ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2017 року Справа № 917/2005/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді:Данилової М.В.,
суддівАлєєвої І.В., Корсака В.А.,
за участю представників:
позивачаСтасовський М.В.
відповідача, третьої особине з'явились (про час та місце судового засідання повідомлені належно)
розглянувши матеріали касаційної скаргиСелянського (фермерського) господарства "С.Г.М."
на постановуХарківського апеляційного господарського суду від 17.05.2017
у справі№ 917/2005/16 Господарського суду Полтавської області
за позовомСелянського (фермерського) господарства "С.Г.М."
доФермерського господарства "Горобець С.Г."
3-я особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачаОСОБА_6
простягнення 30 000,00 грн.
ВСТАНОВИВ:

Селянське (фермерське) господарство "С.Г.М." звернулося до Господарського суду Полтавської області з позовом до Фермерського господарства "Горобець С.Г." про стягнення збитків у розмірі 30 000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 14.02.2017 (суддя Безрук Т.М.) залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_6.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 28.03.2017 (суддя Безрук Т.М.) в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 30 000,00 грн. збитків, внаслідок знищення посівів на орендованій земельній ділянці відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 17.05.2017 (головуючий суддя Білецька А.М., судді Гребенюк Н.В., Медуниця О.Є.) рішення Господарського суду Полтавської області від 28.03.2017 залишено без змін.

Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями, Селянське (фермерське) господарство "С.Г.М." звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, у якій просить їх скасувати, та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Касаційна скарга мотивована неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, що, в свою чергу, призвело до порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.09.2017 справа повинна розглядатись у складі колегії суддів: головуючий суддя - Данилова М.В., судді Корсак В.А., Сибіга О.М.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 12.09.2017 касаційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду у вищевказаному складі.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.09.2017 справа повинна розглядатись у складі колегії суддів: головуючий суддя - Данилова М.В., судді Алєєва І.В., Корсак В.А.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 27.09.2017 розгляд касаційної скарги відкладено.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення присутнього у відкритому судовому засіданні 11.10.2017 представника позивача, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити касаційну скаргу з огляду на наступне.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 21.03.2007 між Селянським (фермерським) господарством "С.Г.М" (орендар) та ОСОБА_7 (орендодавцем) було укладений договір оренди землі, за умовами якого орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Шилівської сільської ради, загальною площею 1,99 га.

Факт передачі в користування орендованої земельної ділянки від орендодавця орендарю підтверджується підписаним сторонами актом про передачу та прийом земельної ділянки від 21.03.2007.

За умовами пункту 8 договору оренди землі, останній укладено на 5 років.

З огляду на матеріали справи, 20.07.2011 між Селянським (фермерським) господарством "С.Г.М" (орендар) та ОСОБА_7 (орендодавцем) укладено договір оренди земельної ділянки площею 1,99 га, за умовами якого орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Шилівської сільської ради, загальною площею 1,99 га.

Факт передачі в користування орендованої земельної ділянки від орендодавця орендарю підтверджується підписаним сторонами актом про передачу та прийом земельної ділянки від 20.07.2011.

За умовами пункту 8 договору оренди землі, останній укладено на 5 років.

24.07.2015 між Фермерським господарством "Горобець С.Г." (орендар) та ОСОБА_6 та ОСОБА_8 (орендодавець) було укладено договір оренди земельної ділянки площею 1,99 га, кадастровий номер НОМЕР_1, за умовами якого орендодавець надав, а орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського використання, яка знаходиться за межами населених пунктів на території Шилівської сільської ради Решетилівського району Полтавської області.

Факт передачі в користування орендованої земельної ділянки від орендодавця орендарю підтверджується підписаним сторонами актом про передачу та прийом земельної ділянки від 2015 року.

За умовами пункту 8 договору оренди землі, останній укладено на 7 років.

Звертаючись до суду з позовом Селянське (фермерське) господарство "С.Г.М." вказує про те, що протягом 2015 року - березень 2016 року фермерським господарством на спірній земельній ділянці здійснено обробіток грунту, внесення добрив, підготовка насіння та сівба, догляд за посівами. У березні 2016 року посіяну Селянським (фермерським) господарством "С.Г.М." озиму пшеницю було знищено сільськогосподарською технікою Фермерського господарства "Горобець С.Г.", яке здійснило повторний обробіток зазначеної земельної ділянки.

Враховуючи той факт, що Фермерське господарство "Горобець С.Г." не відшкодувало Селянському (фермерському) господарству "С.Г.М." вартість виконаних на спірній земельній ділянці робіт, останнє звернулось до суду з позовом про стягнення 30000,00 грн. збитків, що є неодержаними доходами, які фермерське господарство могло би отримати в разі реалізації озимої пшениці, зібраної зі спірної земельної ділянки.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій вказали про недоведеність Селянським (фермерським) господарством "С.Г.М." складу цивільного правопорушення та необґрунтованість заявлених до стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, оскільки надані позивачем докази понесених збитків складені в односторонньому порядку і не свідчать однозначно, що вказані витрати були саме на спірній земельній ділянці. Також судами попередніх інстанцій зазначено і про те, що в матеріалах справи відсутні докази наявності вини відповідача у понесенні позивачем заявлених збитків; відсутні належні докази в підтвердження його права на спірну земельну ділянку, а також докази прямого причинного зв'язку між діями відповідача, заявленими збитками та їх розміром.

Колегія суддів касаційної інстанції такі висновки судів попередніх інстанцій вважає передчасними з огляду на наступне.

За приписами процесуального законодавства, рішення господарського суду повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленою господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого:чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору,і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Обґрунтованим є рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності та підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами чинного законодавства.

У відповідності до частини 1, 3 статті 22 Земельного кодексу України, землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування: а) громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства; б) сільськогосподарським підприємствам - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; в) сільськогосподарським науково-дослідним установам та навчальним закладам, сільським професійно-технічним училищам та загальноосвітнім школам - для дослідних і навчальних цілей, пропаганди передового досвіду ведення сільського господарства; г) несільськогосподарським підприємствам, установам та організаціям, релігійним організаціям і об'єднанням громадян - для ведення підсобного сільського господарства; ґ) оптовим ринкам сільськогосподарської продукції - для розміщення власної інфраструктури.

Частиною 2 статті 792 Цивільного кодексу України встановлено, що відносини по найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Стаття 13 Закону України "Про оренду землі" визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до статті 15 Закону України "Про оренду землі" істотною умовою договору оренди землі є зокрема, строк дії договору оренди.

Як вже зазначалось, між Селянським (фермерським) господарством "С.Г.М" (орендар) та ОСОБА_7 (орендодавцем) 20.07.2011 було укладено договір оренди земельної ділянки, яка знаходиться на території Шилівської сільської ради, загальною площею 1,99 га. Зареєстровано договір у відділі Держкомзему в Решетиліському районі 14.03.2012 №02352. Термін дії вказаного договору - 5 років. Факт передачі в користування орендованої земельної ділянки від орендодавця орендарю підтверджується підписаним сторонами актом від 20.07.2011.

Відповідно до пункту 37 договору оренди, договір припиняється у разі: закінчення строку, на який його було укладено; придбання орендарем земельної ділянки у власність; викупу земельної ділянки для суспільних потреб або примусового відчудження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності порядку встановленому законом; ліквідація юридичної особи-орендаря.

Пунктом 38 договору визначено, що дія договору оренди припиняється шляхом його розірвання за: взаємною згодою сторін; рішенням суду на вимогу однієї із сторін внаслідок не виконання другою стороною обов'язків, передбачених договором; внаслідок випадкового пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотне перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом.

Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається. Перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи - орендаря не є підставою зміни умов або розірвання договору. Право на орендовану земельну ділянку у разі смерті фізичної особи-орендаря, засудження або обмеження її дієздатності за рішенням суду переходить до спадкоємців або інших осіб, які використовують цю земельну ділянку разом з орендарем, без зміни умов цього договору (пункти 39, 40 договору оренди).

Однак, суди попередніх інстанцій при вирішенні даного спору вищевказаним умовам договору належної правової оцінки не надали, а також не врахували і наступне.

Так, 24.07.2015 між Фермерським господарством "Горобець С.Г." (орендар) та ОСОБА_6 та ОСОБА_8 (орендодавець) (спадкоємці ОСОБА_7, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.11.2014) було укладено договір оренди земельної ділянки площею 1,99 га, кадастровий номер НОМЕР_1, за умовами якого орендодавець надав, а орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського використання, яка знаходиться за межами населених пунктів на території Шилівської сільської ради Решетилівського району Полтавської області. Термін дії даного договору - 7 років.

Разом з тим, ні суд першої, ні суд апеляційної інстанції належним чином не з'ясували чи було розірвано договір оренди від 20.07.2011, укладений між Селянським (фермерським) господарством "С.Г.М" та ОСОБА_7, у встановленому договором та законом порядку; чи перейшло право на орендовану земельну ділянку після смерті ОСОБА_7 до спадкоємців або інших осіб, які використовують цю земельну ділянку разом з орендарем, а також не встановили чи мали право спадкоємці за законом - ОСОБА_6 та ОСОБА_8 на укладення нового договору оренди спірної земельної ділянки з іншим орендодавцем - Фермерським господарством "Горобець С.Г.".

Свої позовні вимоги Селянське (фермерське) господарство "С.Г.М." обґрунтовує тим, що протягом 2015 року - березень 2016 року на спірній земельній ділянці здійснило ряд робіт, які у березні 2016 року були знищені сільськогосподарською технікою Фермерського господарства "Горобець С.Г.". Враховуючи той факт, що Фермерське господарство "Горобець С.Г." не відшкодувало Селянському (фермерському) господарству "С.Г.М." вартість виконаних на спірній земельній ділянці робіт, останнє звернулось до суду з позовом про стягнення 30000,00 грн. збитків, що є неодержаними доходами, які фермерське господарство могло би отримати в разі реалізації озимої пшениці, зібраної зі спірної земельної ділянки.

Відповідно до статті 28 Закону України "Про оренду землі" орендареві забезпечується захист його права на майно, одержане ним за договором оренди, нарівні із захистом, встановленим законодавством щодо захисту права власності.

За статтею 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода), а за приписами статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно з частиною 2 статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки (пункт "д" частини першої статті 156 Земельного кодексу України). За змістом статті 157 Земельного кодексу України відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 3 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.1993 №284, відшкодуванню підлягають збитки власників землі і землекористувачів, у тому числі орендарів, включаючи і неодержані доходи, якщо вони обґрунтовані. При цьому неодержаний доход - це доход, який міг би одержати власник землі, землекористувач, у тому числі орендар, із земельної ділянки і який він не одержав внаслідок її вилучення (викупу) або тимчасового зайняття, обмеження прав, погіршення якості землі або приведення її у непридатність для використання за цільовим призначенням у результаті негативного впливу, спричиненого діяльністю підприємств, установ, організацій та громадян.

З огляду на загальні положення наведених вище норм для застосування такої міри відповідальності, як стягнення майнової шкоди (збитків), потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача шкоди та збитками, вини. При цьому для стягнення збитків у вигляді неодержаних доходів (упущеної вигоди) також необхідним є встановлення заходів, вжитих стороною для одержання такої вигоди. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. На позивача покладається обов'язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяними збитками. В свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Колегія суддів касаційної інстанції зауважує, що ні місцевий господарський суд, ні суд апеляційної інстанції на вказані вимоги закону уваги не звернули, не дослідили, які дійсно правовідносини виникли між сторонами даного спору, а також не встановили чи повинен відповідач відшкодувати позивачу вартість виконаних на спірній земельній ділянці робіт.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 32 - 34, 43, 82, 84 Господарського процесуального кодексу України, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів.

З наведеного вище слідує, що приймаючи оскаржувані судові рішення, суди попередніх інстанцій не забезпечили виконання вимог процесуального закону щодо об'єктивності та всебічності з'ясування дійсних обставин справи, оскільки не перевірили ґрунтовність юридичної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, виходячи, зокрема, з принципу їх належності та допустимості, що мало своїм наслідком порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального та матеріального права.

Враховуючи, що в силу статті 1117 Господарського процесуального кодексу України у суду касаційної інстанції відсутнє право встановлювати або вважати доведеними обставини справи, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, так само як і надавати їм власну юридичну оцінку, колегія суддів зазначає, що у розумінні статті 1119 названого Кодексу усі вищевикладені обставини є підставою для скасування оскаржуваної постанови і передачі справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

За таких обставин колегія суддів, беручи до уваги доводи, викладені в касаційній скарзі Селянського (фермерського) господарства "С.Г.М." дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова Харківського апеляційного господарського суду від 17.05.2017 та рішення Господарського суду Полтавської області від 28.03.2017 скасуванню з передачею справи на новий розгляд до Господарського суду Полтавської області, під час здійснення якого суду необхідно врахувати вищезазначені обставини.

Враховуючи наведене, та керуючись статтями 1115, 1117, 1119 - 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Селянського (фермерського) господарства "С.Г.М." задовольнити частково.

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 17.05.2017 у справі №917/2005/16 та рішення Господарського суду Полтавської області від 28.03.2017 скасувати, справу направити на новий розгляд до Господарського суду Полтавської області.

Головуючий суддя М.Данилова

Судді І.Алєєва

В.Корсак