ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2017 року Справа № 910/2796/17
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді: суддів:Іванової Л.Б. (доповідач), Гольцової Л.А., Козир Т.П.,
розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "КАРПАТИГАЗ"
на постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.06.2017
у справі№ 910/2796/17 Господарського суду міста Києва
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогаз - Альянс"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "КАРПАТИГАЗ"
провизнання договору недійсним
за участю представників сторін:

позивача: Бакулін О.Ю.

відповідача: Балабанов Г.Л.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Нафтогаз - Альянс" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "КАРПАТИГАЗ" про визнання договору недійсним.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.04.2017 у справі № 910/2796/17 (суддя Чинчин О.В.) у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.06.2017 (колегія суддів у складі: головуючого судді Суліма В.В., суддів Іоннікової І.А., Майданевича А.Г.) рішення Господарського суду міста Києва від 12.04.2017 у справі № 910/2796/17 скасовано та прийнято нове рішення, яким позовні вимоги задоволено повністю; визнано недійсним договір про відступлення права вимоги № ВПВ/НА-1 від 08.08.2016, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Карпатигаз" як Оператором Спільної діяльності між ПАТ "Укргазвидобування", ТОВ "Карпатигаз" та компанією Місен Ентерпрайзіс АБ (Misen Enterprises AB) за договором № 3 про спільну діяльність без утворення юридичної особи від 10.06.2002 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Карпатигаз" як Оператором спільної діяльності за договором № 493 про спільну інвестиційну та виробничу діяльність від 24.03.2004.

Не погоджуючись із постановою суду апеляційної інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "КАРПАТИГАЗ" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.06.2017 у справі № 910/2796/17, рішення Господарського суду міста Києва від 12.04.2017 у цій справі залишити в силі.

Обґрунтовуючи підстави звернення з касаційною скаргою до суду, скаржник посилається на порушення судом апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, зокрема ст.ст. 92, 246 Цивільного кодексу України, вважаючи помилковим висновок суду про те, що оспорюваний договір підписано на підставі повноважень однієї особи.

24.10.2017 до Вищого господарського суду України надійшов відзив Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогаз - Альянс" на касаційну скаргу, в якому позивач просить касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "КАРПАТИГАЗ" залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін. .

Сторони згідно з приписами статті 1114 Господарського процесуального кодексу України були належним чином повідомлені про день, час і місце розгляду касаційної скарги та скористалися передбаченим законом правом на участь у перегляді справи в касаційній інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального і процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового акту, вважає касаційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Апеляційним господарським судом під час розгляду справи встановлено, що 19.04.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Карпатигаз" як Оператором Спільної діяльності між ПАТ "Укргазвидобування", ТОВ "Карпатигаз" та компанією Місен Ентерпрайзіс АБ (Misen Enterprises AB) за договором № 3 про спільну діяльність без утворення юридичної особи від 10.06.2002 (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Нафтогаз - Альянс" (покупець) було укладено договір купівлі - продажу природного газу № 15-105 (далі - договір № 15-105), відповідно до умов якого продавець зобов'язався передати у власність покупцю природний газ, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити газ на умовах даного договору.

08.08.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Карпатигаз" як Оператором Спільної діяльності між ПАТ "Укргазвидобування", ТОВ "Карпатигаз" та компанією Місен Ентерпрайзіс АБ (Misen Enterprises AB) за договором № 3 про спільну діяльність без утворення юридичної особи від 10.06.2002 (первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "КАРПАТИГАЗ" як Оператором спільної діяльності за договором № 493 про спільну інвестиційну та виробничу діяльність від 24.03.2004 (новий кредитор) було укладено Договір про відступлення права вимоги № ВПВ/НА-1, відповідно до умов якого первісний кредитор передає новому кредитору, а новий кредитор приймає право вимоги, що належить первісному кредитору і стає кредитором за договором купівлі - продажу природного газу № 15-105 від 19.04.2016, укладеним між первісним кредитором та Товариством з обмеженою відповідальністю "Нафтогаз - Альянс", в частині права вимоги одержання частини оплати за поставлений природний газ первісним кредитором боржнику згідно з умовами Основного договору у розмірі 10680000,00 грн. До нового кредитора переходить також право на стягнення штрафних санкцій та збитків за порушення виконання боржником своїх зобов'язань за основним договором пропорційно розміру оплати за поставлений природний газ, право вимоги якої передається за цим договором.

Відповідно до п. 1.1 цього договору первісний кредитор передає новому кредитору, а новий кредитор приймає право вимоги, що належить первісному кредитору, і стає кредитором за договором № 15-105 купівлі-продажу природного газу від 19.04.2016, в частині права вимоги одержання частини оплати за поставлений природний газ первісним кредитором ТОВ "Нафтогаз-Альянс" згідно з умовами договору купівлі-продажу природного газу у розмірі 10680000,00 грн., в т.ч. ПДВ 20%. До Нового кредитора переходить також право на стягнення штрафних санкцій та збитків за порушення виконання ТОВ "Нафтогаз- Альянс" своїх зобов'язань за договором купівлі-продажу природного газу пропорційно розміру оплати за поставлений природний газ, право вимоги якої передається за цим договором відступлення права вимоги.

Згідно із п. 1.2 договору за цим договором новий кредитор одержує право (замість первісного кредитора) вимагати від боржника належного виконання зобов'язань останнього з оплати вартості природного газу, переданого за основним договором, штрафних санкцій та збитків, як це визначено у п.1.1 договору.

Як визначено судом апеляційної інстанції, спірний договір від імені первісного кредитора - Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатигаз" як Оператора Спільної діяльності між ПАТ "Укргазвидобування", ТОВ "Карпатигаз" та компанією Місен Ентерпрайзіс АБ (Misen Enterprises AB) за договором № 3 про спільну діяльність без утворення юридичної особи від 10.06.2002 підписано директором ОСОБА_6, який діє на підставі Статуту, а від імені нового кредитора - Товариства з обмеженою відповідальністю "КАРПАТИГАЗ" як Оператора спільної діяльності за договором № 493 про спільну інвестиційну та виробничу діяльність від 24.03.2004 - ОСОБА_7, який діє на підставі довіреності № 12 від 01.08.2016 року. В свою чергу довіреність № 12 від 01.08.2016 на підставі якої діє ОСОБА_7 підписана директором ТОВ "Карпатигаз" ОСОБА_6

Предметом позову у цій справі є позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогаз - Альянс" про визнання недійсними договору про відступлення права вимоги № ВПВ/НА-1 від 08.08.2016.

Обґрунтовуючи підстави недійсності вказаного договору, позивач посилається на те, що вказаний договір від обох сторін підписано однією особою, що суперечить ч. 3 ст. 238 Цивільного кодексу України, а також свідчить про відсутність наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Вирішуючи спір по суті, місцевий господарський суд виходив з того, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Карпатигаз" виступає комерційним представником за договором № 493 про спільну інвестиційну та виробничу діяльність від 24.03.2004 та комерційним представником за договором № 3 про спільну діяльність без утворення юридичної особи від 10.06.2002, які є різними суб'єктами господарювання, а отже діяло в межах наданих йому повноважень; позивачем не доведено наявності факту порушення його прав та законних інтересів внаслідок укладення оспорюваного договору.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для визнання вказаного договору недійсним.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи в повному обсязі рішення місцевого господарського суду в порядку ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, не погодився із вказаним висновком з тих підстав, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Карпатигаз", одночасно будучи оператором спільної діяльності за ДСД № 3 від 10.06.2002 та оператором спільної діяльності за ДСД №493 від 24.03.2004, у відносинах з третіми особами діє як представник учасників спільної діяльності; не надає послуги та не одержує за це оплату від надання послуг з такого представництва інших учасників договорів про спільну діяльність; вказаними договорами не визначено ТОВ "Карпатигаз" як комерційного представника, у зв'язку із чим дійшов висновку про те, що відповідач не діяв при укладенні договору відступлення права вимоги як комерційний представник; договір відступлення права вимоги підписано двома особами на підставі повноважень, наданих Директору Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатигаз", тобто, фактично, від обох сторін договір відступлення права вимоги підписано на підставі повноважень однієї особи - директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатигаз". Стосовно порушення прав та законних інтересів позивача внаслідок укладення спірного договору, суд апеляційної інстанції зазначив, що до встановлення дійсності/недійсності договору відступлення права вимоги відсутня юридична визначеність у правовідносинах відповідних сторін і позивач перебуває в стані непевності щодо особи на користь якої має бути виконано зобов'язання, а виконання зобов'язання за таких умов може привести до суттєвих негативних наслідків з огляду на те, що інші учасники спільної діяльності матимуть право звернутися до суду за захистом свого порушеного права з позовом про визнання недійсним договору відступлення права вимоги.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про невідповідність оспорюваного договору вимогам ч. 3 ст. 238 Цивільного кодексу України, що є підставою його недійсності.

Колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з правовою позицією суду апеляційної інстанцій з огляду на таке.

Відповідно до положень ст. 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів.

Загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 Цивільного кодексу України, відповідно до частин 1-5 якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Згідно ст. 243 Цивільного кодексу України комерційним представником є особа, яка постійно та самостійно виступає представником підприємців при укладенні ними договорів у сфері підприємницької діяльності.

Комерційне представництво одночасно кількох сторін правочину допускається за згодою цих сторін та в інших випадках, встановлених законом.

Повноваження комерційного представника можуть бути підтверджені письмовим договором між ним та особою, яку він представляє, або довіреністю.

Отже, комерційний представник при вчиненні правочину може виступати лише представником інших підприємців, на підставі договорів, укладених з кожним підприємцем окремо.

Разом з тим, за договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов'язання об'єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети. Відтак, просте товариство не є юридичною особою (ст. 1132 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1135 Цивільного кодексу України під час ведення спільних справ кожний учасник має право діяти від імені всіх учасників, якщо договором простого товариства не встановлено, що ведення справ здійснюється окремими учасниками або спільно всіма учасниками договору простого товариства.

У разі спільного ведення справ для вчинення кожного правочину потрібна згода всіх учасників. У відносинах із третіми особами повноваження учасника вчиняти правочини від імені всіх учасників посвідчується довіреністю, виданою йому іншими учасниками, або договором простого товариства.

Врахувавши вищенаведені норм законодавства, дослідивши умови Договору №493 про спільну інвестиційну та виробничу діяльність від 24.03.2004 у редакції за додатковою угодою №3 від 20.02.2014 та з'ясувавши, що ведення спільних справ і поточне керівництво спільною діяльністю доручено здійснювати ТОВ "Карпатигаз", суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідачеві надано саме повноваження бути представником під час ведення спільних справ, він не надає послуги з представництва та не одержує за це оплату від інших учасників договорів про спільну діяльність і цими договорами не визначено ТОВ "Карпатигаз" як комерційного представника.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Карпатигаз" як Оператор спільної діяльності діяло при укладенні договору відступлення права вимоги як комерційний представник у розумінні ст. 243 Цивільного Кодексу України.

Крім цього, як встановлено апеляційним господарським судом оспорюваний договір від імені первісного кредитора підписано директором ТОВ "Карпатигаз" ОСОБА_6, який діє на підставі Статуту, а від імені нового кредитора - ОСОБА_7, який діє на підставі довіреності № 12 від 01.08.2016, підписаної директором ТОВ "Карпатигаз" ОСОБА_6, тобто фактично підписано на підставі повноважень однієї особи - директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатигаз".

Як передбачено ч. 3 ст. 238 Цивільного кодексу України, представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Враховуючи встановлені апеляційним господарським судом обставини справи, колегія суддів погоджується із обґрунтованим висновком суду про наявність підстав визнання договору відступлення права вимоги № ВПВ/НА-1 від 08.08.2016 недійсним з огляду на його укладення з порушенням ч. 3 ст. 238 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції лише перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Оцінка та перевірка обставин справи і доказів не віднесена до повноважень касаційної інстанції.

Матеріали справи свідчать про те, що господарським судом апеляційної інстанції в порядку ст. 43, 101 Господарського процесуального кодексу України всебічно, повно і об'єктивно досліджено матеріали справи в їх сукупності і вірно застосовано норми процесуального та матеріального права.

Викладені у касаційній скарзі доводи скаржника обґрунтованих висновків суду апеляційної інстанції не спростовують та зводяться до заперечень щодо здійсненої судом оцінки доказів у справі та доведення інших обставин, ніж ті, що були встановлені судами попередніх інстанцій, в той час як згідно з вимогами ст. 111-7 Господарського процесуального кодексу України, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 13.03.2017 у справі № 3-1629гс16.

З огляду на встановлені судами обставини справи та з урахуванням наведених приписів процесуального закону, касаційна інстанція, перевіривши відповідно до ч. 2 ст. 111-5 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у постанові суду апеляційної інстанції, дійшла висновку про відсутність підстав для її зміни чи скасування.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "КАРПАТИГАЗ" залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.06.2017 у справі № 910/2796/17 Господарського суду міста Києва залишити без змін.

Головуючий суддя: Л. Іванова

судді: Л. Гольцова

Т. Козир