КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" жовтня 2017 р. Справа№ 910/21682/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Майданевича А.Г.

Скрипки І.М.

за участю представників сторін:

від прокуратури: Шевченко О.В. - прокурор

від ДП «Конярство України»: Коноваленко Є.Л., Канцурак О.В. - представники;

ОСОБА_5 - кредитор особисто;

Арбітражний керуючий - Атаманенко С.В. - представник;

Від ТОВ «Астарта-Київ»: Тереза Ю.О. - представник;

від ТОВ "Східна вугільна компанія" : Масленнікова Ю.О.;

від Міністерства аграрної політики та продовольства України - Костюченко Ю.О. - представник;

від ТОВ "Тепличне" : Антонець Л.С. - представник;

від Головного територіального управління юстиції у місті Києві : Михайлов А.І. - представник;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Державного підприємства "Конярство України", Товариства з обмеженою відповідальністю "Астарта-Київ"

на ухвалу

Господарського суду м. Києва

від 24.04.2017р.

у справі № 910/21682/15 ( суддя А.В. Яковенко)

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Астарта-Київ"

до Державного підприємства "Конярство України"

про банкрутство

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Астарта-Київ" звернулося до Господарського суду м. Києва з заявою про порушення провадження у справі про банкрутство боржника - Державного підприємства "Конярство України" (), оскільки останнє має кредиторську заборгованість у сумі 8 465 572 грн. 74 коп. і неспроможне її погасити.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 25.08.2015 заяву прийнято до розгляду, призначено підготовче засідання на 21.09.2015, зобов'язано арбітражного керуючого Карауш Юлію Вікторівну (свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого № 1051 від 11.07.2013), визначеного автоматизованою системою з відбору кандидатів на призначення арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) у справах про банкрутство, у строк до 16.09.2015 надати до суду заяву про участь у справі про банкрутство Державного підприємства "Конярство України".

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 15.10.2015 порушено провадження у справі № 910/21682/15 про банкрутство Державного підприємства "Конярство України" визнано розмір вимог ініціюючого кредитора - Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Астарта - Київ" на суму 8 269 018 грн. 70 коп., введено процедуру розпорядження майном, розпорядником майна боржника призначено арбітражного керуючого Атаманенко Світлану Вікторівну. Попереднє засідання призначено на 21.12.2015.

Оголошення про порушення провадження у справі № 910/21682/15 про банкрутство Державного підприємства "Конярство України" було опубліковано на офіційному веб - сайті Вищого господарського суду України 19.10.2015 за № 24014.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.12.2015 апеляційну скаргу Державного підприємства "Конярство України" залишено без задоволення, а ухвалу Господарського суду м. Києва від 15.10.2015 залишити без змін в частині призначення арбітражним керуючим Атаманенко Світлани Вікторівни.

Ухвалою попереднього засідання від 30.05.2016 затверджено реєстр вимог кредиторів, до якого включено: Перша черга: вимоги кредиторів по заборгованості з виплати заробітної плати на суму 252 618 грн. 40 коп., Товариство з обмеженою відповідальністю фірма "Астарта-Київ" на суму 2436 грн. 00 коп., Публічне акціонерне товариство "Дпіроазот" на суму 2436 грн. 00 коп., Товариство з обмеженою відповідальністю "Теріс Плюс" на суму 2436 грн. 00 коп., Товариство з обмеженою відповідальністю "Агробонус" на суму 2 436 грн. 00 коп., Приватне підприємство "Кінний завод "Мілленіум" на суму 2436 грн. 00 коп., ОСОБА_13 на суму 2436 грн. 00 коп., ОСОБА_14 на суму 17878 грн. 80 коп., Товариство з обмеженою відповідальністю "Східна вугільна компанія" на суму 2436 грн. 00 коп.;Друга черга: Управління Пенсійного фонду України в м. Тернополі на суму 124024 грн. 54 коп., Тернопільський міськрайонний центр зайнятості на суму 1263 грн. 73 коп., Світловодську об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління Державної фіскальної служби у Кіровоградській області на суму 31 715 грн. 00 коп.;Третя черга: Тернопільську об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління Державної фіскальної служби у Тернопільській області на суму 232 068 грн. 85 коп., Світловодську об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління Державної фіскальної служби у Кіровоградській області на суму 63 090 грн. 65 коп.;Четверта черга: Товариство з обмеженою відповідальністю фірма "Астарта-Київ" на суму 14786 101 грн. 01 коп., Публічне акціонерне товариство "Дпіроазот" на суму 4374 344 грн. 68 коп., Товариство з обмеженою відповідальністю "Ін Фуд" на суму 181003 грн. 54 коп., Товариство з обмеженою відповідальністю "Теріс Плюс" на суму 361847 грн. 50 коп., Товариство з обмеженою відповідальністю "Гарант-Агро 4" на суму 404950 грн. 00 коп., Товариство з обмеженою відповідальністю "Агробонус" на суму 2914081 грн. 79 коп., Товариство з обмеженою відповідальністю "Маяк Агроплюс" на суму 501 136 грн. 24 коп., Приватне підприємство "Кінний завод "Мілленіум" на суму 2835736 грн. 29 коп., ОСОБА_13 на суму 63655 грн. 24 коп., Державне підприємство "Сільськогосподарське підприємство "Олександрівське" на суму 1315654 грн. 21 коп., ОСОБА_15 на суму 20000 грн. 00 коп., фізичну особу - підприємця ОСОБА_16 Вікторовича на суму 849 957 грн. 74 коп., Приватне підприємство "Хім-Агро-60" на суму 674919 грн. 00 коп., Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрогрупа Деметра" на суму 182300 грн. 00 коп., Товариство з обмеженою відповідальністю "Білолуцьк-Агро" на суму 3764276 грн. 48 коп., Фермерське господарство "Незалежність" на суму 6 251 048 грн. 80 коп., Фермерське господарство "Криничне" на суму 6 571 793 грн. 81 коп., Товариство з обмеженою відповідальністю "Тепличне" на суму 29 881 178 грн. 73 коп., Товариство з обмеженою відповідальністю "Східна вугільна компанія" на суму 55 161 185 грн. 18 коп.; Шоста черга: Публічне акціонерне товариство "Дпіроазот" на суму 1 092 917 грн. 73 коп., Товариство з обмеженою відповідальністю "Ін Фуд" на суму 109 445 грн. 80 коп., фізичну особу - підприємця ОСОБА_17 на суму 377 878 грн. 00 коп., Товариство з обмеженою відповідальністю "Теріс Плюс" на суму 12 462 грн. 70 коп., Товариство з обмеженою відповідальністю "Агробонус" на суму 437 776 грн. 55 коп., Товариство з обмеженою відповідальністю "Маяк Агроплюс" на суму 40 620 грн. 88 коп., Приватне підприємство "Кінний завод "Мілленіум" на суму 123 856 грн. 77 коп., Управління Пенсійного фонду України в м. Тернополі на суму 55 994 грн. 17 коп., Тернопільську об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління Державної фіскальної служби у Тернопільській області на суму 135 544 грн. 09 коп., Тернопільський міськрайонний центр зайнятості на суму 17 грн. 65 коп., Світловодську об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління Державної фіскальної служби у Кіровоградській області на суму 22 932 грн. 01 коп., Комунальне підприємство "Київський іподром" на суму 689 147 грн. 71 коп., Товариство з обмеженою відповідальністю "Тепличне" на суму 7 589 254 грн. 30 коп., Товариство з обмеженою відповідальністю "Східна вугільна компанія" на суму 2 800 640 грн. 48 коп. Відмовлено у визнанні кредиторських вимог ОСОБА_18 на суму 410 000 грн. 00 коп., ОСОБА_19 на суму 420 000 грн. 00 коп., ОСОБА_20 на суму 470 000 грн. 00 коп., Товариства з обмеженою відповідальністю "Теріс Плюс" на суму 1 077 166 грн. 33 коп., Товариства з обмеженою відповідальністю "Гарант-Агро 4" на суму 1 256 600 грн. 00 коп., Приватного підприємства "Полетехніка-Сервіс" на суму 564 631 грн. 90 коп., Приватного підприємства "Сервісний Центр Полетехніка-Сервіс" на суму 60 960 грн. 00 коп., Приватного підприємства "Кінний завод "Мілленіум" на суму 897 363 грн. 72 коп., ОСОБА_13 на суму 30 000 грн., ОСОБА_15 на суму 20 000 грн. 00 коп., Подільської міжрайонної виконавчої дирекції Київського міського відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на суму 5 061 грн. 99 коп., Товариства з обмеженою відповідальністю "Вектор" на суму 737 580 грн. 00 коп., Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрогрупа Деметра" на суму 457 132 грн. 94 коп., Фермерського господарства "Незалежність" на суму 797 933 грн. 00 коп., Тернопільської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Тернопільській області на суму 80 942 грн. 26 коп., Фермерського господарства "Криничне" на суму 3 114 грн. 99 коп., Світловодської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Кіровоградській області на суму 468 731 грн. 42 коп., ОСОБА_14 на суму 10 000 грн. 00 коп., ОСОБА_5 на суму 129 345 грн. 61 коп., Товариства з обмеженою відповідальністю "Тепличне" на суму 903 117 грн. 26 коп., Товариства з обмеженою відповідальністю "Східна вугільна компанія" на суму 61 668 717 грн. 86 коп. Залишено без розгляду заяви з кредиторськими вимогами до Держаного підприємства "Конярство України": Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві на суму 1 350 206 грн. 00 коп.,Тернопільського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на суму 15 769 грн. 24 коп., Державної податкової інспекції у центральному районі м. Миколаєва Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області на суму 1 369 404 грн. 68 коп., Олександрійської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Кіровоградській області на суму 1 084 395 грн. 99 коп., Управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва на суму 574 886 грн. 56 коп., Старобільської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Луганській області на суму 1 620 584 грн. 20 коп.

Постановою Вищого господарського суду України від 25.10.2016 касаційну скаргу ОСОБА_5 задоволено, ухвалу Господарського суду м. Києва від 30.05.2016 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.08.2016 у справі №910/21682/15 в частині розгляду кредиторських вимог ОСОБА_5 скасовано, справу №910/21682/15 в цій частині передано на новий розгляд до господарського суду м. Києва.

Постановою Вищого господарського суду України від 25.10.2016 касаційну скаргу Державного підприємства "Сільськогосподарське підприємство "Олександрівське" задоволено частково, касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю фірма ""Астарта-Київ" задоволено частково, ухвалу Господарського суду м. Києва від 30.05.2016 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 04.08.2016 у справі №910/21682/15 в частині розгляду кредиторських вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Тепличне" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Східна вугільна компанія" скасовано, справу №910/21682/15 в цій частині передано на новий розгляд до Господарського суду м. Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.04.2017р. визнано кредиторами у справі № 910/21682/15 по відношенню до боржника:

- ОСОБА_5 з грошовими вимогами у розмірі 74 171,12 грн. та включити їх до першої черги задоволення вимог кредиторів;

- Товариство з обмеженою відповідальністю "Тепличне" з грошовими вимогами у розмірі 29 883 614,73грн., з яких 2436,00грн. вимоги першої черги, 29 881178, 73 грн. вимоги четвертої черги задоволення;

- Товариство з обмеженою відповідальністю "Східна Вугільна Компанія" з грошовими вимогами у розмірі55 163 621,18грн., з яких 2436,00грн.-вимоги першої черги, 55 161 185,18 грн. - вимоги четвертої черги задоволення.

Ухвалою суду зобов'язано розпорядника майна внести відповідні відомості до реєстру вимог кредиторів ДП "Конярство України"; відмовлено ОСОБА_5 у визнанні кредитором на суму 123 224,35грн.; відмовлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Тепличне" у визнанні кредитором на суму 8 492 371,56грн.; відмовлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Східна Вугільна Компанія" у визнанні кредитором на суму 64 471 754,34грн.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Астарта-Київ" звернулось до суду з апеляційною скаргою, просить ухвалу місцевого суду в частині, якою визнано кредиторські вимоги ТОВ "Тепличне", ТОВ "Східна вугільна компанія" скасувати та в частині щодо розгляду вимог кредиторів ТОВ "Тепличне" та ТОВ "Східна вугільна компанія" винести нове судове рішення, яким визнати недійсними договори про відступлення права вимоги, укладені між ТОВ «Агрохімфарм» (первісний кредитор) та ТОВ «Східна вугільна компанія» (новий кредитор) за період з 25.03.2014 по 30.09.2015.

Крім того, Товариство з обмеженою відповідальністю "Астарта-Київ" просить суд апеляційної інстанції відмовити ТОВ «Тепличне» у визнанні кредиторських вимог у справі № 910/21382/15 у повному обсязі; визнати недійсними договори про відступлення права вимоги укладені між ТОВ «Агрофармахім» (первісний кредитор) та ТОВ «Східна вугільна компанія» (новий кредитор) за період з 25.03.2014 по 25.07.2015р.; відмовити ТОВ «Східна вугільна компанія» у визнання кредиторських вимог у справі № 910/21682/15 у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги ТОВ «Астарта - Київ» посилається на порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, недотримання судом першої інстанції вказівок Вищого господарського суду України відповідно до норм ст. 111-12 ГПК України, що є підставами для скасування оскаржуваної ухвали місцевого господарського суду.

Апелянт зазначає, що сторони укладаючи договір про відступлення права вимоги визначили конкретний обсяг зобов»язання, право вимоги на яке передано новому кредитору, та не зазначили права нового кредитора на нарахування інфляційних втрат, штрафу, пені та 3% річних за весь час прострочення зобов'язання, починаючи з моменту виникнення правовідносин між ТОВ «Агрофармахім» і до моменту укладення відповідних договорів про відступлення права вимоги, право на нарахування пені, річних та відсотків за період, ж передував укладенню договорів про відступлення вимог ні до ТОВ «Тепличне» ні до ТОВ «Східна вугільна компанія» не перейшло та могло бути заявлене виключно первісним кредитором ТОВ «Агрофармахім».

Апелянт вважає, що навіть за умови визнання правомірними договорів про відступлення права вимоги ТОВ «Тепличне» могло звернутись з вимогою виключно на суму 15 165 600грн. з яких 14 991 858,75грн. основного боргу, 173 741,27 грн. річних та вимоги ТОВ «СВК» у розмірі 30 711 321, 08 грн., з яких 30 359 483, 95грн. основного боргу, 351 837, 31грн. річних.

Крім того, апелянт вважає, що суд першої інстанції не звернув уваги на ту обставину, що практично всі ухвали про заміну сторони у виконавчому провадженні щодо заміни сторони виконавчого провадження та на підставі яких виникло право у нових кредиторів, як ТОВ «СВК» так і ТОВ «Тепличне» винесені судами 15.10.2016, тобто після порушення провадження у справі про банкрутство, що в свою чергу в силу ст.23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» виключає визнання таких вимог як конкурсних, та суд повинен був зазначити що такі вимоги мають статус поточних та не підлягають включенню до реєстру кредиторів в процедурі розпорядження майном.

Апелянт вважає, що вищезазначені договори про відступлення права вимоги, саме на підставі яких ТОВ «СХІДНА ВУГІЛЬНА КОМПАНІЯ» обґрунтувало свої вимоги до ДП «Конярство України», є недійсними відповідно до приписів ч.1 ст.207 ГК України, виходячи з наступного.

Договори про відступлення права вимоги укладені в березні 2014 року між ТОВ «Агрофармахім» та ТОВ «Східна вугільна компанія» та за умовами яких первісний кредитор ТОВ «Агрофармахім» відступив право вимоги до ДП «Конярство України» новому кредитору ТОВ «Східна вугільна компанія». Всього відступлено вимог на загальну суму 41 764 209, 09 грн.

Однак керівник ТОВ «Агрофармахім» звернувся до господарського суду із заявою про порушення справи про банкрутство вже через два місяці після відступлення права вимоги на суму 41 764 209, 09грн. на користь нового кредитора. Оскільки ТОВ «Агрофармахім» не звернулось до ТОВ «Східна вугільна компанія» в порядку, визначеному п.2.3 та 2.4 договорів про відступлення права вимоги, апелянт вважає, що всі договори про відступлення прав вимоги вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, зокрема з метою уникнути від проведення розрахунків з кредиторами ТОВ «Агрофармахім».

Апелянт зазначає, що ТОВ «СХІДНА ВУГІЛЬНА КОМПАНІЯ» не надавало жодних послуг ДП «Конярство України», не здійснило жодних розрахунків з ТОВ «Агрофармахім», не провело розрахунки з бюджетом щодо сплати податку на прибуток в зв'язку з отриманням доходу на суму 41 764 209, 09грн., а уклало договори про відступлення права та заявило про свої вимоги як кредитора у справі про банкрутство Державного підприємства «Конярство України» з метою заволодіння грошовими коштами та майном останнього.

Апелянт вважає, що договори про відступлення права вимоги укладені в липні 2014, на підставі яких право вимоги ТОВ «Тепличне» перейшло до ТОВ «СХІДНА ВУГІЛЬНА КОМПАНІЯ» та якими ТОВ «Тепличне» обґрунтувало свої вимоги до ДП «Конярство України» є недійсними відповідно до приписів ч.1 ст.207 ГК України, виходячи з наступного.

Керівник ТОВ «Агрофармахім» звернувся до господарського суду із заявою про порушення банкрутство через два місяці після відступлення права вимоги на суму 15 075 750, 89 грн. на користь нового кредитора, не звертаючись до ТОВ «Східна вугільна компанія» в порядку, визначеному п.2.3 та 2.4 вищезазначених договорів про відступлення права вимоги.

На думку апелянта, всі договори про відступлення прав вимоги вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, а саме уникнути проведення розрахунків з кредиторами ТОВ «Агрофармахім», оскільки ТОВ «Тепличне» не надавало жодних послуг ДП «Конярство України», не здійснило жодних розрахунків з ТОВ «Східна вугільна компанія». В свою чергу, ТОВ «Східна вугільна компанія» не провело розрахунків з ТОВ «Агрофармахім», не провело розрахунки з бюджетом щодо сплати податку на прибуток в зв'язку з отриманням доходу на суму 15 075 750, 89 грн., а уклало вказані договори та заявило про свої вимоги як кредитора у справі про банкрутство Державного підприємства «Конярство України» з метою заволодіння грошовими коштами та майном останнього.

Крім того, апелянт вважає, що вищевказані договори про відступлення права вимоги є фіктивними та укладеними всупереч ст.234 ЦК України, оскільки укладені на завідомо невигідних умовах, зокрема, передбачивши в п.2.3 строк виконання щодо проведення розрахунків між первісним та новим кредитором до 2035р. та вказавши на припинення зобов'язання нового кредитора в разі незвернення первісного кредитора із вимогою про оплату протягом 30-ти днів з моменту порушення провадження у справі про банкрутство та враховуючи, що через 2 місяці саме за заявою боржника було порушено провадження у справі про банкрутство, сторони в момент укладення вказаних договорів не мали на меті правових наслідків, викладених в договорі, а саме проведення розрахунків за отримане право виходячи з чого, зазначені правочини щодо відступлення права вимоги мають ознаки фіктивності.

Апелянт вважає, що враховуючи недійсність договорів, укладених між ТОВ «Агрофармахім» та ТОВ «Східновугільна компанія», останнє не набуло права на розпорядження правом вимоги за укладеними договорам, в силу чого не мало повноважень на укладення оспорюваних договорів з ТОВ «Тепличне».

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.06.2017 апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю "Астарта-Київ" передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі головуючого судді: Тищенко А.І., суддів: Отрюха Б.В., Майданевича А.Г.

Ухвалою від 19.06.2017 року порушено апеляційне провадження у справі № 910/21682/15 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Астарта-Київ", справу призначено до розгляду на 03.07.2017, викликано повноважних представників сторін в судове засідання.

Не погодившись з ухвалою Господарського суду м. Києва від 24.04.2017р. у справі № 910/21682/15, Державне підприємство "Конярство України" звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати в частині визнання ОСОБА_5 кредитором з грошовими вимогами у розмірі 74 171, 12 грн. та включення його до першої черги кредиторських вимог у справі та відмовити ОСОБА_5 у визнанні кредиторських вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права та неповне з»ясування обставин справи.

В обґрунтування апеляційної скарги ДП «Конярство України» посилається на те, що між боржником та кредитором укладався трудовий договір на невизначений строк. Отже, відповідно до ч. 1 статті 38 КЗпП ОСОБА_5 мав право у будь-який час розірвати трудовий договір (звільнятися) на загальних підставах, тобто попередивши про це роботодавця письмово (заявою) за два тижні.

Наказом філії «Запорізький кінний завод №86» Державного підприємства «Конярство України» № 154-к від 05.05.2016 року у зв'язку з виробничою необхідністю відмінено дію наказу № 35 від 16.03.2016 та встановлено юрисконсульту кредитору графік роботи згідно штатного розпису та діючого трудового законодавства.

Не погоджуючись із зазначеним наказом та посилаючись на істотні зміни умов праці, кредитор подав заяву про звільнення за вх. № 11 від 05.05.2016року, в якій просив звільнити його за власним бажанням з 05.05.2016 року згідно ч.3 ст. 38 КЗпП України.

Апелянт зазначає, що відповідно до копії наказу № 35 боржник належним чином довів до відома кредитора про відповідні зміни у роботі, доказам чого є розписка про його ознайомлення. Матеріали справи не містять письмової заяви кредитора, що він відмовляється продовжувати роботу у зв'язку із зміною істотних умов праці.

В зв'язку з тим, що кредитором не було зазначено обґрунтованих підстав для звільнення щодо порушень трудового законодавства, керівником філії було надано право юрисконсульту звільнитися за ст. 38 КЗпП України з обов'язковим попередженням за два тижні до звільнення, поставивши на значеній вище заяві відповідну резолюцію.

Апелянт зазначає, що кредитор самовільно залишив роботу до закінчення двотижневого строку попередження, що підтверджується копіями актів від 06.05.2016 року та від 10.05.2016року.

Крім того, 06.05.2016 року кредитору було направлено попередження про звільнення у разі відсутності в робочому місці до 11.05.2016 року. На прохання про надання письмових пояснень про причини його відсутності на роботі заявник письмово повідомив, що вважає датою свого звільнення 05.05.2016 року.

Відповідно до наказу №163-к від 12.05.2016 року ОСОБА_5 було звільнено за прогули без поважних причин на підставі п.4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України правомірно, крім того за період роботи з 06.10.2015 року - 12.05.2016 року йому нараховано компенсацію за невикористану відпустку в кількості вісімнадцять календарних днів.

Апелянт вважає, що вимоги про стягнення невиплаченої заробітної плати, середньої заробітної за час вимушеного прогулу, вихідної допомоги, середньої заробітної плати за час затримки розрахунку та недонарахованих коштів за невикористану щорічну відпустку є похідними від основної вимоги - про поновлення на роботі. На даний час, відсутні підстави для поновлення на роботі, тому зазначені вимоги не можуть бути задоволені.

Ухвалою від 19.06.2017 року порушено апеляційне провадження у справі № 910/21682/15 за апеляційною скаргою Державного підприємства "Конярство України", справу призначено до розгляду на 03.07.2017, викликано повноважних представників сторін в судове засідання.

Ухвалою від 03.07.2017 прийнято апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Астарта-Київ" до спільного розгляду з апеляційною скаргою Державного підприємства "Конярство України", розгляд справи відкладено на 18.07.2017 за клопотанням представника ТОВ "Астарта-Київ" про відкладення розгляду справи, у зв'язку з неможливістю участі в судовому засіданні представника заявника ОСОБА_21

Розпорядженням від 18.07.2017р. № 09-53/2725/17 у зв'язку з перебуванням у відпустці судді Майданевича А.Г., який не є головуючим у справі, справу № 910/21682/15 передано на повторний автоматичний розподіл судових справ.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни колегії суддів від 18.07.2017р. справу № 910/21682/15 передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі головуючого судді: Тищенко А.І., суддів: Отрюха Б.В., Михальської Ю.Б.

Ухвалою від 18.07.2017 року прийнято апеляційні скарги Державного підприємства "Конярство України" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Астарта-Київ" до провадження в складі колегії суддів Київського апеляційного господарського суду: головуючий суддя Тищенко А.І., судді Отрюх Б.В., Михальська Ю.Б.

Ухвалою від 18.07.2017р. розгляд справи відкладено у зв'язку зі зміною складу колегії суддів та для повного та всебічного розгляду справи.

Ухвалою від 20.07.2017 провадження за апеляційними скаргами Державного підприємства "Конярство України" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Астарта-Київ" на ухвалу Господарського суду м. Києва від 24.04.2017р. у справі № 910/21682/15 зупинено до повернення матеріалів справи № 910/21682/15 до Київського апеляційного господарського суду.

Розпорядженням від 12.09.2017р. № 09-53/3668/17, у зв'язку з перебуванням у відпустці судді Отрюха Б.В., який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), справу № 910/21682/15 передано на повторний автоматичний розподіл.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційні скарги Державного підприємства "Конярство України" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Астарта-Київ" передано для розгляду колегії суддів у складі головуючого судді: Тищенко А.І., суддів: Михальської Ю.Б., Майданевича А.Г.

Ухвалою від 12.09.2017 прийнято апеляційні скарги Державного підприємства "Конярство України", Товариства з обмеженою відповідальністю "Астарта-Київ" до провадження у складі колегії суддів Київського апеляційного господарського суду: головуючий суддя Тищенко А.І., судді Михальська Ю.Б., Майданевич А.Г., апеляційне провадження у справі № 910/21682/15 поновлено, справу призначено до розгляду на 26.09.2017.

Розпорядженням від 25.09.2017р. № 09-53/3843/17 у зв'язку з перебуванням у відпустці судді Михальської Ю.Б., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), справу № 910/21682/15 передано на повторний автоматичний розподіл.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни колегії суддів від 25.09.2017р. справу № 910/21682/15 передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі головуючого судді: Тищенко А.І., суддів: Майданевича А.Г., Скрипки І.М.

Ухвалою від 25.09.2017 прийнято апеляційні скарги Державного підприємства "Конярство України", Товариства з обмеженою відповідальністю "Астарта-Київ" до провадження в новому складі колегії суддів Київського апеляційного господарського суду.

Ухвалою від 26.09.2017 розгляд справи відкладено на 10.10.2017 за клопотанням ТОВ "Астарта - Київ" про витребування у ДП "Конярство України" додаткових доказів, а саме: розрахунку заборгованості ДП "Конярство України" перед ТОВ "Східна вугільна компанія" та ТОВ "Тепличне" на момент порушення провадження у справі про банкрутство, згідно бухгалтерського обліку підприємства.

В судове засідання з'явились представники прокуратури, ДП "Конярство України", Арбітражний керуючий Атаманенко С.В., ТОВ "Астарта-Київ", ТОВ "Східна вугільна компанія", Міністерства аграрної політики та продовольства України, ТОВ "Тепличне", Головного територіального управління юстиції у місті Києві, ОСОБА_5 особисто.

Інші представники в судове засідання не з"явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомлено.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку представників прокуратури, ДП "Конярство України", Арбітражного керуючого Атаманенко С.В., ТОВ "Астарта-Київ", ТОВ "Східна вугільна компанія", Міністерства аграрної політики та продовольства України, ТОВ "Тепличне", Головного територіального управління юстиції у місті Києві, ОСОБА_5 колегія приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності інших представників сторін, оскільки вони не скористалися своїми правами, передбаченими статтею 22 ГПК України та виходячи з того, що явка сторін не визнавалася обов'язковою судом апеляційної інстанції, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статті 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія встановила наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Тепличне» звернулось до суду з кредиторськими вимогами до Державного підприємства «Конярство України», які з урахуванням уточнень складають суму 38 373 550 грн. 29 коп.

Заявлені ТОВ «Тепличне» вимоги виникли на підставі договорів поставки № 3259 від 26.04.2012 року, № 3622 від 06.08.2012 року, № 05/08/12-П від 05.08.2012 року, № 3148 від 20.04.2012 року, № 3133 від 19.04.2012 року, договору про виконання сільськогосподарських робіт № 45 від 01.04.2012 року, договорів поставки насіння № 4227 від 12.04.2013 року, № 4323 від 30.04.2013 року, № 4228 від 12.04.2013 року, біржових договорів № 19 від 16.05.2012 року, № 22 від 16.05.2012 року, № 6 від 11.05.2012 року, № 5 від 11.05.2012 року, № 20 від 16.05.2012 року, № 7 від 11.05.2012 року, № 9 від 11.05.2012 року, договорів поставки засобів захисту рослин № 4218 від 11.04.2013 року, № 4222 від 12.04.2013 року та складають основний борг в розмірі 15 075 750 грн. 89 коп., інфляційне збільшення суми боргу в розмірі 12 005 619 грн. 29 коп., 3 % річних в розмірі 945 202 грн. 69 коп., пеню в розмірі 6733357 грн. 30 коп., штраф в розмірі 855 897 грн. 00 коп., судовий збір в розмірі 187 088 грн. 24 коп., 30 % річних в розмірі 2 570 634 грн. 88 коп. та підтверджуються наявними в матеріалах справи копіями видаткових накладних, доручень на отримання товару, актів надання послуг, договорів відступлення права вимоги, а також рішень господарського суду м. Києва від 08.06.2015 року у справі № 910/6176/15-г, від 28.10.2015 року у справі № 910/342/15-г, від 12.05.2015 року у справі № 910/5005/15-г, від 27.04.2015 року у справі № 910/6177/15-г, від 08.06.2015 року у справі № 910/5663/15-г, від 23.03.2015 року у справі № 910/2814/15-г, від 12.05.2015 року у справі № 910/6174/15-г, від 09.04.2015 року у справі № 910/2771/15-г, від 16.03.2015 року у справі № 910/921/15-г, від 16.03.2015 року у справі № 910/2813/15-г, від 17.03.2015 року у справі № 910/901/15-г, від 20.05.2015 року у справі № 910/6175/15-г та ухвал господарського суду м. Києва від 18.01.2016 року у справі № 910/6176/15-г, від 25.01.2016 року у справі № 910/342/15-г, від 16.02.2016 року у справі № 910/5005/15-г, від 22.01.2016 року у справі № 910/6177/15-г , від 20.01.2016 року у справі № 910/5663/15-г, від 14.01.2016 року у справі № 910/2814/15-г, від 24.12.2015 року у справі № 910/6174/15-г, від 25.02.2016 року у справі № 910/2771/15-г, від 28.12.2015 року у справі № 910/921/15-г, від 28.12.2015 року у справі № 910/2813/15-г, № 910/901/15-г від 12.01.2016 року , 25.12.2015 року у справі № 910/6175/15-г.

Також Товариство з обмеженою відповідальністю «Східна вугільна компанія» звернулось до суду з кредиторськими вимогами до Державного підприємства «Конярство України», які з урахуванням уточнень складають суму 119 632 979 грн. 52 коп.

Заявлені кредитором вимоги виникли на підставі договорів оренди транспортного засобу № 4170 від 12.03.2013 року, № 8-04 від 08.02.2012 року, № 8 від 01.04.2012 року, № 8-022 від 08.02.2012 року, № 8-021 від 08.02.2012 року, № 9 від 01.08.2012 року, № 10 від 01.08.2012 року, № 3714 від 08.05.2012 року, № 8-03 від 08.02.2012 року, № 4191 від 12.04.2013 року, договорів поставки товару № 1541 від 01.04.2012 року , № 3651 від 22.08.2012 року, № 3605 від 31.07.2012 року, № 4233 від 01.04.2013 року, № 3774 від 01.10.2012 року, № 2965 від 03.04.2012 року, № 4188-У від 01.04.2013 року, № 3628 від 15.08.2012 року, № 2012/2 від 06.08.2012 року, № 2012 від 01.03.2012 року, № 3425 від 30.05.2012 року, № 3319 від 01.03.2012 року, № 3424 від 30.05.2012 року, № 3624 від 01.08.2012 року, № 3653 від 22.08.2012 року, № 4189-У від 01.04.2013 року, № 2012/2 від 06.08.2012 року, № 2185 від 05.04.2012 року, договорів про надання поворотно-фінансової допомоги № 20/02-12ф від 20.02.2012 року, № 10/05-12ф від 10.05.2012 року, № 16/03-12ф від 16.03.2012 року, № 29/02-12ф від 29.02.2012 року, № 19/04-12ф від 19.04.2012 року, № 01/031вфп від 01.03.2012 року, № 8-02 від 08.02.2012 року, № 26/03-12ф від 26.03.2012 року, № 24/05-13ф від 24.05.2013 року, № 20/09-12ф від 20.09.2012 року, № 01/03вфп від 01.03.2012 року, № 06/05-13ф від 06.05.2012 року, №17/02-12ф від 17.02.2012 року, № 2909-11ф від 29.09.2011 року, № 02/03-12ф від 02.03.2012 року, №12/04-12ф від 12.04.2012 року, № 12/04-12ф від 12.04.2012 року, №15/09-11ф від 15.09.2011 року, № 15/11-12ф від 15.11.2012 року, №18/05-12ф від 18.05.2012 року, № 20/04-12ф від 20.04.2012 року, № 21/02-12ф від 21.02.2012 року, № 25/04-12ф від 25.04.2012 року, № 29/03-12ф від 29.03.2012 року, № 30/08-11ф від 30.08.2011 року, № 2809-11ф від 28.09.2011 року, № 18/10-11ф від 18.10.2011 року, № 29/03-12фп від 29.03.2012 року, № 05/03-12ф від 05.03.2012 року, № 09/08-12ф від 09.08.2012 року, № 26/10-11ф від 26.10.2011 року, № 15/03-12ф від 15.03.2012 року, № 02/03-12ф від 02.03.2012 року, № 27/02-12ф від 27.02.2012 року, біржових договорів №12 від 12.05.2012 року, №13 від 12.05.2012 року, № 15 від 12.05.2012 року, №17 від 16.05.2012 року, №28 від 22.05.2012 року, №24 від 21.05.2012 року, № 34 від 31.07.2012 року, №32 від 21.06.2012 року, №27 від 21.05.2012 року, №30 від 08.06.2012 року, № 01/03-Д від 01.03.2012 року, № 35 від 31.07.2012 року, № 05/08/12-П1 від 05.08.2012 року, № 8 від 11.05.2012 року, № 16 від 12.05.2012 року, № 31 від 08.06.2012 року, № 33 від 08.06.2012 року, № 10 від 11.05.2012 року, № 11 від 12.05.2012 року, № 25 від 21.05.2012 року, № 26 від 21.05.2012 року, № 14 від 12.05.2012 року, № 4196 від 15.04.2013 року, № 18 від 16.05.2012 року, договорів про виконання сільськогосподарських робіт № 46 від 01.04.2012 року, № 48 від 01.04.2012 року, № 4256 від 01.03.2013 року, № 25/5 (послуги 2012) від 01.04.2012 року, №24/5 (послуги 2012) від 01.04.2012 року, № 50 від 01.04.2012 року, № 68 від 01.04.2012 року, № 4257 від 01.03.2013 року, № 69 від 01.04.2012 року, договорів купівлі-продажу № 3017 від 30.03.2012 року, № 09/10/12 від 09.10.2012 року, № 25/03-14 від 19.04.2012 року, договорів купівлі-продажу незавершеного виробництва № 0402-01/01 від 28.02.2014 року, № 0402-01/02 від 28.02.2014 року та видаткових накладних № 1830 від 29.05.2012 року, № 3249 від 27.12.2012 року, № від 30.07.2012 року, № 2019 від 04.10.2011 року, складають основний борг в розмірі 41 763 749 грн. 61 коп., інфляційне збільшення суми боргу в розмірі 30 458 848 грн. 37 коп., пеню за порушення строків оплати поставленого товару та наданих послуг в розмірі 37 870 699 грн. 82 коп., штраф за порушення строків оплати поставленого товару та наданих послуг в розмірі 6 673 629 грн. 17 коп., 3% річних в розмірі 2 814 488 грн. 51 коп., судовий збір в розмірі 7 218 грн. 00 коп., 30 % річних в розмірі 41 910 грн. 04 коп. та витрати зі сплати судового збору за звернення до суду з заявою про визнання грошових вимог до боржника в розмірі 2 436 грн. 00 коп. та підтверджуються доданими до заяви копіями видаткових накладних, доручень на отримання товару, актів надання послуг, платіжних доручень, договорів відступлення права вимоги тощо.

Скасовуючи ухвалу Господарського суду м. Києва від 30.05.2016 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 04.08.2016 у справі №910/21682/15 в частині розгляду кредиторських вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Тепличне" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Східна вугільна компанія" та направляючи справу в цій частині на новий розгляд Вищий господарський суд України звернув увагу на те, що:

- судами попередніх інстанцій в порушення ст.ст. 43, 82 ГПК України не досліджувався ні Статут ДП "Конярство України", ні положення філії, не було встановлено наявність повноважень у філій і підписантів на їх укладення, не витребувано у боржника копій статуту, положень про філії, довіреностей;

- суди попередніх інстанцій не звернули увагу на той факт, що вказаними договорами про відступлення права вимоги встановлено конкретний обсяг прав вимоги, виражений у числовому значенні, які переходять до нових кредиторів;

- судами попередніх інстанцій не досліджено в повній мірі обставин справи, пов'язаних із моментом переходу до ТОВ "Тепличне" та ТОВ "СВК" прав стягувачів за відповідними судовими рішеннями;

- судом апеляційної інстанції не наведено мотивів відступлення від правової позиції Верховного Суду України щодо застосування/незастосування до спірних правовідносин положень глави 73 ЦК України ("Факторинг"), наведеної у постановах Верховного Суду України від 25.05.2016 року у справі №3-477г16 та від 25.05.2016 року у справі №3-254гс16.

Відповідно до ч. 1 ст. 111-12 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Щодо повноважень наявність повноважень у філій і підписантів на укладення первісних договорів, права вимоги за якими в подальшому перейшли до ТОВ "Тепличне" та ТОВ "СВК" колегія зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 55 Господарського Кодексу України суб'єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов'язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов'язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством. Суб'єктами господарювання є:

1) господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку;

2) громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку.

Згідно зі ст. 87 ЦК України для створення юридичної особи її учасники (засновники) розробляють установчі документи, які викладаються письмово і підписуються всіма учасниками (засновниками), якщо законом не встановлений інший порядок їх затвердження.

Установчим документом товариства є затверджений учасниками статут або засновницький договір між учасниками, якщо інше не встановлено законом.

Частино 1 ст. 92 ЦК України встановлено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.

Відповідно до ст. 95 ЦК України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій.

Представництвом є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи.

Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ГК України підприємство може складатися з виробничих структурних підрозділів (виробництв, цехів, відділень, дільниць, бригад, бюро, лабораторій тощо), а також функціональних структурних підрозділів апарату управління (управлінь, відділів, бюро, служб тощо). Функції, права та обов'язки структурних підрозділів підприємства визначаються положеннями про них, які затверджуються в порядку, визначеному статутом підприємства або іншими установчими документами.

За змістом п. 4.1 Статуту ДП "Конярство України" в редакції, затвердженій наказом Міністерства аграрної політки та продовольства України №76 від 16.03.2011 р., підприємство є юридичною установою та володіє закріпленим за ним на праві господарського відання майном. Права та обов'язки юридичної особи підприємство набуває з дня його державної реєстрації, яка проводиться згідно з чинним законодавством.

Пунктом 4.5 Статуту передбачено, що підприємство за погодженням із уповноваженим органом може створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи (далі - Філії). Такі філії діють відповідно до положення по них, погодженого уповноваженим органом управління та затвердженого наказом директора підприємства.

З матеріалів справи вбачається, що ДП "Конярство України" має 14 філій. Значна кількість первісних договорів, права вимоги за якими в подальшому перейшли до ТОВ "Тепличне" та ТОВ "СВК", були укладені відповідними філіями ДП "Конярство України".

Положення про філії ДП "Конярство України" були затверджені наказами ДП "Конярство України" №2 від 07.06.2011 р., №3 від 08.06.2011 р., №4 від 08.06.2011 р., №6 від 14.06.2011 р., №7 від 14.06.2011 р., №8 від 14.06.2011 р., №9 від 14.06.2011 р., №10 від 21.06.2011 р., №11 від 21.06.2011 р., №12 від 21.06.2011 р., №13 від 21.06.2011 р., №24 від 24.11.2011 р., №6 від 30.01.2012 р. та №8 від 11.02.2013 р. за погодженням з Міністерством аграрної політики та продовольства України.

Пунктами 4.1 вказаних положень визначено, що філіє не є юридичною особою, а є відокремленим підрозділом ДП "Конярство України".

Відповідно до п. 4.3 Положень у відносинах з державними органами і суб'єктами господарської діяльності філія виступає як представник ДП "Конярство України" і діє у межах, наданих законами України та цими положеннями повноважень.

За змістом п. 7.1 Положень філія має право:

- користуватися майном, закріпленим за нею ДП "Конярство України", для здійснення своєї господарської діяльності;

- від імені ДП "Конярство України" вступати у правовідносини, набувати майнових прав і немайнових прав та нести зобов'язання в порядку, передбаченому цим положенням та чинним законодавством України;

- видавати накази та інші розпорядчі документи з питань діяльності філії, що не суперечать чинному законодавству України та цим положенням;

- планувати, організовувати і здійснювати усі види діяльності, не забороненої чинним законодавством України, виходячи із відповідних планів і програм ДП "Конярство України".

На підставі викладеного, колегія приходить до висновку про те, що філіями ДП "Конярство України" правомірно укладалися первинні договори купівлі-продажу, поставки товарів тощо, з метою ведення власної господарської діяльності. Таким чином, ДП "Конярство України" несе відповідальність за зобов'язаннями Філії відповідно до п. 4.6 Положень про філії.

Крім того, переважна більшість первинних договорів була укладена безпосередньо юридичною особою ДП "Конярство України" (зокрема, біржові договори, договори про надання поворотно-фінансової допомоги), а в матеріалах справи містяться листи ДП "Конярство України", в яких підприємство визнає суми заборгованості за первинними договорами, укладеними філіями.

Щодо укладених Товариством з обмеженою відповідальністю "Тепличне" та Товариству з обмеженою відповідальністю "Східна Вугільна Компанія" договорів відступлення прав вимоги, на яких ґрунтуються кредиторські вимоги вказаних осіб, колегія зазначає наступне.

Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, проте не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами ( ч.3 ст. 6 ЦК України).

Згідно 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Із наведеної норми права визначення договору факторингу можна виділити наступні його ознаки: 1) фактор (новий кредитор) надає послуги по фінансуванню діяльності клієнта (первісний кредитор) шляхом надання в його розпорядження коштів; 2) такі послуги надаються за винагороду у вигляді здійснення клієнтом (первісний кредитор) відповідної плати послуг фактора (новий кредитор); 3) грошові кошти передаються в рахунок грошової вимоги клієнта (первісного кредитора) до третьої особи (боржника). Отже, обов'язковою умовою договору факторингу є оплата, яку має здійснити первісний кредитор (клієнт) новому кредитору (фактору) за надання в його розпорядження коштів під відступлення права вимоги. При цьому, таку плату здійснює саме клієнт (первісний кредитор), а не навпаки.

За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договір цесії, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Відповідно, здійснення фінансування первісного кредитора шляхом купівлі у нього новим кредитором права грошової вимоги, що, зокрема, допускається за договором факторингу (ч. 1 ст. 1084 ЦК України) за відсутності обов'язку у первісного кредитора сплачувати новому кредитору винагороду за надання таких послуг, не є підставою для кваліфікації договору факторингу. У такому випадку (відсутність плати первісного кредитора за надані йому послуги) між сторонами виникають правовідносини з договору купівлі-продажу права вимоги, до яких застосовуються положення про відступлення права вимоги (ч. 3 ст. 653 ЦК України).

За практикою Верховного Суду України, викладеною у постанові Судової палати у господарських справах від 10.07.2007 року у справі № 26/347-06-6531 та у постанові Судових палат у цивільних та господарських справах від 06.07.2015 року у справі № 6-301цс15, саме право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України ).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Як вбачається з матеріалів справи, укладаючи договори про відступлення права вимоги сторони керувалися положеннями статей 512, 513, 514 ЦК України.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов'язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

З урахуванням зазначених норм права та встановлених обставин, колегія приходить до висновку, що договори про відступлення права вимоги, на підставі яких до ТОВ "Тепличне" та ТОВ "СВК" перейшло право вимоги до боржника, є саме договорами відступлення права вимоги, а не договорами факторингу.

Аналогічна позиція містяться у постанові Верховного Суду України від 06.07.2015 р. у справі №6-301цс15.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Матеріали справи не містять, а учасниками судового процесу не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту визнання недійсними в судовому порядку договорів про відступлення прав вимоги, укладених з Товариством з обмеженою відповідальністю "Тепличне" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Східна вугільна компанія".

Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом умов договорів про відступлення права вимоги, які містяться в матеріалах справи, первісний кредитор передав, а новий кредитор прийняв на себе право вимоги грошових зобов'язань до боржника (ДП "Конярство України"), що належало первісному кредитору на підставі первинних договорів.

Також вказаними договорами передбачено, що первісний кредитор передає, а новий кредитор одержує право (замість первісного кредитора) вимоги з боржника належного виконання його грошового зобов'язання, а саме сплати грошової заборгованості по первісним договорам із зазначення конкретної суми заборгованості боржника.

Враховуючи викладене, колегія приходить до висновку про те, що за договорами про відступлення права вимоги до ТОВ "Тепличне" та ТОВ "СВК" перейшли не всі права кредитора у первісних зобов'язання боржника (ДП "Конярство України"), а лише право вимагати сплати суми основної заборгованості, розмір якої за погодженням сторін був визначений умовами таких договорів.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

За змістом ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, до ТОВ "Тепличне" та ТОВ "СВК" згідно умов укладених договорів про відступлення права вимоги перейшло виключно право стягнення з боржника (ДП "Конярство України") суми основної заборгованості, а не всі права кредитора, передбачені первинними договорами (в тому числі, щодо стягнення неустойки за порушення виконання грошового зобов'язання).

Крім того, за частиною договорів про відступлення права вимоги на користь нового кредитора перейшло право вимоги до боржника, що випливало із відповідних рішень судів, які набрали законної сили та виконуються у примусовому порядку.

Вказаними рішеннями на користь стягувачів з боржника не були стягнути жодні штрафні санкції, а самі договори про відступлення прав вимоги не містять посилань на перехід до нових кредиторів усіх прав (в тому числі, стягнення неустойки).

Враховуючи викладене, колегія приходить до висновку про те, що ТОВ "Тепличне" та ТОВ "СВК" було неправомірно включено до кредиторських вимог пеню та штрафи за прострочення виконання боржником грошових зобов'язань.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 09.11.2016 р. у справі №9/5014/969/2012(5/65/2011).

На підставі викладеного, колегія приходить до висновку про те, що включення до складу основної заборгованості ДП "Конярство України" сум інфляційних втрат та відсотків річних є правомірним та таким, що ґрунтується на приписах чинного законодавства України.

Щодо посилання Вищого господарського суду України на недослідження обставин справи, пов'язаних із моментом переходу до ТОВ "Тепличне" та ТОВ "СВК" прав стягувачів за відповідними судовими рішеннями, колегія зазначає, що до матеріалів справи були долучені належним чином засвідчені докази, а саме ухвали Господарського суду міста Києва про заміну стягувача за наказами про стягнення з ДП "Конярство України" на користь ТОВ "Тепличне" та ТОВ "СВК" грошових коштів.

Крім того, представником ДП «Конярство Украни» за клопотанням ТОВ "Астарта-Київ" надано 10.10.2017 через відділ документального забезпечення суду довідку, згідно якої на момент порушення провадження у справі про банкрутство згідно бухгалтерського обліку підприємства, існувала заборгованість перед ТОВ «Агрофармахім», яка була частково переуступлена ТОВ «Східна вугільна компанія» та ТОВ «Тепличне» з урахуванням відступлення прав вимоги згідно з наданими копіями договорів. Відповідно до інформації щодо зазначеної кредиторської заборгованості, наданої філіями ДП «Конярство України» станом на 30.05.2015 заборгованість становить 56 509 356, 42 грн.

Враховуючи вищевикладене, колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про часткове визнання кредиторських вимог ТОВ "Тепличне" на суму 29 881 178,73 грн. та ТОВ "Східна Вугільна Компанія" на суму 55 161 185,18 грн. та включення їх до четвертої черги.

Відповідно до ст. 43 ГПК України Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об»єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (ч.1 ст.32 Господарського процесуального кодексу України).

Колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Астарта-Київ", оскільки вони не спростовують правильності висновків місцевого суду та не можуть бути підставами для скасування ухвали місцевого господарського суду.

Щодо кредиторських вимог ОСОБА_5 до Державного підприємства "Конярство України" з урахуванням уточнень, на суму 129 345,61 грн., які включають в себе недонараховані кошти на оздоровлення у розмірі 597,28 грн., середній заробіток з дати звільнення по дату фактичного розрахунку у розмірі 37 166,76 грн., компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 152,22 грн. та моральну шкоду у розмірі 91 429,35 грн., колегія встановила наступне.

16.04.2014 ОСОБА_5 був прийнятий на посаду юрисконсульта до філії "Запорізький кінний завод № 86" ДП "Конярство України" відповідно до наказу № 96-к.

25.06.2015 року наказом філії № 180-к ОСОБА_5 звільнено з посади за згодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 116 цього Кодексу при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Звертаючись до суду із заявою з кредиторськими вимогами до боржника, ОСОБА_5 посилається на те, що згідно розрахункового листа за листопад 2014 року йому було нараховано оздоровчих в сумі 1 294,72 грн., в той час як колективним договором, чинним на той момент, передбачено виділяти кошти на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу, який на той час становив 1 892,00 грн. ОСОБА_5 вважає, що у боржника наявна заборгованість у сумі 597,28 грн. недонарахованих коштів на оздоровлення.

Крім того, враховуючи подані ОСОБА_5 заяви про збільшення та доповнення, заявником вказується на необхідність включення до суми кредиторських вимог грошових коштів:

- 230,37 грн. (розмір невиплачених лікарняних);

- 73 191,25 грн. (розмір заборгованості у сумі середнього заробітку з дати звільнення по дату фактичного розрахунку);

- 152,22 грн. (компенсація втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати);

- 123 224,35 грн. (моральна шкода, завдана керівництвом філії, що призвело до погіршення здоровця та додаткових зусиль для організації свого (сімейного) життя).

Щодо вказівок Вищого господарського суду України, викладених у постанові від 25.10.2016 р., колегія зазначає, що згідно з п. 4.1 Положення про філію "Запорізький кінний завод № 86" ДП "Конярство України" філія не є юридичною особою, а є відокремленим підрозділом ДП "Конярство України".

ДП "Конярство України" несе відповідальність за зобов'язаннями Філії (п. 4.6 вказаного Положення).

Таким чином, ОСОБА_5 правомірно згідно норм діючого законодавства України звернувся з грошовими вимогами саме до ДП "Конярство України" як юридичної особи, відповідальної за зобов'язаннями Філії "Запорізький кінний завод № 86" ДП "Конярство України".

Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначених в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною 1 ст. 117 КЗпП України встановлено обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Тобто підставою відповідальності власника (підприємства) відповідно до вказаної статті є склад правопорушення, який включає два юридичних факти - порушення власником строків розрахунку при звільненні (ст. 116 КЗпП України) та вина власника. Усяке явище, яке перешкоджає власникові належно виконати свої обов'язки перед працівником, якщо власник проявляв належну дбайливість щодо цього, виключає вину власника.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

За змістом ст. 1 Закону про банкрутство кредитор - юридична або фізична особа, а також органи доходів і зборів та інші державні органи, які мають підтверджені у встановленому порядку документами вимоги щодо грошових зобов'язань до боржника; конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника; поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство; забезпечені кредитори - кредитори, вимоги яких забезпечені заставою майна боржника (майнового поручителя).

Частинами 1, 3, 6, 8 ст. 23 Закону про банкрутство передбачено, що конкурсні кредитори за вимогами, які виникли до дня порушення провадження у справі про банкрутство, зобов'язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом тридцяти днів від дня офіційного оприлюднення оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство. Заява кредитора має містити: найменування господарського суду, до якого подається заява; ім'я або найменування боржника, його місцезнаходження або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи та реєстраційний номер облікової картки платника податків (за наявності); ім'я або найменування кредитора, його місцезнаходження або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи та реєстраційний номер облікової картки платника податків (за наявності); розмір вимог кредитора до боржника з окремим зазначенням суми неустойки (штрафу, пені); виклад обставин, які підтверджують вимоги до боржника, та їх обґрунтування; відомості про наявність заставного майна боржника, яке є забезпеченням вимог; перелік документів, які додаються до заяви, а також докази сплати судового збору, докази надсилання копії заяви боржнику і розпоряднику майна та документи, які підтверджують грошові вимоги до боржника. Заяви з вимогами конкурсних кредиторів або забезпечених кредиторів, у тому числі щодо яких є заперечення боржника чи інших кредиторів, розглядаються господарським судом у попередньому засіданні суду, за наслідками розгляду яких господарський суд ухвалою визнає чи відхиляє (повністю або частково) вимоги таких кредиторів. Вимоги конкурсних кредиторів, визнані боржником або господарським судом, вносяться розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів.

Отже, правомірність та обґрунтованість грошових вимог кредитора до боржника визначає господарський суд незалежно від того чи визнавались ці вимоги боржником разом з розпорядником майна, чи ні. При цьому, обов'язок кредитора полягає у доведенні обґрунтованості своїх вимог до боржника перед судом належними та достатніми доказами, оскільки відповідно до ст. 23 Закону про банкрутство, конкурсні кредитори одночасно зі заявою про грошові вимоги до боржника зобов'язані подати до господарського суду документи, що їх підтверджують, а саме первинні документи, визначені законодавством про бухгалтерський облік, зокрема, договорами (угодами), накладними, рахунками, актами приймання-передачі, актами виконаних робіт тощо, виконавчі документи або рішення суду, яке набрало законної сили. Непідтвердження грошових вимог кредитором належними та достатніми доказами може бути підставою для відмови господарським судом у визнанні грошових вимог такого кредитора.

Згідно з ч. 1 ст. 33, ч. 2 ст. 34 та ч. 2 ст. 36 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Оригінали документів подаються, коли обставини справи відповідно до законодавства мають бути засвідчені тільки такими документами, а також в інших випадках на вимогу господарського суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Господарського процесуального кодексу України судове рішення приймається за результатами обговорення усіх обставин справи, а ч. 1 ст. 43 названого Кодексу передбачено всебічний, повний і об'єктивний розгляд в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Відповідно до ст. 94 КЗпП України, ч. 1 ст. 1 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник, або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ст. 2 Закону України "Про оплату праці" до структури заробітної плати включаються виплати за виконану роботу, а також гарантії та компенсації за невідпрацьований час.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власниками або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст. 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа організація повинні виплатити його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, затримка розрахунку при звільненні за своєю природою пов'язана з трудовими відносинами та відноситься до структури заробітної плати.

Вказана позиція кореспондується з рішенням Верховного Суду України, який дійшов висновку, що за своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання. Це є компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку, на яку не поширюється дія мораторію, передбачена Законом України про банкрутство (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 14.11.2012 у справі № 6-139цс12).

Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не належить до неустойки і не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання, а є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці.

На підставі вищевикладеного колегія приходить до висновку про часткове визнання кредиторських вимог ОСОБА_5 у межах суми 74 171,12 грн. та включення їх до першої черги задоволення вимог кредиторів боржника згідно з п. 1 ч. 1 ст. 45 Закону про банкрутство.

В частині вимог ОСОБА_5 про стягнення з боржника моральної шкоди у розмірі 123 224,35 грн.слід відмовити, виходячи з наступних підстав.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду встановлені ст. 1167 Цивільного кодексу України, згідно із ч. 1 якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 1 ст. 23 Цивільного кодексу України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно із п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 р. №4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 р. №4 визначено, що суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Колегія погоджується з висновком місцевого суду про те, що заявником не доведено належними та допустимими доказами існування підстав для покладення на відповідача обов'язку по відшкодуванню моральної шкоди у розмірі 123 224,35 грн., а отже у задоволенні заяви в частині визнання ОСОБА_5 кредитором боржника на зазначену суму необхідно відмовити.

Відповідно до ст. 43 ГПК України Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об»єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Статтями 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (ч.1 ст.32 Господарського процесуального кодексу України).

Колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скари ДП «Конярство України», оскільки вони не спростовують правильності висновків місцевого суду та не можуть бути підставами для скасування ухвали суду.

Статтями 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що ухвала Господарського суду міста Києва від 24.04.2017 року у даній справі є такою, що відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже підстав для її скасування або зміни не вбачається, в зв'язку з чим апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105, 106 ГПК України та Законом України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Конярство України" на ухвалу Господарського суду м. Києва від 24.04.2017р. у справі № 910/21682/15 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Астарта-Київ" на ухвалу Господарського суду м. Києва від 24.04.2017р. у справі № 910/21682/15 залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду м. Києва від 24.04.2017р. у справі № 910/21682/15 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/21682/15 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді А.Г. Майданевич

І.М. Скрипка