КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" жовтня 2017 р. Справа№ 911/1506/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Гончарова С.А.

Тищенко О.В.

при секретарі судового засідання Даниленко Т.О.

від позивача: Шкарбан А.П. - за довір. № 1 від 03.01.2017р.

від відповідача: не з'явився

від третьої особи: ОСОБА_3 - особисто, ОСОБА_4 - за довір. № 330 від 26.06.2017р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Господарського суду Київської області від 07.07.2017р.

у справі №911/1506/17 (суддя Горбасенко П.В.)

За позовом Головного управління Держгеокадастру у Київській області

до Володарської районної державної адміністрації

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - ОСОБА_3

про визнання недійсними та скасування розпоряджень, визнання недійсним державного акту, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Київської області від 07.07.2017р. позов задоволено в повному обсязі. Визнано недійсним та скасовано розпорядження Володарської районної державної адміністрації від 22.10.2009 № 566 "Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо посвідчення права власності на земельну ділянку в межах Рудосільської сільської ради за межами села Руде Село. Визнано недійсним та скасовано розпорядження Володарської районної державної адміністрації від 14.05.2010р. №218 "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власної на земельну ділянку та передано земельну ділянку площею 12,5725 га у власність гр. ОСОБА_3 для обслуговування господарських будівель та споруд в межах Рудосільської сільської ради, за межами села Руде Село". Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1. Стягнуто з Володарської районної державної адміністрації на користь Головного управління Держгеокадастру у Київській області 4 800, 00 коп. судового збору.

Не погоджуючись з винесеним рішенням суду ОСОБА_3 звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 07.07.2017р. та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття невірного рішення.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.07.2017р. апеляційну скаргу ОСОБА_3 передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Куксова В.В., суддів: Гончарова С.А., Тищенко О.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.07.2017р. апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Господарського суду Київської області від 07.07.2017р у справі №911/1506/17 прийнято до провадження розгляд справи призначено на 20.09.2017р.

05.09.2017р. через відділ документообігу Київського апеляційного господарського суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

20.09.2017р. через відділ документообігу та моніторингу документів Київського апеяційного господарського суду від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

В судовому засіданні 20.09.2017р. представник третьої особи подав клопотання про продовження строку розгляду апеляційної скарги в порядку ст. 69 ГПК України на п`ятнадцять днів, яке підлягає задоволенню судом апеляційної інстанції.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.09.2017р. задоволені клопотання про відкладення розгляду справи та про продовження строку вирішення спору, розгляд справи відкладено на 10.10.2017р.

09.10.2017р. через відділ документообігу та моніторингу Київського апеляційного господарського суду від представника позивача надійшли додаткові пояснення.

10.10.2017р. через відділ документообігу та мониторингу Київського апеляційного господарського суду від третьої особи надішли додаткові поянсення з доданими документами, які судом долучені до матеріалів справи.

10.10.2017р. через відділ документообігу та мониторингу Київського апеляційного господарського суду від третьої особи надійшло клопотання про витребування документів.

Клопотання третьої особи про витребування у позивача документів судом задоволено.

У судовому засіданні 10.10.2017р. представник позивача надав для огляду витребувані судом документи.

Також 10.10.2017р. представником третьої особи була подана заява про застосування строків позовної давності у справі № 911/1506/17 в порядку ст.267 Цивільного кодексу України.

Відповідно до позиції Верховного суду, яка викладена в постанові №6-780цс15 від 30.09.2015р., колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

За змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Від третьої особи до винесення рішення у справі судом першої інстанції заяви про застосування строків позовної давності не подавалось. Така заява була подана до апеляційного господарського суду.

Відповідно до частини першої статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку та оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції. Той факт, що сторона не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції у випадках передбачених законом може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а не для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування позовної давності.

Оскільки стаття 267 ЦК України є нормою матеріального права суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування строків позовної давності.

Виходячи з вищевикладеного у задоволенні заяви ОСОБА_3 відмовити.

В судовому засіданні 10.10.2017р. представники апелянта вимоги апеляційної скарги підтримали, просили суд апеляційну скаргу - задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Представник позивача у судовому засіданні від 10.10.2017р. заперечив проти вимог викладених в апеляційній скарзі, просив суд в її задоволені відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

До судового засідання, яке відбудось 10.10.2017р. представник відповідача не з'явився, про неявку суд не повідомив, про дату час та місце проведення розгляду справи повідомлений належним чином.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку, дотримання якого є процесуальною гарантією дотримання прав сторін спору.

У п. 3 Постанови № 11 від 17.10.2014 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення" розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010р., "Смірнова проти України" від 08.11.2005р., "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006р., "Літоселітіс Проти Греції" від 05.02.2004р.).

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії-" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Дослідивши матеріали справи, з метою дотримання розумних процесуальних строків розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, встановленого ч. 1 статті 102 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи те, що розгляд апеляційної скарги відкладався, судова колегія вважає можливим розглянути справу у відсутності представника відповідача за наявними у справі матеріалами.

Частиною п'ятою статті 106 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на ухвали місцевого господарського суду розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення місцевого господарського суду.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними матеріалами справи, 22.10.2009р. розпорядженням Володарської районної державної адміністрації № 566 "Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо посвідчення права власності на земельну ділянку в межах Рудосільської сільської ради за межами села Руде Село" надано дозвіл ОСОБА_3 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо посвідчення права власності на земельну ділянку загальною площею 12,5725 га для обслуговування господарських будівель та споруд в межах Рудо-сільської сільської ради за межами села Руде Село".

Відповідно до розпорядження Володарської районної державної адміністрації від 14.05.2010р. № 218 "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 для обслуговування господарських будівель та споруд на території Рудосільської сільської ради" затверджено технічну документацію із землеустрою, що посвідчує право власності на земельну ділянку площею 12,5725 га ОСОБА_3 для обслуговування господарських будівель та споруд на території Рудосільської сільської ради, за межами села Руде Озеро, передано ОСОБА_3 у власність земельну ділянку площею 12,5725 га для обслуговування господарських будівель та споруд на території Рудосільської сільської ради, за межами села Руде Озеро.

На підставі розпорядження Володарської РДА видано ОСОБА_3 Державний акт на право власності на земельну ділянку Серія НОМЕР_2 площею 12,5725 га.

Предметом позову є вимоги про визнання недійсним та скасування розпорядження Володарської районної державної адміністрації від 22.10.2009 № 566 "Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо посвідчення права власності на земельну ділянку в межах Рудосільської сільської ради за межами села Руде Село", визнання недійсним та скасування розпорядження Володарської районної державної адміністрації від 14.05.2010 № 218 "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власної на земельну ділянку та передано земельну ділянку площею 12,5725 га у власність гр. ОСОБА_3 для обслуговування господарських будівель та споруд в межах Рудосільської сільської ради, за межами села Руде Село", визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1.

Статтею 21 Цивільного кодексу України встановлено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

З приписіа ч. 2 ст. 78 Земельного кодексу України (в редакції на момент видачі спірних розпоряджень, далі - ЗК України) вбачається, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

До повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить: а) розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом; ж) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону (п.п. "а", "ж" ч. 1 ст. 17 ЗК України).

Частиною 3 статті 122 Земельного кодексу України передбачено, що районні державні адміністрації на їх території передають земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті; в) будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною сьомою цієї статті.

Відповідно до абзаців 1, 3, 12 частини першої та частини другої статті 5 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власниками земельних часток (паїв)" сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості): розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості); уточняють списки осіб, які мають право на земельну частку (пай); приймають рішення про видачу документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, власникам земельних часток (паїв). Сільські, селищні, міські ради приймають рішення щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) у межах населених пунктів, а районні державні адміністрації - за межами населених пунктів.

Метою встановлення категорій і цільового призначеня земель є забезпечення особливого правового режиму для їх охорони і ефективного використання. Таким чином, процедура зміни цільового призначення ділянки обов'язково повинна мати місце при переводі земель не лише із категорії в категорію, але і в межах однієї категорії, томущо Закон України «Про землеустрій» дає визначеннє поняття цільове призначення земельної ділянки - як використання її за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку. Відповідно до постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011р. № 6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин», державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право і видаються на підставі рішень Кабінету Міністрів України, обласних, районних, Київської і Севастопольської міських, селищних, сільських рад, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій. Внаслідок прийнятих спірних розпоряджень порушено інтереси держави у сфері земельних відносин, застосовано невірний механізм надання та одержання у власність земельної ділянки, а саме дотриманням законодавчих засад надання земельних ділянок забезпечується рівність прав громадян та юридичних осіб.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того, що розпорядження від 22.10.2009р. № 566 та від 14.05.2019 № 218 видані Володарською районною державною адміністрацією з перевищенням власних повноважень, оскільки відповідач надав дозвіл на розробку документації із землеустрою і передав у власність земельні ділянки для обслуговування господарських будівель та споруд, що не передбачено ст.ст. 17, ч. 3 ст. 122 Земельного кодексу України, статтею 5 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власниками земельних часток (паїв)".

Виходячи з вище викладеного колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанціїї про задоволення позовних вимог про визнання недійсним та скасування розпорядження Володарської районної державної адміністрації від 22.10.2009 №566 "Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо посвідчення права власності на земельну ділянку в межах Рудосільської сільської ради за межами села Руде Село", визнання недійсним та скасування розпорядження Володарської районної державної адміністрації від 14.05.2010р. № 218 "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власної на земельну ділянку та передано земельну ділянку площею 12,5725 га у власність гр. ОСОБА_3 для обслуговування господарських будівель та споруд в межах Рудосільської сільської ради, за межами села Руде Село".

Також в позовній заяві заявлено вимогу про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1.

Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

У постанові Верховного Суду України від 22 травня 2013 року (справа № 6-33цс13) міститься висновок про те, що судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-319цс15, яка є обов'язковою в силу положень ст. 111-12 Господарського процесуального кодексу України.

Відтак суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовної вимоги про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1.

Враховуючи все вищенаведене, суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції про те, що позовні вимоги позивача є обґрунтованим, законними та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Таким чином, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи третьої особи зазначені в апеляційній скарзі, як безпідставні та необґрунтовані.

Підсумовуючи вищевикладене, приймаючи до уваги, що за приписами ст. ст. 4-3, 33, 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, суть якого полягає у обґрунтуванні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, своїх вимог і заперечень поданими суду доказами, які господарський суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись чинним законодавство України, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції про задоволення позовних вимог Головного управління Держгеокадастру у Київській області в повному обсязі.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, а тому рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги, у відповідності до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на апелянта.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Господарського суду Київської області від 07.07.2017р. у справі№911/1506/17 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 07.07.2017р. у справі№911/1506/17 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 911/1506/17 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя В.В. Куксов

Судді С.А. Гончаров

О.В. Тищенко