ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

"17" жовтня 2017 р.Справа № 916/3280/16

За заявою: Товариства з обмеженою відповідальністю "Хавестер" про встановлення способу і порядку виконання ухвали у справі №916/3280/16

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Хавестер";

до відповідача: Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Чорноморська";

про стягнення 362 908,52 грн.

Суддя Щавинська Ю.М.

Представники сторін:

від позивача (заявника): не з'явився;

від відповідача: не з'явився.

СУТЬ СПОРУ: розглядається в порядку ст. 89 ГПК України.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 16.01.2017р. спільну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Хавестер" та Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Чорноморська" про затвердження мирової угоди задоволено; затверджено мирову угоду по справі №916/3280/16, укладену між Товариством з обмеженою відповідальністю "Хавестер" (03067, м. Київ, вул. Виборзька, 99, ) та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Чорноморська" (67624, Одеська обл., Біляївський р-н, с. Дачне, вул. Колхозна, 1 А, ), 09 січня 2017 р. у м. Київ, у відповідності до якої:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ХАВЕСТЕР" (вул. Виборзька, 99, м. Київ, 03067, код у ), надалі Позивач, в особі директора ОСОБА_1 який діє на підставі Статуту, та Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю АГРОФІРМА ЧОРНОМОРСЬКА, (вул. Колхозна, 1 А, с. Дачне, Біляївський р-н, Одеська обл., 67624, ) надалі Відповідач, в особі директора ОСОБА_2, який діє на підставі Статуту, а разом іменуються Сторони, уклали мирову угоду про наступне:

1.Сторони домовилися врегулювати спір по справі №916/3280/16 шляхом укладання (підписання та виконання) даної мирової угоди.

2.Відповідач визнає своє зобовязання по сплаті суми основного боргу перед Позивачем у сумі 204305,69 грн

3.Відповідач до 31.01.2017 року (включно) гарантує сплату на користь Позивача основного борг в сумі -204 305,69 грн.

4. Позивач та Відповідач домовилися про припинення зобовязання за договором поставки № ДГ - 000444 від 25.04.2012 р. в частині стягнення боргу на загальну суму 164 046, 48 грн., який складається:

- інфляційних втрат на суму 144 410,63 грн.;

- 3% річних на суму 14 192,20 грн.,

- витрати по сплаті судового збору в сумі 5443,65 грн. Звільнення Відповідача від виконання грошового зобовязання шляхом прощення не порушує прав третіх осіб.

5.Дана мирова угода направляється сторонами до суду для її затвердження.

6.Дана мирова угоду набирає чинності з моменту затвердження її судом і діє до повного виконання зобовязання передбаченого цією мировою угодою.

7.У разі не сплати Відповідачем суми боргу відповідно до п. 3 цієї мирової угоди, мирова угода вважається не дійсною.

8. Наслідки укладення та затвердження мирової угоди нам розяснені та зрозумілі.

9.Дана угода укладена в трьох оригінальних примірниках по одному для кожної із сторін та для Господарського суду Одеської області.

Вказаною ухвалою провадження у справі на підставі п. 7 ч.1 ст. 80 ГПК України припинено.

02.10.2017р. до канцелярії суду за вх.№2-5227/17 від позивача надійшла заява (т.3 а.с.14-16), відповідно до якої останній, посилаючись на положення ст.89 ГПК України та ст.33 Закону України "Про виконавче провадження", просить суд встановити спосіб виконання вищевказаної ухвали суду, а саме в частині де сторони визначені як стягувач та боржник та вказати, що відповідну суму коштів 204 305, 69 грн. належить примусово стягнути з боржника на користь стягувача.

Так, позивач зазначає, що у зв'язку із невиконанням відповідачем взятих на себе зобовязань, які погодили сторони умовами мирової угоди, він звернувся до відділу ДВС із відповідною заявою про примусове виконання ухвали господарського суду про затвердження мирової угоди.

Однак, державним виконавцем Біляївського ВДВС, згідно повідомлення від 12.04.2017р., повернуто вищевказану ухвалу без прийняття до виконання з посиланням на те, що рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішення.

З огляду на вищевикладене, позивач був вимушений звернутись до суду із відповідною заявою.

Ухвалою суду від 04.10.2017р. заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Хавестер" про встановлення способу і порядку виконання ухвали у справі №916/3280/16 прийнято до розгляду в засіданні суду 17.10.2017р.

17.10.2017р. представники сторін в судове засідання не з'явились, хоча про дату та час судового засідання були повідомлені належним чином, шляхом надіслання на їх адреси вищевказаної ухвали суду.

Розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Хавестер" про встановлення способу і порядку виконання ухвали у справі №916/3280/16 та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов наступних висновків:

Відповідно до ч.1 ст. 89 ГПК України суддя за заявою сторони чи державного виконавця, приватного виконавця роз'яснює рішення, ухвалу, не змінюючи при цьому їх змісту, а також за заявою сторони або за своєю ініціативою виправляє допущені в рішенні, ухвалі описки чи арифметичні помилки, не зачіпаючи суті рішення. Частиною 3 вказаної статті передбачено, що подання заяви про роз'яснення рішення суду допускається, якщо воно ще не виконане або не закінчився строк, протягом якого рішення може бути пред'явлене до примусового виконання.

Частиною 2 пункту 18 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 23.03.2012, № 6 "Про судове рішення" передбачено, що здійснюючи роз'яснення судового рішення, суд викладає більш повно і зрозуміло ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, не вносячи змін до рішення по суті і не торкаючись тих питань, які не були предметом судового розгляду. Якщо фактично порушується питання про зміну рішення, або про внесення до нього нових даних, або про роз'яснення мотивів прийняття рішення, або фактично про встановлення чи зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд відмовляє в роз'ясненні рішення.

Водночас, зі змісту інформаційного листа Вищого господарського суду України від 20.10.2006 р. N 01-8/2351 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році та в I півріччі 2006 року" вбачається наступне.

Так, статтею 33 Закону України "Про виконавче провадження" передбачена можливість, зокрема, встановлення способу і порядку виконання рішення. Водночас у статті 121 ГПК йдеться про відстрочку або розстрочку виконання рішення, зміну способу та порядку виконання рішення, ухвали, постанови господарського суду і не згадується про встановлення способу і порядку виконання рішення. Разом з тим необхідно мати на увазі таке. Судове рішення, за яким захищаються права та інтереси певної особи чи осіб, одночасно має визначати (встановлювати) й спосіб його виконання та бути підставою для вчинення виконавчого провадження. У разі ж виникнення у державного виконавця сумнівів щодо порядку виконання судового рішення він вправі звернутися до суду із заявою про роз'яснення такого рішення (стаття 89 ГПК).

Враховуючи вищевикладене, суд доходить до висновку щодо необхідності розгляду заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Хавестер" у справі №916/3280/16 за приписами ст.89 ГПК України.

Вирішуючи питання по суті заяви, суд зазначає наступне.

У відповідності до п. 3.19 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу судами першої інстанції одним із способів вирішення господарського спору є мирова угода сторін, яка може стосуватися лише прав і обов'язків сторін щодо предмета позову (частини перша і третя статті 78 ГПК). Мирова угода підписується особами, уповноваженими представляти сторони в господарському суді (стаття 28 ГПК).

В ухвалі про затвердження мирової угоди у резолютивній частині докладно й чітко викладаються її умови і зазначається про припинення провадження у справі (пункт 7 частини першої статті 80 ГПК), а також вирішуються питання, пов'язані з судовими витратами у справі. Затвердження судом мирової угоди з одночасним припиненням провадження у справі є одноактною (нерозривною) процесуальною дією і не може розглядатися як два самостійних акти - окремо щодо затвердження мирової угоди і щодо припинення провадження.

Господарський суд не затверджує мирову угоду, якщо вона не відповідає закону, або за своїм змістом вона є такою, що не може бути виконана у відповідності з її умовами, або якщо така угода остаточно не вирішує спору чи може призвести до виникнення нового спору. Мирова угода не може вирішувати питання про права і обов'язки сторін, які можуть виникнути у майбутньому, а також стосуватися прав і обов'язків інших юридичних чи фізичних осіб, які не беруть участі у справі або, хоча й беруть таку участь, але не є учасниками мирової угоди. Укладення мирової угоди неможливе і в тих випадках, коли ті чи інші відносини однозначно врегульовані законом і не можуть змінюватись волевиявленням сторін.

Наказ господарського суду про примусове виконання мирової угоди не може бути видано, оскільки провадження зі справи припинено. У разі ж ухилення однієї зі сторін від виконання мирової угоди після закінчення строку (настання терміну) виконання нею своїх обов'язків за цією угодою, якщо ухвала господарського суду про затвердження мирової угоди відповідає вимогам Закону України "Про виконавче провадження", то вона є виконавчим документом у розумінні пункту 2 статті 3 названого Закону і підлягає примусовому виконанню.

Крім того, приписами ч.6 п. 7.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 17.10.2012, № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" передбачено, що у випадках невиконання зобов'язаною стороною умов мирової угоди, укладеної в процесі виконання судового рішення і затвердженої господарським судом, заінтересована сторона може звернутися до державного виконавця на підставі статті 19 Закону України "Про виконавче провадження" із заявою про примусове виконання ухвали, якою затверджено цю угоду.

Статтею 3 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі відповідних виконавчих документів, зокрема, на підставі ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.

Відповідно до положень ст. 4 Закону визначено перелік вимог, які мають міститься у виконавчому документі, та визначено, що у виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім'я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім'я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; 4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); 5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; 6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); 7) строк пред'явлення рішення до виконання.

Як вбачається з резолютивної частини ухвали про затвердження мирової угоди від 16.01.2017р. у справі №916/3280/16, вона містить повну редакцію мирової угоди, укладеної між сторонами, пунктом 2, 3 якої сторони визначили, що відповідач визнає своє зобовязання по сплаті суми основного боргу перед позивачем у сумі 204 305,69 грн. та гарантує сплату цієї суми до 31.01.2017р.

Крім того, того суд визначив у вищезазначеній ухвалі, що стягувачем за ухвалою є Товариство з обмеженою відповідальністю "Хавестер", а боржником за ухвалою є Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Чорноморська".

При цьому відповідно до ст.15 Закону України "Про виконавче провадження" Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов'язок щодо виконання рішення.

Отже, у вказаній ухвалі зазначено як суму зобовязання та дату її сплати, так і осіб, які є боржником та стягувачем по даному зобовязанню.

Таким чином, оскільки вищевказана ухвала суду про затвердження мирової угоди містить повний перелік вимог, які мають міститься у виконавчому документі, та з огляду на невиконання відповідачем зобовязань за мировою угодою у визначений сторонами строк, суд доходить висновку, що у стягувача виникло право на звернення до державного виконавця із заявою про примусове виконання відповідної ухвали.

Відповідно до приписів статті 9 Конституції України, статті 19 Закону України Про міжнародні договори України та статті 4 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди в процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами міжнародних договорів, ратифікованих законами України.

У зв'язку з ратифікацією Конвенції, протоколів до неї та прийняттям Верховною Радою України Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" господарським судам у здійсненні судочинства зі справ, віднесених до їх підвідомчості, слід застосовувати судові рішення та ухвали Суду з будь-якої справи, що перебувала в його провадженні (абзац 3 пункт 2 інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1427 від 18.11.2003 року "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини").

Згідно з вимогами статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішенні Європейского суду з прав людини від 19.03.1997 року (пункт 40) у справі Горнсбі поти Греції зазначено: "…право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду однієї зі сторін.

Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, що надаються сторонам цивільного судового процесу у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним і не передбачив при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні сторони зобов'язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію".

Крім того, господарський суд, застосовуючи практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі "Шмалько проти України" від 20 липня 2004 року (пункт 43), зазначає, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов'язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

При цьому неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого ст. 1 Протоколу N 1 (п. 53 рішення ЄСПЛ у справі "ОСОБА_1 проти України" від 29 червня 2004 року № 18966/02).

Відповідно до ст. 115 ГПК України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обовязковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Згідно з частиною другою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

При цьому суд приймає до уваги, що компетенція суду розповсюджується на всі правовідносини, а важливим забезпеченням права на справедливий суд є принцип правової визначеності, згідно з яким рішення суду по конкретній справі має вирішити усі спірні правовідносини, що входять до предмету встановлення, а не породжувати інші судові спори.

Як вбачається з матеріалів справи, незважаючи на те, що мирова угода, укладена між сторонами, була затверджена ухвалою суду ще 16.01.2017р., відповідачем взяті на себе зобовязання на даний час не виконано, при цьому позивач позбавлений можливості на примусове виконання зазначеної ухвали в рамках виконавчого провадження, у зв'язку із посиланням органу ДВС на те, що вона не передбачає заходів примусового виконання рішення.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд, розглянувши заяву позивача, доходить до висновку про недопустимість невиконання ухвали суду, яка є чинною та такою, що набрала законної сили, у зв'язку із чим вважає за необхідне роз'яснити, що стягувачем за ухвалою Господарського суду Одеської області від 16.01.2017р. у справі №916/3280/16 є Товариство з обмеженою відповідальністю "Хавестер" (03067, м. Київ, вул. Виборзька, 99, ), а боржником - Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Чорноморська" (67624, Одеська обл., Біляївський р-н, с. Дачне, вул. Колхозна, 1 А, ).

У разі предявлення ухвали Господарського суду Одеської області від 16.01.2017р. у справі №916/3280/16 до органу примусового виконання, вона є виконавчим документом та виконується шляхом стягнення з боржника на користь стягувача коштів в сумі 204 305 / двісті чотири тисячі триста пять/ грн. 69 коп.

Керуючись ст.ст. 86, 89 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

1.Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Хавестер" задовольнити.

2.Роз'яснити, що у разі предявлення ухвали Господарського суду Одеської області від 16.01.2017р. у справі №916/3280/16 до органу примусового виконання вона підлягає виконанню шляхом стягнення з боржника (Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Чорноморська" (67624, Одеська обл., Біляївський р-н, с. Дачне, вул. Колхозна, 1 А, ) на користь стягувача (Товариства з обмеженою відповідальністю "Хавестер" (03067, м. Київ, вул. Виборзька, 99, ) коштів в сумі 204 305 / двісті чотири тисячі триста пять/ грн. 69 коп.

Ухвала набирає законної сили 17.10.2017р.

Суддя Ю.М. Щавинська