ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" жовтня 2017 р. Справа № 911/2300/17

Господарський суд Київської області у складі судді Бабкіної В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «ДОБРОРАД»

до Приватного акціонерного товариства «Київобленерго»

про визнання недійсною частини договору та застосування наслідків недійсності правочину

секретар судового засідання (ст. секретар): Діхтярук Є.А.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_1 (керівник);

від відповідача: ОСОБА_2 (довіреність № 236 від 09.06.2017 р.).

Обставини справи:

Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «ДОБРОРАД» (далі ОСББ «ДОБРОРАД», позивач) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Приватного акціонерного товариства «Київобленерго» (далі ПрАТ «Київобленерго», відповідач) про визнання недійсною частини договору та застосування наслідків недійсності правочину.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на укладення з відповідачем договору про постачання електричної енергії № НОМЕР_1 від 29.06.2016 р., згідно з яким для розрахунків за вказаним договором, відповідно з п. 3.1.1 договору та п. 4.1 додатку № 1 до договору, був визначений тариф роздрібний/ІІ клас, який, за твердженням позивача, є завищеним та не відповідає постанові НКРЕКП № 220 від 26.02.2015 р., у звязку з чим позивач просить суд визнати недійсним пункт 4.1 додатку № 1 до договору, в якому встановлено, що розрахунки за договором проводяться за тарифом роздрібний/ІІ клас на підставі постанови НКРЕКП, з моменту вчинення договору № НОМЕР_1, укладеного 29.06.2016 р. між ОСББ «ДОБРОРАД» та ПрАТ «Київобленерго», а також застосувати наслідки недійсності частини правочину шляхом повернення ОСББ «ДОБРОРАД» сплачених надлишково грошових коштів у сумі 61801,85 грн. у звязку із застосуванням тарифу роздрібний/ІІ клас.

18.08.2017 р. до господарського суду Київської області від відповідача надійшов відзив на позовну заяву б/н від 17.08.2017 р. (вх. № 16534/17 від 18.08.2017 р.), за змістом якого відповідач проти позову заперечує та зазначає, що у позивача не було передбачено в установленому порядку облаштування розрахункових засобів обліку нежитлових (офісних) приміщень в багатоквартирному будинку, і, відповідно, у відповідача була відсутня можливість визначати обсяги споживання електричної енергії на комунально-побутові потреби мешканців багатоквартирного будинку для застосування тарифу на електричну енергію, що відпускається населенню, яке розраховується з енергопостачальною організацією за загальним розрахунковим засобом обліку та обєднане шляхом створення юридичної особи, в той час як споживання електричної енергії за відповідним тарифом має бути забезпечено окремим обліком.

Також відповідач вказує на те, що при укладанні договору № 220072238 від 29.06.2016 р. сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов, у тому числі - щодо порядку застосування тарифів.

Поряд з цим, відповідач зазначає, що після приведення позивачем електричної схеми у відповідність до затвердженого проекту внутрішньобудинкових мереж та відповідного звернення позивача, між позивачем та відповідачем було укладено договір про постачання електричної енергії № 220072238 від 06.02.2017 р., згідно умов якого тариф застосовується у відповідності до постанови НКРЕКП від 26.02.2015 р. № 220, та встановлено відповідні засоби обліку для окремих обєктів позивача.

Враховуючи викладене, ПрАТ «Київобленерго» просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

18.08.2017 р. до господарського суду Київської області від відповідача надійшов лист б/н від 18.08.2017 р. (вх. № 16535/17 від 18.08.2017 р.), за змістом якого відповідач на виконання ухвали суду надає копію статуту та копію виписки для долучення до матеріалів справи.

Розгляд справи відкладався.

01.09.2017 р. до господарського суду Київської області від позивача надійшли заперечення б/н від 01.09.2017 р. (вх. № 18293/17 від 01.09.2017 р.) на відзив на позовну заяву, за змістом якого позивач позовні вимоги підтримує, та, зокрема, зазначає, що посилання відповідача на те, що пунктом 5.5 Правил користування електричною енергією (далі ПКЕЕ) передбачено, що договір про постачання електричної енергії повинен містити таку істотну умову договору, як порядок застосування тарифів на електричну енергію, що використовується на потреби струмоприймачів різних тарифних груп, не відповідає дійсності, оскільки згідно з редакцією ПКЕЕ від 29.10.2015 р., яка діяла в момент укладення договору та його дії, цей пункт був виключений, а в будинку не існує струмоприймачів різних тарифних груп.

01.09.2017 р. до господарського суду Київської області від позивача надійшла заява б/н від 01.09.2017 р. (вх. № 18294/17 від 01.09.2017 р.) про зменшення розміру позовних вимог, за змістом якої позивач, у звязку з допущеними помилками в розрахунку суми, яка підлягає поверненню, просить суд визнати недійсною окрему частину договору про постачання електричної енергії № 220072238 від 29.06.2016 р. п. 4.1 додатку до договору, в якому встановлено, що розрахунки за договором проводяться за тарифом роздрібний/ІІ клас на підставі постанови НКРЕКП, з моменту вчинення договору та застосувати наслідки недійсності окремої частини правочину повернути ОСББ ДОБРОРАД кошти, сплачені за договором про постачання електричної енергії № 220072238 від 29.06.2016 р. в розмірі 58537,65 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення у справі, зокрема, збільшити або зменшити розмір позовних вимог.

Слід зазначити, що згідно з пунктом 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 р., передбачені ч. 4 ст. 22 ГПК України права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

За таких обставин суд здійснює розгляд позовних вимог з урахуванням заяви б/н від 01.09.2017 р. (вх. № 18294/17 від 01.09.2017 р.) про зменшення розміру позовних вимог.

01.09.2017 р. до господарського суду Київської області від позивача надійшло клопотання б/н від 23.08.2017 р. (вх. № 18295/17 від 01.09.2017 р.) про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, за змістом якої позивач просив суд залучити до справи Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Зазначене клопотання ухвалою господарського суду Київської області від 14.09.2017 р. було залишено без задоволення.

11.09.2017 р. до господарського суду Київської області від Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, надійшли пояснення № 220/15-17 від 07.09.2017 р. (вх. № 18883/17 від 11.09.2017 р.), за змістом яких НКРЕКП, серед іншого, просить суд розглядати справу без участі її представника.

13.09.2017 р. до господарського суду Київської області від відповідача надійшли додаткові пояснення б/н від 13.09.2017 р. (вх. № 19219/17 від 13.09.2017 р.) до заперечення на відзив на позовну заяву, за змістом яких відповідач наголошує на тому, що твердження позивача про те, що з редакції ПКЕЕ від 29.10.2015 р., яка діяла на момент укладення договору про постачання електричної енергії від 29.06.2016 р. № НОМЕР_2, пункт 5.5 був виключений, не відповідає дійсності, оскільки даний пункт Правил не виключався з ПКЕЕ та діяв до укладення договору, під час його дії та по теперішній час. Поряд з цим, постановою НКРЕКП від 29.10.2015 р. № 2684 «Про затвердження змін до Правил користування електричною енергією», яка набрала чинності 25.12.2015 р., даний п. 5.5 з ПКЕЕ також не виключався.

14.09.2017 р. до господарського суду Київської області представником позивача було подано клопотання б/н від 14.09.2017 р. (вх. № 19326/17 від 14.09.2017 р.) про долучення документів до матеріалів справи, зокрема, копії рахунку № 253891 від 01.08.2016 р.

14.09.2017 р. до господарського суду Київської області представником позивача було подане клопотання б/н від 14.09.2017 р. (вх. № 19325/17 від 14.09.2017 р.) про продовження строку вирішення справи на 15 днів.

Ухвалою господарського суду Київської області від 14.09.2017 р. було продовжено строк розгляду справи на пятнадцять днів.

11.10.2017 р. до господарського суду Київської області на виконання ухвали господарського суду Київської області від 14.09.2017 р. від відповідача було подано додаткові пояснення до справи б/н від 11.10.2017 р. (вх. № 21430/17 від 11.10.2017 р.), мотивовані тим, що після погодження відповідачем 20.10.2016 р. проекту внутрішнього електропостачання багатоквартирного будинку, приведення позивачем схеми у відповідність до затвердженого проекту внутрішньобудинкових мереж та на підставі письмового звернення позивача стосовно переукладання договору про постачання електричної енергії, між позивачем та відповідачем було укладено договір про постачання електричної енергії № 220072238 від 06.02.2017 р. При цьому, з моменту укладання договору про постачання електричної енергії № 220072238 від 06.02.2017 р. рахунки за спожиту електричну енергію виставляються відповідачем на підставі договору від 06.02.2017 р., таким чином з лютого 2017 р. позивач та відповідач керуються умовами договору про постачання електричної енергії № 220072238 від 06.02.2017 р.

12.10.2017 р. до господарського суду Київської області на виконання ухвали господарського суду Київської області від 14.09.2017 р. представником позивача було подано пояснення б/н від 12.10.2017 р. (вх. № 21547/17 від 12.10.2017 р.) стосовно припинення дії договору про постачання електричної енергії № 220072238 від 29.06.2016 р., за змістом яких ОСББ «ДОБРОРАД» вважає, що договір № 220072238 від 29.06.2016 р. був припинений у відповідності з п. 9.4 договору на підставі заяви позивача про перегляд його умов. Поряд з цим, позивач вказує на те, що договір про постачання електричної енергії № 220072238 від 06.02.2017 р. був укладений зі зміною умови про тариф - у додатку 1 до нового договору тариф встановлений як для населення, обєднаного шляхом створення юридичної особи.

Представник позивача у судовому засіданні 12.10.2017 р. позовні вимоги з урахуванням заяви б/н від 01.09.2017 р. (вх. № 18294/17 від 01.09.2017 р.) про зменшення розміру позовних вимог підтримувала у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 12.10.2017 р. за змістом відзиву та поданих пояснень проти задоволення позовних вимог заперечував.

У судовому засіданні 12.10.2017 р. було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

29.06.2016 р. між Обєднанням співвласників багатоквартирного будинку «ДОБРОРАД» (споживач) та Приватним акціонерним товариством «Київобленерго» (постачальник) було укладено договір про постачання електричної енергії № НОМЕР_2, відповідно до п. 1.1 якого постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача з дозволеною потужністю 80 кВт у житловому будинку за адресою: м. Ірпінь, вул. Університетська (ОСОБА_3), 16, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купленої) ним електричної енергії та здійснює інші платежі за умовами цього договору.

Пунктом 4.1 додатку № 1 до договору передбачено, що для розрахунків позивача встановлено тариф роздрібний /ІІ клас.

Розрахунки з енергопостачальною організацією проводились ОСББ «ДОБРОРАД» за загальним розрахунковим засобом обліку.

Як встановлено сторонами договору, цей договір набирає чинності з дня його підписання і укладається на строк до 31.12.2016 р. Договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо за 30 днів до закінчення терміну дії договору жодною із сторін не буде письмово заявлено про припинення його дії або перегляд його умов (п. 9.4 договору).

Як слідує з позову, позивач посилається на те, що 11.05.2013 р. між відповідачем та фізичною особою ОСОБА_4 був укладений договір про користування електричною енергією даного житлового будинку в м. Ірпінь по вул. Маркса Карла, 16, розрахунки з енергопостачальною організацією проводились також за загальним розрахунковим засобом обліку, однак за тарифом для населення.

Позивач наголошує, що згідно з постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 26.02.2015 р. № 220 (яка була чинна на момент укладення договору), тариф на електроенергію з 1 березня 2016 року по 31 серпня 2016 року, що відпускається населенню, яке розраховується з енергопостачальною організацією за загальним розрахунковим засобом обліку та обєднане шляхом створення юридичної особи, житлово - експлуатаційним організаціям, крім гуртожитків, становив 0,99 грн. за 1 кВт з урахуванням ПДВ, а з вересня 2016 року становив 1,29 грн. за 1 кВт з урахуванням ПДВ.

Натомість, на виконання договору № НОМЕР_2 від 29.06.2016 р. ПрАТ «Київобленерго» було виставлено ОСББ «ДОБРОРАД» рахунки-фактури за спожиту електричну енергію № НОМЕР_3 від 19.07.2016 р. по тарифу 2,187 грн. за 1 кВт з урахуванням ПДВ та рахунки № НОМЕР_4 від 16.08.2016 р., № НОМЕР_5 від 16.09.2016 р., № 842857863 від 18.10.2016 р., № НОМЕР_6 від 15.11.2016 р., № НОМЕР_7 від 14.12.2016 р., № НОМЕР_8 від 16.01.2017 р. по тарифу 2,36 грн. за 1 кВт з урахуванням ПДВ.

Таким чином, за твердженням позивача, договором № НОМЕР_2 від 29.06.2016 р. був застосований тариф, який не відповідає постанові НКРЕКП № 220 від 26.02.2015 р.

За твердженням позивача, у звязку з тим, що ПрАТ «Київобленерго» був застосований завищений тариф, який не передбачений вказаною постановою № 220 від 26.02.2015 р., з метою перерахування вищезазначених рахунків та приведення умов спірного договору у відповідність з законодавством, позивач звертався до відповідача із заявами з проханням розглянути питання щодо перевищення нарахування за електричну енергію у звязку із застосуванням завищеного тарифу та здійснення перерахунку, а також щодо зняття перевищення договірної величини споживання № 19 від 29.09.2016 р., № 20 від 04.11.2016 р., № 21 від 16.11.2016 р., № 25 від 20.12.2016 р., б/н від 30.01.2017 р., які були отримані ПАТ «Київобленерго» за вхідними номерами № 9218 від 30.09.2016 р., № 10621 від 08.11.2016 р., № 11295 від 25.11.2016 р., № 12286 від 21.12.2016 р., № 1286 від 08.02.2017 р.

З матеріалів справи слідує, що відповідачем на адресу позивача було направлено листи, за змістом яких ПрАТ «Київобленерго» повідомляло ОСББ «ДОБРОРАД», що за результатами розгляду наданої позивачем інформації, відповідачем було здійснено перерахунок нарахування за перевищення договірних величин споживання електричної енергії, а скоригований рахунок ОСББ «ДОБРОРАД» може отримати в Ірпінському районному підрозділі ПрАТ «Київобленерго».

Водночас, в частині вимог споживача щодо проведення перерахунку ПрАТ «Київобленерго» зазначало про відсутність підстав змінювати порядок застосування тарифу при розрахунку плати за спожиту електричну енергію, оскільки він відповідає вимогам чинного законодавства, а саме п. 6.12 Правил користування електричною енергією.

З матеріалів справи також вбачається, що позивач 11.10.2016 р. звернувся до відповідача із заявою на погодження проектної документації внутрішнього електропостачання багатоквартирного житлового будинку.

Відповідач рішенням № 06/280/6782 від 20.10.2016 р. про повторне погодження проектної документації внутрішньобудинкових електричних мереж багатоквартирного будинку погодив вказаний проект без зауважень. Відповідно до вказаного рішення площадками вимірювання в даному багатоквартирному будинку є квартири, 10 офісних приміщень та освітлення та насосна (технічні цілі будинку). Для кожної площадки вимірювання передбачено розрахункові засоби обліку.

Після приведення позивачем схеми електропостачання у відповідність до затвердженого проекту внутрішньобудинкових мереж позивач звернувся до відповідача із заявою про переукладення договору електропостачання № 220072238 від 29.06.2016 р.

06.02.2017 р. між позивачем та відповідачем було переукладено договір про постачання електричної енергії від № 220072238.

Відповідно до п. 4.1 додатку № 1 до договору від 06.02.2017 р. № 220072238 для споживача застосовується тариф у відповідності до постанови НКРЕКП від 26.02.2015 р. № 220 та встановлено відповідні засоби обліку для кожного з обєктів позивача (додатки № 3 та № 7 до договору від 06.02.2017 р. № 220072238).

Як слідує з матеріалів справи, позивач звертався до відповідача зі скаргою № 28 від 24.03.2017 р. з вимогою проведення перерахунку за всіма сплаченими позивачем рахунками за спірним договором. При цьому, копії скарги були направлені до Київського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, Інспекції держенергонагляду у Київській області та Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики.

У відповідь на скаргу відповідач в своєму листі № 20-1-434 від 11.04.2017 р. відмовив у її задоволенні, посилаючись на те, що оскільки на момент укладення спірного договору ОСББ «ДОБРОРАД» не було передбачено в установленому порядку облаштування комерційного обліку нежитлових приміщень багатоквартирного будинку, у ПрАТ «Київобленерго» була відсутня можливість чітко визначити обсяги електричної енергії, спожитої на комунально-побутові потреби мешканців даного будинку, для застосування тарифу на електричну енергію, що відпускається населенню, яке розраховується з енергопостачальною організацією за загальним розрахунковим засобом обліку та обєднане шляхом створення юридичної особи, у звязку з чим пунктом 4.1 додатку № 1 до договору було передбачено проведення розрахунків за спожиту ОСББ «ДОБРОРАД» електричну енергію за єдиним тарифом.

Водночас, ПрАТ «Київобленерго» наголошувало на тому, що підпунктом 5 пункту 5.5 ПКЕЕ передбачено, що умовами договору про постачання електричної енергії обовязково має бути визначено порядок застосування тарифів на електричну енергію, що використовується на потреби струмоприймачів різних тарифних груп.

У відповідь на скаргу позивача, Київське обласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України у листі № 02-03/1416 від 10.04.2017 р. зазначило, що питання, викладені у скарзі № 28 від 24.03.2017 р., можуть бути вирішені в межах повноважень НКРЕКП.

Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, у відповідь на скаргу позивача, в листі № 5532/20/7-17 від 23.05.2017 р. визначила, що для розрахунків вартості електричної енергії, використаної ОСББ «ДОБРОРАД», ПАТ «Київобленерго» застосовувало роздрібний тариф на електричну енергію, що відпускається для II класу споживачів, замість тарифів, передбачених постановою № 220, та зобовязала відповідача привести свої дії по відношенню до позивача у відповідність до вимог законодавства, а саме - для розрахунків за електричну енергію, використану для побутових потреб та технічних цілей, застосовувати тарифи, передбачені вказаною постановою.

Позивач, посилаючись на лист НКРЕКП № 5532/20/7-17 від 23.05.2017 р., повторно звернувся до відповідача з вимогою про проведення перерахування рахунків за тарифом, що відпускається населенню, на суму 61801,85 грн. шляхом перерахування цих коштів на розрахунковий рахунок ОСББ «ДОБРОРАД».

Листом № 06/210/4970 від 23.06.2017 р. відповідач у задоволенні вимог позивача відмовив, посилаючись на те, що за період з 29.06.2016 р. до 06.02.2017 р. в установленому порядку не було передбачено облаштування комерційного обліку нежитлових приміщень багатоквартирного будинку, у ПрАТ «Київобленерго» була відсутня можливість чітко визначити обсяги електричної енергії, спожитої на комунально-побутові потреби мешканців даного будинку, у звязку з чим, при виконанні нарахувань за спірним договором відповідач не міг застосовувати тариф на електричну енергію, що відпускається населенню, яке розраховується з енергопостачальною організацією за загальним розрахунковим засобом обліку, тому ПрАТ «Київобленерго» не могло застосувати тариф на електричну енергію, що відпускається населенню, яке розраховується з енергопостачальною організацією за загальним розрахунковим засобом та обєднане шляхом створення юридичної особи, до встановлення засобів обліку для визначення обємів споживання нежитлових приміщень.

Оскільки ПрАТ «Київобленерго» не було здійснено перерахування рахунків по тарифу на електроенергію, що відпускається населенню, яке розраховується з енергопостачальною організацією за загальним розрахунковим засобом обліку, та не повернуто на розрахунковий рахунок ОСББ «ДОБРОРАД» переплату у розмірі 61801,85 грн., що утворилась внаслідок застосування відповідачем, за твердженням позивача, завищеного тарифу на оплату використаної електроенергії за тарифом роздрібний/ІІ клас згідно п. 3.1.1 договору та п. 4.1 додатку № 1 до договору, позивач просить суд визнати недійсним пункт 4.1 додатку № 1 до договору № НОМЕР_1 від 29.06.2017 р., в якому встановлено, що розрахунки за договором проводяться за тарифом роздрібний/ІІ клас на підставі постанови НКРЕКП, з моменту вчинення договору № НОМЕР_1, укладеного 29.06.2016 р., а також застосувати наслідки недійсності цієї частини правочину шляхом стягнення з відповідача 58537,65 грн.

Дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, вивчивши позиції сторін, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог у даній справі з огляду на таке.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 202 Цивільного кодексу України договір є дво- чи багатостороннім правочином.

Правочин має відповідати загальним вимогам, які є необхідними для чинності правочину.

Недотримання зазначених вимог, за змістом ст. 215 ЦК України, є підставою недійсності правочину.

Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 275 Господарського кодексу за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Окремим видом договору енергопостачання є договір постачання електричної енергії споживачу. Особливості постачання електричної енергії споживачам та вимоги до договору постачання електричної енергії споживачу встановлюються Законом України "Про ринок електричної енергії".

У відповідності до п. 1.2 Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 31 липня 1996 року № 28 (далі ПКЕЕ), в редакції станом на час укладання та протягом строку дії договору № НОМЕР_1 від 29.06.2016 р., договір про постачання електричної енергії - домовленість двох сторін (постачальник електричної енергії за регульованим тарифом і споживач), що є документом певної форми, який встановлює зміст та регулює правовідносини між сторонами під час продажу постачальником за регульованим тарифом електричної енергії споживачу за тарифами, які регулюються відповідно до законодавства України.

Відповідно до п. 5.1 Правил користування електричною енергією договір про постачання електричної енергії є основним документом, який регулює відносини між постачальником електричної енергії за регульованим тарифом, що здійснює свою діяльність на закріпленій території, і споживачем та визначає зміст правових відносин, прав та обов'язків сторін. Споживання електричної енергії без договору не допускається.

Пунктом 5.5 ПКЕЕ встановлено, що договір про постачання електричної енергії містить умови, що є істотними та обов'язковими для цього виду домовленостей, зокрема, клас напруги споживача за точкою продажу, порядок застосування тарифів на електричну енергію, що використовується на потреби струмоприймачів різних тарифних груп (пп. 5 п. 5.5 Правил).

Пунктом 6.12 Правил передбачено, що величина коштів, яку має оплатити споживач за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію, визначається постачальником електричної енергії за однією з таких схем: сума добутків величин обсягів споживання електричної енергії, визначених за даними (протоколами) автоматизованої системи обліку, на величини відповідних тарифів; обсяг спожитої (переданої) електричної енергії між датами зняття показів засобів обліку розкладається пропорційно до тривалості дії протягом розрахункового періоду кожного з тарифів, після чого величина коштів, які має сплатити споживач, визначається як сума добутків тарифів на відповідний їм обсяг електричної енергії; період між датами на початку та в кінці розрахункового періоду прирівнюється до періоду дії тарифу (календарного місяця), і величина коштів, які має сплатити споживач, визначається як добуток обсягу електричної енергії, спожитої (переданої) між датами зняття показів засобів обліку, на тариф, який діяв на початок або кінець розрахункового періоду відповідно до умов договору (крім населених пунктів). Обрана схема обов'язково зазначається у договорі і не може бути змінена до закінчення терміну дії договору або внесення до договору в установленому порядку відповідних змін.

Відповідно до п. 6.19 ПКЕЕ у разі живлення від одного джерела електропостачання електроустановок декількох споживачів та/або струмоприймачів одного споживача, яким встановлюються різні тарифи на електричну енергію, за відсутності окремого розрахункового обліку електричної енергії (загальний розрахунковий облік в цьому разі обов'язковий) розрахунки із споживачами (споживачем) здійснюються окремо за відповідними тарифами. Розрахунок обсягу спожитої електричної енергії здійснюється на підставі договору або акта, який складається представниками постачальника електричної енергії і споживача, в якому визначається частка участі в сумарному обсязі споживання електричної енергії кожного споживача (струмоприймача) відповідного тарифу.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом даного позову є визнання недійсним пункту 4.1 додатку № 1 до договору № НОМЕР_1, укладеного 29.06.2016 р. між ОСББ «ДОБРОРАД» та ПрАТ «Київобленерго», в якому встановлено, що розрахунки за договором проводяться за тарифом роздрібний/ІІ клас.

Відповідно до частини 7 статті 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів. Таким чином, при розгляді питання недійсності господарських договорів необхідно керуватись нормами ГК України, які стосуються особливостей правового регулювання господарських договорів, відповідними нормами ЦК України й інших законів.

За змістом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 ст. 203 ЦК України, згідно з якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно з ч. 3 ст. 207 ГК України (яка кореспондується зі ст. 236 ЦК України) виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Відповідно до п. 2.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен врахувати, що передбачена і можливість припинення господарського зобов'язання лише на майбутнє. Отже, якщо зі змісту господарського договору випливає, що зобов'язання за цим договором може бути припинено лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ним (наприклад, вже здійснене користування за договором майнового найму (оренди), користування електроенергією, спожиті послуги, зберігання, здійснене за відповідним договором, тощо), то господарський суд одночасно з визнанням господарського договору недійсним (за наявності підстав для цього) зазначає в резолютивній частині рішення, що зобов'язання за договором припиняється лише на майбутнє.

При цьому слід враховувати, що зобов'язання припиняються на майбутнє не на підставі відповідної вказівки в рішенні суду, а в силу закону, тому при визнанні недійсним правочину (господарського договору) зобов'язання його сторін припиняються на майбутнє з моменту набрання чинності рішення суду про визнання правочину (договору) недійсним, хоча б у судовому рішенні й не було зазначено про таке припинення.

Разом з тим, якщо за правочином, визнаним недійсним, права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, то наслідки у вигляді реституції застосовані бути не можуть, але згідно з частиною другою статті 236 ЦК України можливість настання таких прав та обов'язків у майбутньому припиняється.

Із правової природи зобовязання з постачання електричної енергії вбачається, що фактичне її споживання на підставі договору про постачання електричної енергії, в разі визнання його недійсним, унеможливлює застосування наслідків недійсності правочину відповідно до ст. 216 ЦК України, оскільки споживання майна річ безповоротна, і відновити первісне положення сторін неможливо. Тому, визнаючи договір постачання електричної енергії недійсним, необхідно, серед іншого, встановити обставини, пов'язані з виконанням договору, та визначити момент, з якого вважаються припиненими зобов'язання за цим договором.

Як було зазначено вище, пунктом 9.4 договору встановлено, що цей договір набирає чинності з дня його підписання і укладається на строк до 31.12.2016 р. Договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо за 30 днів до закінчення терміну дії договору жодною із сторін не буде письмово заявлено про припинення його дії, або перегляду його умов.

Матеріали справи свідчать про те, що 06.02.2017 р. між позивачем та відповідачем було переукладено договір про постачання електричної енергії від № 220072238, і з моменту переукладання між ПрАТ «Київобленерго» та ОСББ «ДОБРОРАД» договору № 220072238 про постачання електричної енергії від 06.02.2017 р. сторони керуються умовами цього договору та рахунки за спожиту електричну енергію виставляються на підставі договору № 220072238 від 06.02.2017 р.

Враховуючи викладене, судом встановлено, що на час звернення позивача до суду з даним позовом укладений між ПрАТ «Київобленерго» та ОСББ «ДОБРОРАД» договір № 220072238 від 29.06.2016 р. припинив свою дію, тобто зобовязання за спірним договором є припиненими.

Враховуючи встановлені у справі обставини, визнання договору про постачання електричної енергії № 220072238 від 29.06.2016 р. недійсним на майбутнє, у тому числі часткове, є неможливим, оскільки на момент винесення судового рішення він вже не діяв.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19.08.2014 р. № 3-38гс14.

За таких обставин суд дійшов висновку щодо відмови у задоволенні вимоги позивача про визнання недійсним пункту 4.1 додатку № 1 до договору № 220072238 від 29.06.2016 р.

Окрім того, вважаючи п. 4.1 додатку № 1 до договору № 220072238 від 29.06.2016 р. недійсним, ОСББ «ДОБРОРАД» просило суд, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, застосувати наслідки недійсності частини правочину шляхом повернення ОСББ «ДОБРОРАД» сплачених надлишково грошових коштів у сумі 58537,65 грн. у звязку з застосуванням тарифу роздрібний/ІІ клас.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Проте, як зазначалося раніше, застосування наслідків недійсності договору про постачання електричної енергії не є можливим, оскільки такий договір може бути визнаний недійсним лише на майбутнє.

З огляду на викладене суд дійшов висновку щодо відсутності підстав також і для задоволення вимоги позивача про застосування наслідків недійсності частини правочину у вигляді стягнення 58537,65 грн.

Відтак, у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Решта доданих до матеріалів справи документів та доводів сторін були ретельно досліджені судом і наведених вище висновків суду не спростовують.

Судові витрати відповідно до вимог ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 32-34, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Повне рішення підписане 24.10.2017 р.

Суддя В.М. Бабкіна