ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2017 року Справа № 910/19264/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді суддів Корсака В.А., Данилової М.В., Алєєвої І.В.
розглянувши матеріали касаційної скарги Прокуратури міста Києва
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 08.06.2017
у справі№ 910/19264/16 Господарського суду м. Києва
за позовомЗаступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "ГРІТІС"
пророзірвання договору та повернення ділянки

в судовому засіданні взяли участь представники :
- позивачаПерепелицін К.М.,
- відповідачаТищенко О.О.,
- прокуратуриОвчаренко О.З.

В С Т А Н О В И В :

В жовтні 2016 року заступник прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "ГРІТІС" про розірвання договору оренди земельної ділянки та зобов'язання відповідача повернути позивачу земельну ділянку площею 9,002 га (кадастровий номер :90:379:0016), яка розташована на Столичному шосе (Конча-Заспа) у Голосіївському районі міста Києва на умовах, визначених договором оренди від 09.06.2008.

В обґрунтування позовних вимог прокурор послався на те, що в порушення умов укладеного між позивачем та відповідачем договору, а саме пункту 8.4., останнім не виконано вимоги щодо завершення забудови відповідної земельної ділянки в строки, встановлені проектною документацією на будівництво, але не пізніше, ніж три роки з моменту державної реєстрації договору оренди земельної ділянки.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.01.2017 (суддя Демидов В.О.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.06.2017 (у складі головуючого судді Гаврилюка О.М.,суддів: Майданевича А.Г., Скрипки І.М.) у даній справі у позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись із судовими рішеннями, заступник прокурора міста Києва звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Київська міська рада та Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія "ГРІТІС" не надіслали відзив на касаційну скаргу, що в силу положень статті 1112 ГПК України не перешкоджає перегляду судового акту, що оскаржується.

Перевіривши доводи касаційної скарги, юридичну оцінку встановлених фактичних обставин, проаналізувавши правильність застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

У справі, яка переглядається, господарські суди встановили, що на виконання рішення Київської міської ради від 01.10.2007 № 498/3332 "Про передачу Товариству з обмеженою відповідальністю "Компанія "ГРІТІС" для будівництва, експлуатації та обслуговування дошкільного та шкільного навчального закладу на Столичному шосе (Конча-Заспа) у Голосіївському районі м. Києва" передано земельну ділянку, для чого між позивачем як орендодавцем та відповідачем як орендарем укладено договір оренди земельної ділянки площею 9,0002 га (кадастровий номер :90:379:0016) за адресою: Столичне шосе (Конча-Заспа у Голосіївському районі м. Києва та з цільовим призначенням, вказаним у рішенні Київської міської ради (далі за текстом - договір).

Право на оренду земельної ділянки виникає після державної реєстрації договору (пункт 6.2. договору).

Зазначений договір зареєстрований Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про що здійснено запис від 09.06.2008 № 79-6-00624 у книзі записів державної реєстрації договорів.

Згідно із пунктом 3.1. договору строк його дії - 10 років.

Відповідно до пунктів 8.4., 11.4., 11.5. договору, зокрема, передбачено обов'язок відповідача як орендаря завершити забудову земельної ділянки у строки, встановлені проектною документацією на будівництво, затвердженою в установленому порядку, але не пізніше, ніж через три роки з моменту державної реєстрації договору; використовувати земельну ділянку відповідно до її цільового призначення; своєчасно вносити орендну плату; договір може бути розірваний за взаємно згодою сторін або за рішенням суду в порядку, встановленому законом. В односторонньому порядку за ініціативою орендодавця договір може бути розірваний у разі, коли орендар використовує земельну ділянку способами, які суперечать екологічним вимогам, не за цільовим призначенням, систематично (протягом року) не сплачує орендну плату, порушує строки забудови земельної ділянки, встановлені пунктом 8.4 договору, здійснює без згоди орендодавця передачу або відчуження права користування земельною ділянкою третім особам; договір може бути достроково розірваний у разі невиконання або неналежного виконання орендарем обов'язків, визначених у пунктах 5.1. та 8.4. договору.

Відповідачем до матеріалів справи надано Позитивний висновок № 279-2010/ЦБ-ІІ черга комплексної державної експертизи щодо проекту "Дошкільний та шкільний заклад. Столичне шосе, Голосіївський район, місто Київ. ІІ черга будівництва", отриманий Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія "ГРІТІС" 20.07.2011, а також Дозвіл на виконання будівельних робіт №КВ 8, виданий Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві.

Також судами встановлено, що 26.09.2011 між відповідачем, як замовником, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Міжнародна компанія "Антарес" укладено договір підряду №26/09/11, предметом якого є улаштування огородження території, улаштування фундаментів посту варти № 1, посту варти №№ 2, дитячого садочку, котельні апартаментів для викладачів, улаштування резервуарів запасу води, зовнішніх мереж каналізації, улаштування тимчасових будівель та споруд на об'єкті "Дошкільний та шкільний заклад. Столичне шосе, Голосіївський район, місто Київ. ІІ черга будівництва" за адресою 24 км Столичного шосе м. Києва, на виконання якого Товариством з обмеженою відповідальністю "Міжнародна компанія "Антарес" укладено низку договорів субпідряду із субпідрядними організаціями (від 01.09.2011 №15 щодо охорони будівельного майданчика, від 26.09.2011 №26/09/11-ІІІ щодо виконання огорожі на території об'єкта будівництва, від 02.11.2011 №34 щодо прокладання внутрішньомайданчикових мереж каналізації на об'єкті будівництва, від 06.04.2012 №ДМ-0113 щодо монтажу, налагодження, введення в експлуатацію баштового крану, від 07.06.2012 №47/12-П на виконання електромонтажних робіт по влаштуванню тимчасового електропостачання будівельних механізмів на об'єкті, від 08.06.2012 №27/12 щодо виконання будівельно-монтажних робіт, від 16.07.2012 № 53-12-ПВР щодо створення (передачі) науково-технічної продукції, виконання робіт та надання послуг), належним чином засвідчені копії яких надані відповідачем до матеріалів справи.

За результатами здійснення субпідрядних робіт у 2011-2012 роках складено та підписано відповідні акти, копії яких наявні у матеріалах справи.

Окрім цього, судами встановлено, що з моменту укладення сторонами у даній справі договору оренди земельної ділянки відповідачем у встановлені договором строки та у належному розмірі сплачувалася орендна плата за користування земельною ділянкою, що позивачем не спростовувалось.

Також позивачем надано акт обстеження земельної ділянки, складений департаментом земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, від 09.08.2016 № 16-1354-01, із відомостями про те, що земельні ділянка, що є предметом укладеного сторонами договору оренди, огороджена парканом та охороняється; на підставі дозволу Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві від 22.08.2011 №КВ 8 організовано будівельний майданчик, розміщено тимчасові будівельні споруди і будівельні матеріали, встановлено баштові крани та здійснюється будівництво дошкільного та шкільного навчального закладу; згідно із зведеним планом інженерних мереж генерального плану об'єкта на земельній ділянці збудовано будівлі охорони (п. 6 і п. 36 експлікації), трансформаторні підстанції 10/0,4 кВ (п. 17.1 і п. 17.2 експлікації), а також розпочато будівництво (перекриття підлоги першого поверху) дитячого садка, котельні і апартаментів для викладачів (п. 4, п. 21 і п. 5 експлікації відповідно). Крім того, в Акті зазначено про наявність на земельній ділянці ознак виконаних земляних робіт з планування території та на площі приблизно 0,22 га влаштовано котлован. На час обстеження будівельні роботи призупинено.

Водночас відповідачем у справі не спростовується факт початку будівельних робіт на орендованій земельній ділянці у 2011 році, тобто після спливу трьох років, визначених пунктом 8.4. договору. Крім того, відповідачем не надано документального підтвердження доводів про неможливість здійснення будівництва у встановлений договором строк з незалежних від нього причин.

Відповідно до статті 94 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються законом.

Статтею 15 Закону України "Про оренду землі" визначено, що істотними умовами договору оренди земельної ділянки, зокрема, є строк дії договору, умови її використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду, умови її повернення, відповідальність сторін тощо.

Вказані істотні умови погоджені сторонами спірного договору оренди, у тому числі досягнуто згоди щодо підстав розірвання договору.

За змістом частини 1 статті 32 Закону України "Про оренду землі" на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 вказаного Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об'єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Згідно із статтями 24, 25 Закону України "Про оренду землі" обов'язками орендаря земельної ділянки є: використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди; дотримання екологічної безпеки землекористування та збереження родючості ґрунтів, додержання державних стандартів, норм і правил; дотримання режиму водоохоронних зон, прибережних захисних смуг, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон, зон особливого режиму використання земель та територій, які особливо охороняються; своєчасне внесення орендної плати. Орендар земельної ділянки зобов'язаний також: приступати до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, зареєстрованим в установленому законом порядку; виконувати встановлені щодо об'єкта оренди обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом або договором оренди землі; дотримуватися режиму використання земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення.

Судами встановлено, що впродовж дії укладеного сторонами договору оренди орендована земельна ділянка використовувалася відповідачем у справі за її цільовим призначенням, орендна плата сплачувала у повному обсязі та своєчасно, що не спростовано позивачем.

Однак серед визначених зазначеним вище Законом підстав для розірвання договору оренди земельної ділянки відсутня така підстава, як несвоєчасне завершення будівництва на орендованій земельній ділянці.

Відповідно до статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Згідно із статтею 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Разом з тим, у пункті 11.4. договору сторони погодили, що договір може бути розірваний за взаємно згодою сторін або за рішенням суду в порядку, встановленому законом. В односторонньому порядку за ініціативою орендодавця договір може бути розірваний у разі, коли орендар використовує земельну ділянку способами, які суперечать екологічним вимогам, не за цільовим призначенням, систематично (протягом року) не сплачує орендну плату, порушує строки забудови земельної ділянки, встановлені пунктом 8.4. договору, здійснює без згоди орендодавця передачу або відчуження права користування земельною ділянкою третім особам.

За таких встановлених обставин, враховуючи доведеність факту невиконання відповідачем зобов'язання з завершення будівництва на орендованій земельній ділянці до 09.06.2011, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність визначених статтею 651 Цивільного кодексу України підстав для розірвання укладеного сторонами у справі договору.

Водночас відмовляючи у позові, суди дійшли висновку щодо пропуску прокурором строку позовної давності, про застосування наслідків пропуску якої було заявлено відповідачем у суді першої інстанції.

Згідно зі статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 Цивільного кодексу України).

Згідно з частинами 1, 2 статті 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Загальний строк позовної давності встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

Зміна порядку обчислення позовної давності в силу вимог частини другої статті 260 Цивільного кодексу України не допускається (наприклад, обчислення позовної давності не з моменту прострочення виконання зобов'язання, а з дати, визначеної шляхом зворотного підрахунку певного строку від дати звернення з позовом до господарського суду).

Відповідно до частин 3, 4 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатись до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права.

При цьому норма частини першої статті 261 Цивільного кодексу України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

За приписами частин 1, 2, 4 статті 29 ГПК України прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Аналіз наведених приписів дає підстави для висновку, що норма частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України про початок перебігу позовної давності, встановленої для особи, права або інтереси якої порушено, поширюються і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів (аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 27.05.2014 у справі №3-23гс14, від 23.12.2014 у справі №916/2414/13, від 29.10.2014 у справі №6-152цс14, від 01.07.2015 у справі №6-178цс15).

Початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 Цивільного кодексу України. Якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор. У таких випадках питання про визнання поважними причин пропущення позовної давності може порушуватися перед судом як прокурором, так і позивачем у справі (пункт 4.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

Відповідно до приписів частин 3-5 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту

Отже, коли судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів буде встановлено, що право особи, про захист якого вона просить, порушене, а стороною у спорі до винесення рішення буде заявлено про застосування позовної давності, і буде встановлено, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на підставі статті 267 Цивільного кодексу України ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності. У разі визнання судом причин пропущення позовної давності поважними порушене право підлягає захисту.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що спірний договір між позивачем та відповідачем укладено 29.05.2008 та зареєстровано 09.06.2008; визначений пунктом 8.4. договору термін забудови земельної ділянки скінчився 09.06.2011, а тому 10.06.2011 є першим календарним днем трирічного строку позовної давності для звернення до суду з вимогою про розірвання спірного договору оренди, отже 10.06.2014 є останнім днем трирічного строку позовної давності для звернення із вказаною вимогою до суду.

Прокурор звернувся в суд з указаним позовом 21.10.2016, тобто з пропуском встановленого статтею 257 Цивільного кодексу України трирічного строку позовної давності.

Водночас судами не встановлено, а прокурором не наведено наявності жодних поважних причин для пропущення позовної давності.

При цьому колегія суддів враховує, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11.09.1997, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою №14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Відтак, висновки судів попередніх інстанції про відмову в позові з підстав спливу позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, колегія суддів вважає законними та обґрунтованими.

Відповідно до приписів статті 1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти їх. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Колегія вважає, що судами попередніх інстанцій дана належна правова оцінка усім обставинам справи, норми матеріального та процесуального права застосовані вірно і передбачені законом підстави для зміни або скасування судових рішень, відсутні.

В своїй касаційній скарзі скаржник фактично просить вирішити питання про достовірність поданих ним доказів, які на його думку, в зв'язку з вибірковим підходом до їх оцінки були безпідставно відхилені судами попередніх інстанцій, про перевагу одних доказів над іншими і фактично зводяться до необхідності надання нової оцінки доказів по справі, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

За таких обставин, касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 08.06.2017 у справі № 910/19264/16 залишити без змін.

Головуючий суддя В. А. Корсак

С у д д і М. В. Данилова

І. В. Алєєва