянка знаходиться в приватній власності відповідача, що підтверджується договором купівлі-продажу від 20.06.2009 року укладеного між ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1

На виконання вимог Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", рішенням Вінницько-Хуторської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 22.05.2013 року затверджено Порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури с. Вінницькі Хутори та затверджено типовий договір про пайову участь.

Судами встановлено, що позивачем листом від 06.01.2017 року № 12 було направлено відповідачу проект договору з додатком - розрахунком розміру пайової участі. Величина пайової участі в розмірі 72920 грн. (згідно Порядку складає 10 % від кошторисної вартості будівництва) розрахована виконавчим комітетом Вінницько-Хуторської сільської ради на підставі кошторисної вартості будівництва яка становить 729200 грн., яка зазначена у Декларації про готовність об'єкта до експлуатації №ВН 37.

Зазначений проект договору відповідачем отримано 16.01.2017 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, однак, на день подачі позовної заяви до суду пропозиції про прийняття або не прийняття умов договору від відповідача до позивача не надходило.

Зважаючи на вказані обставини, прокурор в інтересах держави в особі Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області звернувся до суду першої інстанції з позовом до ФОП ОСОБА_1 про визнання укладеним договору про пайову участь у створенні інфраструктури с. Вінницькі хутори Вінницького району Вінницької області.

Рішенням від 04.07.2017 року суд першої інстанції вказаний позов задовольнив.

Рівненський апеляційний господарський суд, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, зробив висновок про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід залишити в силі. При цьому, апеляційний суд керувався такими мотивами.

В силу ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті (ч.2). Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури (ч.3). В ч.9 вказаної статті вказано про те, що договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію. При цьому в ч.8 визначено, що розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається протягом десяти робочих днів з дня реєстрації органом місцевого самоврядування звернення замовника про укладення договору про пайову участь та доданих до нього документів, що підтверджують вартість будівництва об'єкта, з техніко-економічними показниками.

Відтак, обов'язок щодо ініціювання укладення такого договору покладено саме на замовника будівництва, оскільки пов'язується з його зверненням до органу місцевого самоврядування. Відповідний договір має бути укладеним в обов'язковому порядку, в межах строку, встановленого частиною 9 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності". Метою встановлення строків на укладення договору пайової участі у вказаному законодавчому положенні є визначення періоду часу, протягом якого забудовником має бути виконаний обов'язок з укладення договору на пайову участь (оформлення договірного зобов'язання забудовника щодо сплати конкретної суми пайового внеску на розвиток інфраструктури міста). У разі не укладення такого договору у вказаний вище період часу, законодавство не звільняє забудовника від обов'язку укласти договір про пайову участь та, відповідно, від обов'язку сплатити пайовий внесок.

Враховуючи те, що органи місцевого самоврядування знаходяться поза межами процедури прийняття об'єктів будівництва в експлуатацію та позбавлені можливості контролювати момент його здійснення, неукладення такого договору з підстав невиконання замовником обов'язку щодо звернення до органу місцевого самоврядування з відповідною пропозицією свідчить про його ухилення від укладення договору, що може бути предметом розгляду в судовому порядку, у тому числі й після прийняття об'єкту будівництва в експлуатацію.

В силу ч. 3 ст. 179 ГК України укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, зокрема, якщо існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору.

В обґрунтування своїх доводів, скаржник, зокрема стверджує про те, що на момент будівництва об'єкт будівництва не знаходився в межах с. Вінницькі Хутори Вінницького району Вінницької області, а відноситься до м. Вінниці. Такі твердження відповідача є необґрунтованими, оскільки Декларація про початок виконання будівельних робіт на даний об'єкт за № ВН7 була видана 18.07.2012 року, Декларація про готовність об'єкта до експлуатації №ВН 37 була видана 22.07.2014 року, а межі села Вінницькі Хутори були змінені лише на виконання постанови Верховної Ради України від 13.05.2015 року за № 401-VІІІ "Про зміну і встановлення меж міста Вінниці і Вінницького району Вінницької області" якою включено у межі міста Вінниці землі Вінницько-Хуторської сільської ради.

Крім того, заперечення щодо можливості укладення договору про пайову участь до введення об'єкта будівництва в експлуатацію суперечать змісту наведеної норми Закону, оскільки, як зазначалось вище, ініціатива щодо укладення договору покладена на замовника будівництва, який до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію повинен звернутись до органу місцевого самоврядування і додати документи, що підтверджують вартість будівництва об'єкта, з техніко-економічними показниками. Саме на підставі цих документів визначається розмір пайової участі. Якщо ж замовник будівництва у вказаний строк (до введення об'єкта будівництва в експлуатацію) не звернувся до органу місцевого самоврядування з заявою про укладення договору і не подав необхідних документів для визначення розміру пайової участі, то в цей момент право органу місцевого самоврядування вважається порушеним і він в межах строків позовної давності може звернутись за його захистом до суду.

Разом з тим, згідно ч.1 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону.

Судами встановлено, що рішенням Вінницько-Хуторської сільської ради від 22.05.2013 року затверджено Порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі (внеску) у створенні і розвитку інженерно-транспортної інфраструктури с. Вінницькі Хутори, згідно 1.2, 1.3. якого замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки, зобов'язаний взяти участь у створенні інфраструктури с. Вінницькі Хутори. Пайовий внесок сплачується замовником на підставі відповідного договору укладеного між ним і сільською радою.

Відповідно до п. 2.1 та 2.2. вказаного порядку величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва. Розмір пайової участі становить: - 10% - для нежитлових будівель і споруд; - 5% - для реконструкції, розширення, добудови, реставрації і капітального ремонту нежитлових будівель і споруд; - 4% - для житлових будинків; - 2% - для реконструкції, розширення, добудови, реставрації і капітального ремонту житлових будинків.

В силу п. 9 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" однією із істотних умов договору є розмір пайової участі, а в п.5 вказаної статті передбачено, що величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об'єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами. У разі якщо загальна кошторисна вартість будівництва об'єкта не визначена згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами, вона визначається на основі встановлених органом місцевого самоврядування нормативів для одиниці створеної потужності.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 12.07.2017 року у справі 908/6328/15, від 01.02.2017 року у справі № 3-1441гс16, від 22.03.2017 року у справі № 3-1553гс16.

Відповідно до частини першої статті 111-28 ГПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111 16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Суд першої інстанції, з яким повністю погоджується колегія суддів суду апеляційної інстанції, підставно дійшов висновку про те, що запропонований прокурором проект договору (з урахуванням заяви про зміну предмету позову) відповідає типовому договору, містить всі істотні умови.

В свою чергу, відповідачем інших умов договору та їх обґрунтування не запропоновано, а тому відсутнє порушення його прав при укладенні договору, а твердження останнього, викладені ним в апеляційній скарзі спростовуються вищенаведеними нормами закону та наявними в матеріалах справи доказами.

В силу ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

В силу ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Викладені у апеляційній скарзі доводи відповідача судова колегія вважає непереконливими та такими, що не відповідають приписам чинного законодавства, спростовуються матеріалами справи та встановленими судами обставинами.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105 ГПК України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу апеляційну скаргу Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення господарського суду Вінницької області від 04.07.2017 року у справі № 902/361/17 - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Огороднік К.М.

Суддя Коломис В.В.

Суддя Крейбух О.Г.