РІШЕННЯ

17.10.2017Справа №910/14571/17

Господарський суд міста Києва у складі судді Курдельчука І.Д., за участю секретаря судового засідання Ковалівської О.М., розглядаючи у відкритому судовому засіданні

справу № 910/14571/17

за позовом державного підприємства «Чортківський комбінат хлібопродуктів» Державного агентства резерву України, м. Чортків,

до Державного агентства резерву України, м. Київ,

про стягнення 578 281,73 грн.,

за участю представників:

позивача - Гевко О.І. (довіреність від 25.09.2017 № 390);

від відповідача - Михайлюка А.З. (довіреність від 14.03.2017 № 983/0/4-17).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство «Чортківський комбінат хлібопродуктів» Державного агентства резерву України (далі - Підприємство) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного агентства резерву України (далі - Агентство) про стягнення 578 281,73 грн. збитків за переміщення зернових культур за період з квітня по червень 2016 року та за січень 2017 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.08.2017 порушено провадження у справі та призначено судовий розгляд на 26.09.2017.

26.09.2017 позивач подав суду клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.09.2017 розгляд справи було відкладено на 17.10.2017.

06.10.2017 відповідач подав суду відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог.

17.10.2017 позивач подав суду клопотання про долучення до матеріалів справи документів.

Представник позивача у судовому засіданні 17.10.2017 надав пояснення по суті спору; позовні вимоги підтримав повністю.

Представник відповідача у судовому засіданні надав пояснення по суті спору; просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Господарський суд визнав наявні в матеріалах справи документи достатніми для вирішення спору та відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) розглянув справу за наявними в ній матеріалами.

У судовому засіданні 17.10.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до статті 85 ГПК України.

Судом, у відповідності до вимог статті 811 ГПК України, складалися протоколи судових засідань, які долучені до матеріалів справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

08.01.2009 Підприємством (зберігач) і Державним комітетом України з державного матеріального резерву, правонаступником якого є Агентство (комітет), укладено Договір, за умовами якого:

- зберігання матеріальних цінностей державного резерву (далі - цінності) здійснюється у зерносховищах зберігача (пункт 1.1 Договору);

- комітет передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання цінності згідно із специфікацією у кількості та за вартістю згідно з актом форми Р-16. Передбачені Договором форми актів затверджуються комітетом (пункт 1.2 Договору);

- комітет зобов'язаний: відшкодувати зберігачу витрати на зберігання цінностей у межах бюджетних асигнувань, передбачених на ці цілі; контролювати додержання умов зберігання цінностей, їх наявність та якісний стан; визнає зберігачу природні витрати матеріальних цінностей при зберіганні, а також нестачі понад природні витрати, спричинені покращенням якості, на підставі актів зачистки, затверджених Державною хлібною інспекцією та зменшує кількості продукції на ці втрати та нестачі (пункти 3.1 - 3.3 Договору);

- вартість зберігання цінностей визначається згідно з Порядком відшкодування витрат підприємствам, установам та організаціям, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, затвердженим Кабінетом Міністрів України (пункт 4.1 Договору);

- відшкодування витрат (з урахуванням податку на додану вартість) із зберігання цінностей здійснюється пропорційними частками за узгодженням між комітетом і зберігачем. У разі коли комітет визначає за можливе, відрахування суми витрат проводиться частинами протягом поточного року (пункт 4.2 Договору);

- Договір набирає чинності з моменту його підписання та діє протягом усього терміну зберігання цінностей (пункт 7.3 Договору).

Договір підписано уповноваженими особами, а саме, від позивача директором Бейкою Б.М., який діяв на підставі статуту, та від відповідача Ганжою С.В., який діяв на підставі статуту, та скріплено печатками.

Договір у встановленому порядку не оспорено, не визнано недійсним, не розірвано.

Таким чином, Договір є дійсним, укладеним належним чином та є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 936 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державний матеріальний резерв» (далі - Закон) відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву - це зберігання закладених до державного резерву матеріальних цінностей у постачальника (виробника) або одержувача (споживача) без надання йому права користуватися цими матеріальними цінностями до прийняття у встановленому порядку рішення про відпуск їх з державного резерву.

Отже, укладений сторонами Договір за своєю правовою природою є договором відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву.

Згідно із частиною третьою статті 7 Закону фінансування витрат підприємств, установ і організацій, пов'язаних з обслуговуванням і зберіганням, списання збитків від уцінки і природних втрат матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, зокрема коштів, одержаних від позичання матеріальних цінностей державного резерву, а також коштів, одержаних від реалізації розброньованих матеріальних цінностей мобілізаційного резерву.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України (далі - БК України) бюджетне асигнування - це повноваження розпорядника бюджетних коштів, надане відповідно до бюджетного призначення, на взяття бюджетного зобов'язання та здійснення платежів, яке має кількісні, часові та цільові обмеження.

Пунктом 7 частини першої статті 2 БК України встановлено, що бюджетне зобов'язання - це будь-яке здійснене відповідно до бюджетного асигнування розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, згідно з якими необхідно здійснити платежі протягом цього ж періоду або у майбутньому.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статутом Підприємства визначено, зокрема, таке:

- Підприємство засноване на державній власності і належить до сфери управління Агентства, що діє відповідно до Указу Президента України від 13.04.2011 № 463/2011 «Про Положення про Державне агентство резерву України» (далі - Положення) (пункт 1.1 статуту);

- Підприємство у своїй діяльності керується Конституцією України, Законом, іншими законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, наказами Державного агентства резерву України (пункт 1.3 статуту);

- Підприємство зобов'язане виконувати завдання та розпорядження Агентства (підпункт 6.2.2 статуту).

У свою чергу, пунктом 19 статті 4 Положення передбачено, що Державне агентство резерву України здійснює управління діяльністю підприємств, установ та організацій, які належать до сфери управління Держрезерву України, щодо формування, розміщення, зберігання, використання, поповнення та освіження (поновлення) запасів державного резерву, дотримання нормативних умов їх зберігання.

Відповідачем було видано розпорядження (наряд) від 22.03.2016 № 0.64/29 щодо переміщення з державного підприємства «Луцький комбінат хлібопродуктів № 2» (далі - Комбінат) на Підприємство матеріальних цінностей державного резерву та розміщення їх на зернових складах позивача.

На виконання наряду відповідача, позивач у період з вересня по жовтень 2016 року та у січні 2017 року перемістив та розмістив на своїх зернових складах матеріальні цінності державного резерву, а саме:

- пшениця 4 класу, урожаю 2007 року у кількості 676,150 тонн;

- пшениця 4 класу, урожаю 2007 року у кількості 203,400 тонн.

Про переміщення вказаних матеріальних цінностей державного резерву Підприємством були складені відповідні акти форми Р-16 (пункт 2.3 Договору), а саме: від 30.09.2016 № 11; від 31.11.2016 № 12; від 12.01.20187 № 1, які були надіслані Агентству на затвердження.

Після закінчення переміщення зерна, позивач листами (від 07.04.2017 № 147 та від 23.05.2017 № 137) повідомив відповідача про понесення ним витрат з переміщення зернових культур, та просив відшкодувати понесені витрати на загальну суму 578 281,73 грн., з яких:

- 239 050,80 грн. - оплата послуг фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 в квітні - червні 2016 року;

- 153 975 грн. - послуги Комбінату з відвантаження;

- 185 255,93 грн. - послуги товариства з обмеженою відповідальністю «Донагротранс» (далі - ТОВ «Донагротранс») з перевезення залізничним транспортом.

Позивач звертався до відповідача з вимогами відшкодувати понесені витрати (лист від 07.04.2017 № 147), у свою чергу, Агентство надало відповідь (лист від 23.05.2017), у якій відмовилося відшкодовувати витрати, посилаючись на те, що Договором передбачено відшкодування витрат лише на зберігання матеріальних цінностей.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, посилався на таке:

- Агентство відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.10.2014 № 517 є центральним органом виконавчої влади основним завданням якого є реалізація державної політики у сфері державного матеріального резерву;

- під час реалізацій своїх повноважень 18.03.2016, у зв'язку з порушення справи про банкрутство (на сьогодні стадія ліквідації) одного із зберігачів матеріальних цінностей державного резерву, зокрема Комбінату, з метою збереження кількісних та якісних показників зерна державного резерву, Агентством видано наказ № 46 про здійснення переміщення даного зерна Підприємству для подальшого якісного зберігання;

- на виконання вказаного наказу відповідачем видано відповідне розпорядження (наряд) від 22.03.2017 № 0.64/29, яке було направлено Комбінату та Підприємству;

- за результатами виконання наказу від 18.03.2017 № 46 та розпорядження (наряду) від 22.03.2017 № 0.64/29 позивач належним чином, у встановленій законодавством формі, прозвітував щодо отриманої кількості переміщеного зерна державного резерву та розміщення його на своїх складах;

- разом з тим, Підприємство звернулося до суду з позовною заявою щодо відшкодування йому витрат понесених під час переміщення згаданих цінностей, де визначив, що предмет спору повинен бути врегульованим за допомогою договору відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву від 08.01.2009 № юр-2зб/346-2009 (далі - Договір), укладеного позивачем і відповідачем, договору від 12.04.2016 № 10 про надання послуг по відвантаженню зерна (далі - Договір № 10), укладеного Підприємством і Комбінатом, та договору від 09.09.2016 № 443/09/16 (далі - Договір № 443/09/16), укладеного позивачем та ТОВ «Донагротранс» про транспортно-експедиційне обслуговування;

- предметом Договору є зберігання матеріальних цінностей державного резерву, а не їх переміщення;

- крім того, пунктом 3.1 Договору передбачено виключно відшкодування витрат зберігачу пов'язаних з їх зберіганням, але в жодному випадку не за переміщення цих цінностей, тобто в рамках Договору Агентство може здійснити оплату послуг щодо відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву;

- що ж до Договору № 10 та Договору № 443/09/16, то згідно умов вказаних договорів відповідач не є їх стороною та жодним із пунктів вказаних правочинів не визначено, що Агентство зобов'язано здійснювати витрати за надання таких послуг;

- оскільки, Підприємство обґрунтувало позовні вимоги договорами, які не є предметом даного спору та відповідач не виступає як сторона договорів, то Агентство вважає, що такі позовні вимоги є безпідставними;

- також, частина пред'явлених позовних вимог вже була предметом дослідження судом в рамках іншого позовного провадження (справа № 910/2036/17), в підтвердження чого позивач додає копію судового рішення, яким частково задоволено попередні вимоги;

- у позовній заяві Підприємство не посилається на жодний нормативно-правовий акт, який би передбачав наявність зобов'язання у Агентства щодо відшкодування витрат, пов'язаних з переміщенням матеріальних цінностей державного резерву.

Разом з тим, доводи відповідача, викладені ним у відзиві, суд вважає непереконливими та такими, що не відповідають приписам чинного законодавства України, спростовуються матеріалами та встановленими обставинами справи, виходячи з такого.

Відповідно до пункту 5 постанова Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 № 532 «Про Порядок відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву» залежно від номенклатури, асортименту та особливостей технології зберігання передбачаються можливі додаткові витрати, пов'язані з обслуговуванням матеріальних цінностей державного резерву, зокрема витрати на консервацію, переміщення, перефарбування тощо.

Розмір додаткових витрат визначається у кожному разі окремо за узгодженням між Держрезервом та відповідальним зберігачем на підставі обґрунтованих фактичних витрат відповідального зберігача.

Отже, вказаним нормативно-правовим актом чітко передбачено, що витрати з перевезення матеріальних цінностей є додатковими, входять до витрат із зберігання та мають бути відшкодовані відповідачем.

Крім того, статтею 947 ЦК України передбачено, що витрати зберігача на зберігання речі можуть бути включені до плати за зберігання.

Витрати, які сторони не могли передбачити при укладенні договору зберігання (надзвичайні витрати), відшкодовуються понад плату, яка належить зберігачеві.

При безоплатному зберіганні поклажодавець зобов'язаний відшкодувати зберігачеві здійснені ним витрати на зберігання речі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Позивач документально підтвердив понесення вказаних витрат, надавши такі платіжні доручення: від 16.09.2016 № 675 на суму 153 975 грн.; від 26.10.2016 № 869 на суму 20 000 грн.; від 09.11.2016 № 972 на суму 20 000 грн.; від 11.09.2016 № 979 на суму 96 582,31 грн.; від 25.11.2016 № 1056 на суму 48 634,40 грн.; від 27.01.2017 від 25.04.2017 № 1927 на суму 39,22 грн.

За таких обставин вказані додаткові витати направлені на виконання розпорядження (наряд) від 22.03.16 №0.64/29 відповідача є законними, доведеними та такими, що підлягають відшкодуванню відповідачем. А отже, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Що ж до посилань відповідача на те, що частина заявлених до стягнення витрат булла предметом спору, з приводу якого винесено рішення Господарським судом міста Києва, то слід вказати таке.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.03.2017 зі справи № 910/2036/17 за позовом Підприємства до Агентства про стягнення 1 077 323,95 грн. позовні вимоги були задоволені частково.

Проте, щодо вимог про стягнення грошових коштів у сумі 239 050,80 грн., які були сплачені позивачем на рахунок ФОП ОСОБА_6, суд у вказаному рішенні зазначив, що такі вимоги є передчасними, оскільки позивачем не подано доказів їх сплати.

Відповідно до ч. 3 ст.35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Підставою для відмови в цій частині позову встановлено лише відсутність доказів оплати.

На підтвердження понесених витрат з оплати рахунку ФОП ОСОБА_6 при вирішенні позову у цій справі 910/14571/17 позивачем подано платіжні доручення № 1395 на суму 100 000 грн.; від 09.02.2017 № 1481 на суму 30 553,56 грн.; від 14.02.2017 № 1494 на суму 50 000 грн.; від 24.02.2017 № 1547 на суму 58 497,24 грн.

За таких обставин позов і в цій частині підлягає задоволенню.

Отже, позовні вимоги щодо стягнення 578 281,73 грн. витрат щодо переміщення матеріальних цінностей є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 33 ГПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог чи заперечень.

Згідно з статтею 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до пункту 2.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи; крім того, неподання позивачем витребуваних господарським судом матеріалів, необхідних для вирішення спору, тягне за собою правові наслідки у вигляді залишення позову без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 ГПК України.

Відповідач не подав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи позивача та підтверджували заперечення проти задоволення позовних вимог.

За таких обставин, позов визнається судом доведеним, обґрунтованим, та таким, що підлягає задоволенню.

За приписами статті 49 ГПК України судові витрати зі справи слід покласти на відповідача.

Керуючись статтями 43, 49, 75, 82 - 85 ГПК України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного агентства резерву України (01601, м. Київ, вул. Пушкінська, 28; ідентифікаційний номер: 37472392) з будь-якого рахунку, виявленого під час виконання даного рішення суду, на користь державного підприємства «Чортківський комбінат хлібопродуктів» Державного агентства резерву України (48500, Тернопільська область, м. Чортків, вул. Білецька, 2-А; ідентифікаційний код: 00956187): 578 281 (п'ятсот сімдесят вісім тисяч двісті вісімдесят одну) грн. 73 коп. витрат, понесених при переміщенні матеріальних цінностей державного резерву, та 8 674 (вісім тисяч шістсот сімдесят чотири) грн. 23 коп. судового збору.

3. Після набрання рішенням законної сили видати відповідний наказ.

Відповідно до частини п'ятої статті 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня підписання повного рішення шляхом подачі апеляційної скарги до місцевого господарського суду.

Відповідно до статті 87 ГПК України повне рішення та ухвали надсилаються сторонам, прокурору, третім особам, які брали участь в судовому процесі, але не були присутні у судовому засіданні, рекомендованим листом з повідомленням про вручення не пізніше трьох днів з дня їх прийняття або за їх зверненням вручаються їм під розписку безпосередньо у суді.

Повне рішення складено 24.10.2017.

Суддя І.Д. Курдельчук