донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

19.10.2017 р. справа №908/1152/17

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя суддіДучал Н.М., Будко Н.В., Геза Т.Д.
секретар судового засідання за участю представників сторін: від позивача від відповідача Шемякіна Є.О. ОСОБА_5, за довіреністю ОСОБА_6, за довіреністю
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Віра-2", м. Запоріжжя
на рішення господарського суду Запорізької області
від03.07.2017 (підписано 06.07.2017)
у справі№ 908/1152/17 (суддя Ярешко О.В.)
за позовомОСОБА_7, м. Запоріжжя
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Віра-2", м. Запоріжжя
простягнення 579 636,50 грн.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_7 звернувся до господарського суду Запорізької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Віра-2" про стягнення 579 636,50 грн., з яких 519 622,98 грн. матеріальні витрати від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів; 60 013, 52 грн. 3% річних.

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням господарського суду Запорізької області по справі № 908/881/13-г від 27.01.2016 позов ОСОБА_7 задоволено, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Віра-2" 446 170,00 грн. вартості частки в статутному капіталі товариства. Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 25.04.2016 у справі 908/881/13-г рішення Господарського суду Запорізької області по справі № 908/881/13-г від 27.01.2016 залишено без змін. Відповідачем вказана заборгованість не сплачена. Керуючись ст. 625 Цивільного кодексу України, на прострочену заборгованість позивачем нараховані та вимагаються до стягнення інфляційні втрати у розмірі 519 622,98 грн. та 3 % річних у розмірі 60 013,52 грн. за період з 02.12.2012 по 30.05.2017, тобто з моменту виникнення у відповідача обов'язку щодо сплати позивачу розміру частки в статутному капіталі товариства.

Відповідачем у відзиві на позовну заяву було заявлено про застосування строку позовної давності.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 03.07.2017 у справі №908/1152/17 позовні вимоги ОСОБА_7 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Віра-2" задоволено частково.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Віра-2", звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апелянт вважає, що судом неправильно застосовані норми матеріального права, в результаті чого сума коштів, стягнута рішенням, значно перевищує дійсний розмір заборгованості відповідача; ухвалюючи оспорюване рішення суд частково змінив позовні вимоги позивача, який просив стягнути матеріальні витрати від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, проте суд стягнув суму матеріальних втрат, що на думку відповідача не є тотожним. Крім того, судом не враховано і дату коли була встановлена дійсна сума боргу відповідача перед позивачем, в результаті чого стягнута сума боргу значно завищена та існує факт неправильного застосування судом норм матеріального права. Вважає, що в результаті недоведеності та застосування заявленого відповідачем строку позовної давності, господарський суд мав повністю відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 16.08.2017 прийнято апеляційну скаргу до провадження.

У відзиві позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення господарського суду Запорізької області від 03.07.2017 у справі №908/1152/17 без змін. Наполягає, що до цього часу відповідачем розрахунки з позивачем не проведені. Звертаючись до суду з позовом позивач, вимагаючи стягнення 519 622,98 грн., послався на ст.625 Цивільного кодексу України. Вважає прийняте судом рішення законним та обґрунтованим.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 04.09.2017 задоволено клопотання ОСОБА_7 про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

У зв'язку із тимчасовою непрацездатністю члена колегії-судді Гези Т.Д., протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів сформовано судову колегію у наступному складі: головуючий суддя Дучал Н.М., судді Будко Н.В., Склярук О.І.

Розгляд апеляційної скарги відкладався.

У зв'язку з перебуванням члена колегії-судді Склярук О.І. у відпустці, протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів сформовано судову колегію у наступному складі: головуючий суддя Дучал Н.М., судді Будко Н.В., Геза Т.Д.

В судових засіданнях представники апелянта підтримували доводи та вимоги апеляційної скарги в повному обсязі.

Представник позивача заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив суд рішення господарського суду Запорізької області від 03.07.2017 у справі №908/1152/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Згідно з положеннями ст.101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішень місцевого господарського суду в повному обсязі.

У відповідності до п.п. 1,3 частини 2 ст.129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом та змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами (ст.ст. 42, 43 Господарського процесуального кодексу України).

Вивчивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, заслухавши в судових засіданнях пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Донецьким апеляційним господарським судом встановлено наступне.

Рішенням Господарського суду Запорізької області у справі 908/881/13-г від 27.01.2016, яке залишено без змін Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 25.04.2016 у справі 908/881/13-г та Постановою Вищого господарського суду України від 19.07.2016, з Товариства з обмеженою відповідальністю "Віра-2" на користь ОСОБА_7 стягнуто 446 170,00 грн. вартості частки в статутному капіталі товариства.

Судовими рішеннями по справі № 908/881/13 встановлено, що відповідно до Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Віра-2" (із змінами та доповненнями, затвердженими загальними зборами учасників 07.02.2003р. та зареєстрованими у Відділі реєстрації та Єдиного реєстру Запорізької міської ради 16.12.2003р.), позивач (ОСОБА_7.) був учасником Товариства з 21 часткою в статутному фонді.

02.12.2011р. позивач звернувся з нотаріально посвідченою заявою до відповідача (ТОВ «Віра 2») про вихід зі складу учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Віра-2", відповідно до якої просив провести розрахунок вартості належної йому частки в майні Товариства, виходячи з ринкової (справедливої) оцінки вартості майна Товариства, яка підтверджена висновком незалежної експертизи або надати погоджену частину майна в натуральній формі згідно зі ст. 54 Закону України "Про господарські товариства".

Заява була отримана відповідачем 02.12.2011р., що підтверджується підписом директора відповідача на зазначеній заяві з відміткою про її отримання.

02.12.2011р. на Загальних зборах учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Віра-2" було вирішено "виключити" ОСОБА_7 з числа учасників товариства; розрахунки провести згідно із законодавством. Зазначене підтверджується випискою з протоколу № 3 від 02.12.2011р. загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Віра-2".

Відповідно до п. 12.3 Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Віра-2" передбачено, що при виході учасника з Товариства йому виплачується вартість частини майна Товариства, пропорційна його частці у статутному фонді. Виплата відбувається після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов з Товариства з обмеженою відповідальністю "Віра-2", та в строк до 12 місяців з дня виходу. За вимогою учасника та за згодою Товариства з обмеженою відповідальністю "Віра-2" внесок може бути повернений повністю або частково в натуральній формі. Учаснику, який вибув, сплачується належна йому частина прибутку, одержана Товариством у даному році до моменту його виходу. Майно, яке передано учасником Товариства тільки у користування, повертається йому в натуральній формі без винагороди.

Рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Віра-2" від 02.12.2011 про проведення розрахунків не було виконано в строк до 02.12.2012, оскільки відповідачем не виплачено позивачу вартість належної йому частки майна товариства.

Судовими рішеннями по справі № 908/881/13 також встановлено факт порушення прав ОСОБА_7, як особи, що вийшла зі складу учасників ТОВ «Вірі-2», на отримання вартості належної йому частки в майні Товариства.

Згідно преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

В силу частини 3 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду, тому суд апеляційної інстанції вважає безсумнівними факти, встановлені судами при розгляді справи № 908/881/13, які не можуть ставитися судом під сумнів та є такими, які знімають необхідність додаткового доведення зазначених обставин.

Згідно з ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як вказує позивач та не спростовує відповідач, обов'язок, передбачений ст.54 Закону України «Про господарські товариства», при виході учасника з товариства з обмеженою відповідальністю виплатити йому вартість частини майна товариства, пропорційну його частці у статутному (складеному) капіталі, відповідачем не виконано. Рішення господарського суду Запорізької області у справі № 908/881/13-г від 27.01.2016 також відповідачем не виконане, вартість частки в статутному капіталі товариства у розмірі 446170,00 грн. позивачу не виплачена.

Перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, Донецький апеляційний господарський суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги виходячи з наступного.

Згідно з приписами ст.54 Закону України «Про господарські товариства» при виході учасника з товариства з обмеженою відповідальністю йому виплачується вартість частини майна товариства, пропорційна його частці у статутному (складеному) капіталі. Виплата провадиться після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов з товариства, і в строк до 12 місяців з дня виходу.

Положеннями п. 12.3 Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Віра-2" передбачено, що при виході учасника з Товариства йому виплачується вартість частини майна Товариства, пропорційна його частці у статутному фонді. Виплата відбувається після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов з Товариства з обмеженою відповідальністю "Віра-2", та в строк до 12 місяців з дня виходу. Учаснику, який вибув, сплачується належна йому частина прибутку, одержана Товариством у даному році до моменту його виходу.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ч. 3 ст. 11 ЦК України).

Судовими рішеннями у справі №908/881/13-г встановлено, що розрахунок з ОСОБА_7, відповідно до ст. 54 Закону України "Про господарські товариства", мав бути здійснений ТОВ «Віра-2» в строк до 02.12.2012. Такий розрахунок ТОВ «Віра-2» в строк 02.12.2012 проведений не був.

Рішенням Господарського суду Запорізької області у справі 908/881/13-г від 27.01.2016, яке залишено без змін Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 25.04.2016 у справі 908/881/13-г та Постановою Вищого господарського суду України від 19.07.2016, з Товариства з обмеженою відповідальністю "Віра-2" на користь ОСОБА_7 стягнуто 446 170,00 грн. вартості частки в статутному капіталі товариства. Рішення суду набрало законної сили 25.04.2016.

Факт стягнення вартості частки в статутному капіталі на користь позивача судовим рішенням підтверджує наявність заборгованості, яку відповідач повинен був сплатити до 02.12.2012.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України, за якою зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Факт наявності заборгованості відповідача в розмірі 446 170,00 грн. встановлений рішенням господарського суду Запорізької області від 27.01.2016р. у справі № 908/881/13-г.

Правову позицію, що з моменту повідомлення учасником товариства про вихід із складу учасників товариства з виплатою належної йому частки вартості майна та його виключення у товариства настає обов'язок сплатити цю суму у строки, визначені ст. 54 Закону України "Про господарські товариства", невиконання якого тягне наслідки, передбачені за прострочення виконання грошового зобов'язання, визначені ст. 625 ЦК України, викладено в постанові Верховного Суду України у справі № 3-131гс11 від 12.12.2011.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За порушення виконання зобов'язання з оплати вартості частки у статутному капіталі ТОВ «Віра 2» в розмірі 446 170,00 грн., позивачем нараховані та вимагаються до стягнення інфляційні втрати за період з грудня 2012 року по травень 2017 року у розмірі 519 622,98 грн. та 3 % річних за період з 02.12.2012 по 30.05.2017 у розмірі 60 013,52 грн.

Як вказано Пленумом Вищого господарського суду України у п.п.3.1., 4.1. Постанови від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" із змінами та доповненнями, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій, а є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Щодо посилань відповідача про виникнення у нього обов'язку оплати з моменту набрання рішенням Господарського суду Запорізької області у справі 908/881/13-г законної сили 25.04.2016, суд першої інстанції вірно послався на положення п. 7.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", яким зазначено, що за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Зауваження апелянта, що в позовній заяві позивач вимагав стягнення інфляційних витрат, а не інфляційних втрат, спростовується посиланням в позовній заяві на ст.625 Цивільного кодексу України та розрахунком заборгованості, що здійснений на підставі наведеної статті.

В період провадження у справі відповідачем заявлено клопотання про застосування строків позовної давності до даного спору, наполягаючи, що право позивача було порушено 02.12.2012, тобто більше ніж три роки тому, що свідчить про те, що позивач звернувся до суду поза межами строків позовної давності.

Відповідно до ст. ст. 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 2 ст. 264 Цивільного кодексу України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Як зазначено в ч. 3 п. 5.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", позовна давність обчислюється окремо щодо основної і щодо кожної додаткової вимоги. Відтак можливий сплив позовної давності щодо додаткової вимоги, тоді як за основною вимогою позовна давність триватиме.

Зверненням ОСОБА_7 до суду з позовом про стягнення вартості частки у статутному капіталі строк позовної давності щодо основної вимоги перервано.

Вартість частки у статутному капіталі у розмірі 446 170,00 грн., що стягнута рішенням Господарського суду Запорізької області від 27.01.2016 у справі 908/881/13-г, в даному випадку є основною вимогою. Стягнення інфляційних втрат та 3 % річних - додатковою, тому строки позовної давності до них обчислюються окремо.

Відповідно до п. 4.4.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" за змістом частини другої статті 264 ЦК України переривання перебігу позовної давності шляхом пред'явлення позову матиме місце у разі не будь-якого подання позову, а здійсненого з додержанням вимог процесуального закону, зокрема, статей 54, 56, 57 ГПК. Тому, якщо господарським судом у прийнятті позовної заяви відмовлено (стаття 62 ГПК) або її повернуто (стаття 63 названого Кодексу), то перебіг позовної давності не переривається.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, з матеріалів справи вбачається, що при постановленні рішення Господарським судом Запорізької області від 27.01.2016 у справі 908/881/13-г уточнена позовна заява ОСОБА_7 в частині стягнення інфляційних втрат та 3 % річних до розгляду не прийнята, предметом розгляду даної справи не була.

Приписами Цивільного Кодексу України не обмежується право кредитора на нарахування інфляційних втрат та 3 % річних за весь період прострочення боржником виконання зобов'язання проте, за наявності заяви сторони про застосування строку позовної давності, загальна позовна давність обмежує їх стягнення строком у 3 роки.

Враховуючи звернення позивача з позовною заявою про стягнення інфляційних та 3% річних у цій справі 31.05.2017, про що свідчить поштовий конверт, відповідно до ч. 4 ст. 51 ГПК України, позовна заява вважається такою, що подана 31.05.2017.

Тому, судом першої інстанції вірно задоволено клопотання відповідача та застосовано позовну давність щодо вимог про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за період з 02.12.2012 по 31.05.2014.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за період з 01.06.2014 по 30.05.2017 (кінцевий строк в розрахунку, заявлений позивачем) є такими, що заявлені в межах позовної давності та підлягають задоволенню.

Перевіривши здійснений судом першої інстанції перерахунок заявлених позивачем сум з урахуванням строку позовної давності, судова колегія вважає вірним висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 416 742,03 грн. за період з червня 2014 року по травень 2017 року та 3% річних в сумі 40 118,63 грн. за період з 01.06.2014 по 30.05.2017, та відмову позивачеві у задоволенні позову в іншій частині.

Враховуючи наведене, Донецький апеляційний господарський суд дійшов висновку, що доводи заявника, викладені в апеляційній скарзі не обґрунтовані, не доведені належними та допустимими доказами в розумінні ст. 33, ст. 34 Господарського процесуального кодексу України.

Твердження заявника апеляційної скарги про порушення і неправильне застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті рішення не знайшли свого підтвердження, у зв'язку з чим відсутні підстави для зміни чи скасування рішення господарського суду Запорізької області від 03.07.2017р. у справі № 908/1152/17.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Результати апеляційного провадження у справі № 908/1152/17 оголошені в судовому засіданні.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Віра-2» на рішення господарського суду Запорізької області від 03.07.2017р. (підписано 06.07.2017р.) у справі № 908/1152/17 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 03.07.2017р. (підписано 06.07.2017р.) у справі № 908/1152/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя Н.М. Дучал

Судді Н.В. Будко

Т.Д. Геза

Надруковано 4 екз.:

1-позивачу;

1-відповідачу;

1-у справу;

1 - ГСЗО.