ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2017 року Справа № 904/12343/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддіКондратової І.Д. (доповідач),
судді:Корнілової Ж.О.,
Нєсвєтової Н.М.,
за участю представника
позивачаВакула І.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні:
касаційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю "АТМК-Сервіс"
на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.03.2017 року та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 23.05.2017 року
у справі№ 904/12343/16 Господарського суду Дніпропетровської області
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "АТМК-Сервіс"
доКомунального підприємства "Спорт-Дніпро"
про стягнення 219526,77 грн,
ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю "АТМК-Сервіс" (надалі - ТОВ "АТМК-Сервіс", позивач, виконавець) звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення з Комунального підприємства "Спорт-Дніпро" (надалі - КП "Спорт-Дніпро", відповідач, замовник) 159600 грн боргу за поставлені спортивні вироби та обладнання згідно з договором № 10 від 04.09.2013 року, 29526 грн пені, 11172 грн штрафу, 15500,41 грн інфляційних нарахувань, 3728,36 грн 3% річних.

Позов обґрунтований тим, що позивач за накладними: № 46 від 24.10.2013 року на суму 39900 грн, № 45 від 01.11.2013 року на суму 39900 грн, № 47 від 08.11.2013 року на суму 39900 грн, № 48 від 14.11.2013 року на суму 39900 грн поставив відповідачу та здійснив встановлення спортивного обладнання, однак відповідач своїх зобов'язань за договором не виконав - вартість товару не сплатив. З огляду на умови п. 7.2.2. договору та ст. 625 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) позивач на суму основного боргу нарахував пеню, штраф, суму інфляційних втрат і 3% річних.

Відповідач у відзиві на позовну заяву вказав, що не визнає вимоги позивача, оскільки в листі № 0510/01 від 05.10.2013 року він просив КП "Спорт-Дніпро" прийняти на баланс м. Дніпропетровська неоплачені за договором № 10 від 04.09.2013 року товари та послуги на загальну суму 399000 грн як благодійний дарунок. Також, відповідач заявив про застосування позовної давності.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 14.03.2017 року у справі № 904/12343/16 (суддя Воронько В. Д.), залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 23.05.2017 року (колегія у складі головуючого судді Кощеєва І.М., суддів: Кузнецова В.О., Євстигнеєва О.С.), у задоволенні позову відмовлено.

Позивач у касаційній скарзі, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.03.2017 року та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 23.05.2017 року, прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

У поясненнях на касаційну скаргу відповідач, вказуючи на безпідставність доводів касаційної скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши згідно ч. 2 ст. 1115, ч. 1 ст. 1117 ГПК України наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судових рішеннях, а також правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що 04.09.2013 року між ТОВ "АТМК-Сервіс", як виконавцем, та КП "Спорт-Дніпро" Дніпропетровської міської Ради, як замовником, було укладено договір про закупівлю товарів (робіт та послуг) за державні кошти № 10 (надалі - договір).

Згідно з умовами договору, додатку № 1 до договору (специфікація) та додаткової угоди від 16.09.2013 року до договору, виконавець зобов'язався у серпні-вересні 2013 року протягом 30 календарних днів від дня надходження відповідного фінансування витрат замовника, а саме від 16.09.2013 року, поставити 10 комплексів спортивного обладнання (п. 1.2), встановити, підготувати основи та монтаж обладнання за власний рахунок (п. 5.2.), а замовник зобов'язався прийняти і оплатити, своєчасно та в повному обсязі (п. 6.1.1.), такі товари (роботи або послуги), вартість яких становить 399000 грн, в т.ч. ПДВ - 66500 грн (39900 грн, в т.ч. ПДВ - 6650,00 грн за один комплект).

Пунктом 4.1. договору сторони погодили, що розрахунки проводяться замовником після пред'явлення виконавцем рахунка на оплату товарів (робіт або послуг) після підписання сторонами видаткових накладних (акту приймання-передачі), які додаються до рахунку (п. 4.2).

Позивач свої зобов'язання за договором виконав, що підтверджується, рахунками та видатковими накладними № 45-54, які позивач направив замовнику, і що визнається останнім. Проте, відповідач свої зобов'язання за договором не виконав, вартість товару та наданих послуг не оплатив, листом від 16.03.2016 року № 48 відмовив у задоволенні вимог позивача щодо належного виконання зобов'язань та сплати заборгованості за отриманий товар у сумі 399000 грн.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний господарський суд, посилаючись на приписи ст.ст. 525, 526, 629, 692, 712 Цивільного кодексу України, ст.ст. 193 Господарського кодексу України (надалі - ГК України), дійшов висновку про порушення відповідачем своїх договірних зобов'язань щодо оплати вартості поставленого товару і наданих позивачем послуг, а також щодо правомірності нарахування позивачем сум штрафу, пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Водночас, встановивши, що п. 4.1. договору встановлено альтернативні умови оплати товару, тобто, що строк оплати сторонами не визначено, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що оплата отриманого товару мала здійснюватись відповідачем по факту поставки, тобто негайно з моменту його отримання за видатковими накладними, як того вимагає ст. 692 ЦК України. Зважаючи на викладене та на заяву відповідача про застосування у справі позовної давності, суди посилаючись на ст. 257 ЦК України вказали, що загальний строк позовної давності у 3 роки щодо вимоги про оплату товару за накладними № 46 від 24.10.2013 року, № 45 від 01.11.2013 року, № 47 від 08.11.2013 року, № 48 від 14.11.2013 року про стягнення заборгованості за якими заявлено позов, на дату звернення позивача до суду з цим позовом (27.12.2016 року) закінчився. Вказавши про сплив позовної давності за основною вимогою, суди, пославшись на ст. 266 ЦК України, вказали про закінчення строку позовної давності і щодо додаткових вимог позивача (пені, штрафу, інфляційних втрат і 3% річних).

Вищий господарський суд України вважає, що висновки судів про наявність підстав для застосування позовної давності до правовідносин, що склались у цій справі, є законними та обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам та наявним матеріалам справи, ґрунтуються на вимогах норм матеріального і процесуального права.

Доводи заявника касаційної скарги про порушення судами приписів ст.ст. 251, 252, 256, ч. 1 ст. 261, ч. 2 ст. 530, ч. 1 ст. 692 ЦК України суд касаційної інстанції відхиляє з таких підстав.

Частиною 3 ст. 267 ЦК України передбачено застосування позовної давності лише за заявою сторони у справі, а приписами ст. 266 цього ж Кодексу встановлено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Твердження позивача про те, що відповідач заявив про застосування позовної давності лише до вимог про стягнення неустойки, а не до позовних вимог в цілому, не відповідає дійсності і підлягає відхиленню, оскільки у відзиві на позовну заяву (а.с. 39) відповідач зазначає про порушення строку позовної давності як щодо вимог про нарахування неустойки, так і щодо порушення умов договору. Доводи касаційної скарги про те, що така заява відповідача зроблена у тексті відзиву та не викладена у його прохальній частині чи в окремому документі також є безпідставними, оскільки нормами Цивільного кодексу не встановлено чітких вимог до викладення заяви про застосування позовної давності, тобто фактично стороні слід лише вказати про таке порушення.

Посилання позивача на те, що місцевий та апеляційний господарські суди, при викладенні свого висновку про обов'язок відповідача оплатити вартість товару і послуг одразу після їх отримання, не врахували вимог ч. 1 ст. 3, ч. 6 ст. 51 Бюджетного кодексу України, п. 11.2 договору і додаткової угоди до договору, з яких вбачається, що оплата має здійснюватися залежно від надходжень до Державного бюджету, Вищий господарський суд України також відхиляє з огляду на те, що зобов'язання має виконуватися відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 526 ЦК України), особа може бути звільнена від цивільного обов'язку або його виконання лише у встановлених договором або актами цивільного законодавства випадках (ч. 4 ст. 14 ЦК України), а ненадходження коштів з Державного бюджету не є підставою для звільнення від обов'язку виконати грошове зобов'язання.

Твердження позивача про переривання позовної давності, оскільки у листах від 24.01.2014 року, № 04/1 та від 16.03.2016 року № 48 відповідач визнав борг за договором також не знайшли свого підтвердження і не є підставою для скасування судових рішень попередніх інстанцій, в зв'язку з тим, що, як правильно зазначено судами, в листах відповідач визнає факт отримання від позивача товару і послуг, що не є визнанням заборгованості, необхідним для застосування ч. 1 ст. 264 ЦК України.

З урахуванням наведеного, ч. 1 ст. 11110 ГПК України, касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору за розгляд касаційної скарги, відповідно до ст. 49 ГПК України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 1115, 1117, 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АТМК-Сервіс" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.03.2017 року та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 23.05.2017 року у справі № 904/12343/16 - без змін.

Головуючий суддяКондратова І.Д.
СуддяКорнілова Ж.О.
СуддяНєсвєтова Н.М.