ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" жовтня 2017 р.Справа № 916/1231/17
Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: Будішевської Л.О.,

Суддів: Мишкіної М.А., Таран С.В.,

при секретарі судового засідання Бєлянкіній Г.Є.

за участю представників сторін:

від позивача - ОСОБА_1,

від відповідача - ОСОБА_2,

представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю „Таблетка А

на рішення господарського суду Одеської області від 27 липня 2017 року

у справі №916/1231/17

за позовом ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю „Фінансова компанія „Європейське бюро реструктуризації

до відповідача ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю „Таблетка А

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю „Фрам Ко

про стягнення заборгованості в загальній сумі 405848,97 грн.

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2017 року ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю „Фінансова компанія „Європейське бюро реструктуризації (позивач) звернулось до господарського суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю „Таблетка А (відповідач) про стягнення заборгованості в загальній сумі 405848,97 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки товару № 3604 від 19.05.2016 року, укладеного між ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю „Фрам Ко (постачальник) та ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю „Таблетка А.

Позивач, з посиланням на договір факторингу № Ф100517/8 від 10.05.2017 року, укладений між ТОВ „Фінансова компанія „Європейське бюро реструктуризації (фактор) та ТОВ „Фрам Ко (клієнт), відповідно до якого останній відступив факторові своє право грошової вимоги за договору поставки товару № 3604 від 19.05.2016 року в розмірі 405848,97 грн., просив стягнути з відповідача грошові кошти за невиконання, покладених на останнього обовязків за вищезазначеним договором.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 15.06.2017 року до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача залучено ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю „Фрам Ко.

ТОВ „Таблетка А в письмових поясненнях та відзиві на позовну заяву зазначило про її необґрунтованість, просило суд відмовити у задоволені позовних вимог ТОВ „Фінансова компанія „Європейське бюро реструктуризації, обґрунтовуючи тим, що ним, в рамках договору поставки № 3604 від 19.05.2016 року здійснено сплату за період з травня 2016 року по квітень 2017 року на загальну суму 2219966,30 грн., про що свідчать платіжні доручення за вказаний період, тобто вказану суму можна вважати оплатою за весь поставлений товар. З приводу договору факторингу № Ф100517/8 від 10.05.2017 року, укладеного між ТОВ „Фінансова компанія „Європейське бюро реструктуризації та ТОВ „Фрам Ко відповідач зауважив, що вищезазначений договір є недійсним в силу вимог ч. 1 ст. 227 ЦК України, оскільки правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), а відтак він не вважає себе повязаним будь-якими борговими зобовязаннями із позивачем. Крім того, зазначив, що у справі не міститься належних та допустимих доказів поставки товару у відповідності до п. 2.4 договору, за яким отримання товару здійснюється уповноваженою на це особою покупця (довіреністю), з аналізу доданих ТТН можна виявити відсутність зазначення особи, яка отримала товар, а також відсутність відбитку печатки ТОВ „Таблетка А. Відповідач, заперечуючи проти задоволення позову також відзначив, що ТТН не є доказами отримання товару в силу п. 1.2 договору, оскільки згідно вказаного пункту договору належними доказами здійснення поставки є видаткові накладні, які в матеріалах справи відсутні.

Позивач, заперечуючи проти доводів відповідача посилався на наступне. За весь період дії договору (з 19.05.2016 року по 20.03.2017 року), ТОВ „Фрам Ко на адресу ТОВ „Таблетка А було поставлено товару всього на загальну суму 2626000,41 грн. Загальна сума здійснених ТОВ „Таблетка А оплат за період з 19.05.2016 року і до 20.03.2017 року становить 2219040,60 грн. Таким чином залишок невиконаних грошових зобовязань ТОВ „Таблетка А перед ТОВ „Фрам Ко становить 406959,81 грн. Позивач зазначив, що суму заборгованості ТОВ „Таблетка А перед ТОВ „Фрам Ко у розмірі 405848,97 грн. відповідач визнав та підтвердив шляхом підписання та скріпленням печаткою акта звірки взаємних розрахунків за період з 01.01.2017 року по 31.03.2017 року (а.с. 23 т. 3), згідно якого заборгованість відповідача перед ТОВ „Фрам Ко становить 415848,97 грн. Крім того позивач зазначає, що в платіжних дорученням, які надані ТОВ „Таблетка А до справи не міститься жодних посилань та будь-яких ознак стосовно того, що сплата суми у розмірі 2219966,30 грн. відбувалася саме за видатковими накладними за період з 21.02.2017 року по 20.03.2017 року. Отже, станом на день подання позову неоплаченими залишаються ТТН за період з 20.03.2017 року по 20.03.2017 року (на загальну суму 405848,97 грн.)

ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю „Фрам Ко також, в свою чергу просив суд задовольнити позов, обґрунтовуючи тим, що договір факторингу є дійсним, боргове зобовязання у ТОВ „Таблетка А наявне і не виконане, а позивач є належним кредитором перед відповідачем на підставі договору надання послуг факторингу № Ф100517/8 від 10.05.2017 року. Крім того, ТОВ „Таблетка А приймало від ТОВ „Фрам Ко товар в обсязі та за ціною, визначеною у ТТН без жодних зауважень щодо кількості та якості, про що свідчать підписи та штампи уповноважених осіб відповідача у зазначених товарно-транспортних накладних, які підтверджують факт здійснення господарської операції.

Рішенням господарського суду Одеської області від 21.07.2017 року (суддя Петров В.С.) позов ТОВ „Фінансова компанія „Європейське бюро реструктуризації задовольнено в повному обсязі, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість в сумі 405848,97 грн., а також 6087,74 грн. судового збору.

Суд першої інстанції зазначив, що наявні в матеріалах справи товарно-транспортні накладні є належними доказами, які свідчать про здійснення третьою особою та відповідачем господарських операцій з поставки товару. Крім того, здійснення кожної господарської операцій за договором поставки було відображено, як в бухгалтерському, так і в податковому обліку. Вказані накладні були підписані представниками обох сторін договору поставки без жодних зауважень та містять всі, визначені законом обов'язкові реквізити, в тому числі - необхідні відомості про поставлену продукцію, а також інформацію про дату та місце їх складання. З огляду на викладене, та з урахуванням наявними в матеріалах справи копією договору поставки товару, реєстром податкових накладних та копіями товарно-транспортних накладних, які підписані в двосторонньому порядку, скріплені печаткою ТОВ Фрам Ко та штампом відповідача, підтверджується поставка та отримання відповідачем товару. Щодо доводів відповідача про те, що ТТН не є доказами отримання товару в силу п. 1.2 договору, їх господарський суд не прийняв до уваги, оскільки здійснена ТОВ Фрам Ко поставка товару на користь ТОВ Талбетка А підтверджується, знову-таки, товарно-транспортними накладними, які в розумінні ст. 9 Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні є первинними документами.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач 07.08.2017 року звернувся з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, в обґрунтування якої зазначив, що у справі не міститься належних та допустимих доказів поставки товару у відповідності до умов договору, з приводу договору факторингу № Ф100517/8 від 10.05.2017 року, укладеного між ТОВ „Фінансова компанія „Європейське бюро реструктуризації та ТОВ „Фрам Ко відповідач зауважив, що вищезазначений договір є недійсним та взагалі його слід вважати удаваним, оскільки саме станом на 10.05.2017 року позивач не мав ліцензії для здійснення відповідного виду діяльності, як того вимагає Закон України „Про ліцензування видів господарської діяльності.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги позивач та третя особа зазначили про її необґрунтованість, просили рішення суду залишити в силі, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги, заслухавши представників позивача та відповідача, перевіривши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

19.05.2016 року між ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю „Фрам Ко (постачальник) та ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю „Таблетка А (покупець) був укладений договір поставки товару № 3604 (далі договір), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобовязується передавати у власність покупця лікарські засоби, вироби медичного призначення (медичні вироби) та інше (товар), а покупець зобовязується приймати товар та своєчасно здійснювати його оплату на умовах даного договору.

Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання його сторонами.

Пунктом 1.2 договору поставки встановлено, що загальна кількість товару, що має бути поставлений, часткове співвідношення (асортимент, номенклатура), ціна товару встановлюється сторонами в видаткових накладних. Видаткові накладні є специфікаціями та складають невідємну частину цього договору. Постачання товару здійснюється партіями. Партією товару є товар, наведений в одній видатковій накладній.

Загальна сума договору визначається фактичною сумарною вартістю товару, що був поставлений згідно цього договору за весь строк його дії (п. 1.3 договору).

Відповідно до п. 2.1 договору поставка товару здійснюється шляхом доставки за адресою, вказаною покупцем або на умовах самовивозу.

Згідно п. 2.4 договору отримання товару здійснюється уповноваженою на це особою покупця. Повноваження особи на отримання товару підтверджується довіреністю.

За умовами п. 3.2 договору приймання товару за кількістю та якістю здійснюється покупцем відповідно до „Інструкції по порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання по кількості № П-6 від 15.06.1965 року та „Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання по якості № П-7 від 25.04.1966 року.

За приписами п. 4.1 договору поставки строк оплати товару, сума кожної поставки, вказуються у накладних. Розрахунки за товар здійснюються в безготівковій або готівковій формі відповідно до законодавства (п. 4.2 договору).

Відповідноі до п. 4.3 договору поставки суми оплати за товар, які постачальник отримує від покупця, зараховуються постачальником в рахунок оплати по накладним, які неоплачені та строк оплати яких настав.

За умовами п.п. 5.1, 5.2. договору постачальник зобовязується постачати товар у відповідності з вимогами законодавства, в кількості та асортименті, згідно замовленням покупця, а останній, в свою чергу, прийняти та оплатити товар у строк вказаний у накладних.

Згідно з п. 8.1 вказаного договору поставки останній набирає сили з моменту його підписання та діє до 31.12.2016 року.

Отже, вищезазначені обставини стали причиною виникнення у сторін господарського зобовязання.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, товариством „Фрам Ко поставлявся ТОВ „Таблетка А товар - медичні вироби, що підтверджується товарно-транспортними накладними за період 21.02.2017 року по 20.03.2017 року (а.с. 40 т. 1 а.с. 39 т. 2).

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Поставлений товар було отримано відповідачем без зауважень щодо кількості та якості, про що свідчить підписи відповідальних осіб ТОВ „Таблетка А на вищезазначених ТТН, а отже зауваженя скаржника з приводу того, що у справі не міститься належних та допустимих доказів поставки товару у відповідності до умов договору судом до уваги не приймаються.

Щодо доводів скаржника з приводу того, що позивачем не додано до справи видаткових накладних, що є специфікаціями до договору та складають його невідємну частику, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до норм Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні ТТН є первинними документами, тобто документами, які також містять відомості про господарську операцію та також підтверджують її здійснення.

З приводу здійснення господарської операції по поставці товару без оформлення довіреностей на отримання товарно-матеріальних цінностей, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком господарського суду, з приводу того, їх відсутність не суперечить вимогам законодавства, оскільки з 01.01.2015 року скасовано обовязкове використання довіреностей на отримання товару (наказ Міністерства Фінансів України № 987 від 30.09.2014 року).

Крім того, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції вірно встановлено та відзначено, що сторонами договору поставки № 3604 здійснення кожної господарської операцій було відображено, як в бухгалтерському, так і в податковому обліку (доказом чого є, зокрема, лист повідомлення Києво-Святошинської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області № 4889/10/10-13 від 20.07.2017 року (а.с. 18-19 т.3)).

Враховуючи вищевикладені обставини та норми законодавства суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи товарно-транспортні накладні є належними доказами, які свідчать про здійснення третьою особою та відповідачем господарських операцій з поставки товару. Відтак прийняття відповідачем товару без зауважень щодо кількості та якості є підставою виникнення у останнього зобов'язання оплатити такий товар.

З матеріалів справи вбачається, що за весь період дії договору поставки № 3604, (з 19.05.2016 року до 20.03.2017 року), ТОВ „Фрам Ко на адресу ТОВ „Таблетка А було поставлено товар всього на загальну суму 2626000,41 грн.

Відповідачем, в свою чергу, додані платіжні доручення (а.с. 170-249 т. 2), які свідчать про сплату останнім на користь постачальника за вказаний період суми в розмірі 2219040,60 грн. (інформаційна довідка АТ ОТП Банк №70-1-1/2054 від 19.07.2017 р. (а.с. 20-22 т. 3).

Відтак, залишок невиконаних грошових зобовязань ТОВ „Таблетка А перед ТОВ „Фрам Ко становить 406959,81 грн.

При цьому суд апеляційної інстанції погоджується з висновком господарського суду Одеської області з необґрунтованістю доводів ТОВ „Таблетка А, з приводу відсутності заборгованості перед ТОВ „Фрам Ко у звязку з оплатою суми в розмірі 2219966,30 грн., яка зазначена в платіжних дорученнях, оскільки, в графі „призначення платежу" міститься запис „плата за товар согл.дог.поставки №3604 от 19.05.16г., а будь яка інформація з приводу того, що оплата здійснена саме за накладними в період з 21.02.2017 року по 20.03.2017 року відсутня.

Більш того, з наявного в матеріалах справи копії акту звірки взаємних розрахунків між третьою особою та відповідачем за період з 01.01.2017 року по 31.03.2017 року (а.с. 23 т. 3) вбачається, що заборгованість ТОВ „Таблетка А перед ТОВ „Фрам Ко станом на 31.03.2017 року становила 415848,97 грн., що було визнано відповідачем у вказаному акті (акт підписано представниками обох сторін, підписи скріплені печатками підприємств). В свою чергу, з огляду на здійснення відповідачем оплат в квітні 2017 року в розмірі 10000,00 грн. (платіжні доручення № 3461 від 03.04.2017 року на суму 5000,00 грн. та № 3494 від 05.04.2017 року на суму 5000,00 грн.), сума боргу ТОВ „Таблетка А перед ТОВ „Фрам Ко склала 405848,97 грн.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Оскільки наявність вказаної заборгованості відповідач не спростував, належні докази, які б підтверджували факт повної оплати відповідачем як покупцем поставленого ТОВ „Фрам Ко товару по договору № 3604 або неможливості виконання цього зобовязання з поважних причин в матеріалах справи відсутні, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, щодо неналежного виконання відповідачем умов договору, у звязку з чим, виникнення у останнього заборгованості перед постачальником у розмірі 405848,97 грн.

Аналізуючи матеріали справи, судом встановлено, що 10.05.2017 року між ТОВ „Фінансова компанія „Європейське бюро реструктуризації та ТОВ „Фрам Ко був укладений договір надання послуги факторингу № Ф100517/8, відповідно до п. 1.1 якого позивач як фактор зобов'язується передати грошові кошти в сумі 405848,97 грн. у розпорядження клієнта - ТОВ „Фрам Ко за плату, а клієнт зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги за договором поставки товару № 3604 від 19.05.2016 року в розмірі 405848,97 грн.

Відповідності до ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт; клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності; фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно з положеннями ст.ст. 4, 5, 7 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фактор на момент укладення договору факторингу повинен мати статус фінансової установи та отримати дозвіл на надання фінансової послуги факторингу.

Після укладення даного договору факторингу, у позивача виникло право вимоги до відповідача - ТОВ Таблетка А на суму 405848,97 грн. за договором поставки товару, оскільки фактором за цим договором є ТОВ Фінансова компанія „Європейське бюро реструктуризації, що є фінансовою компанією, видом діяльності якої є надання фінансових послуг.

Відповідно до ст. 1080 ЦК України, договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов'язань або відповідальності перед боржником у зв'язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги.

Згідно ч. 1 ст. 1082 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.

18.05.2017 року позивачем - ТОВ Фінансова компанія Європейське бюро реструктуризації на адресу відповідача - ТОВ Таблетка А було надіслано письмове повідомлення від 16.05.2017 року про відступлення права грошової вимоги за договором поставки товару №3604 від 19.05.2016 року із вимогою про сплату вищезазначеного боргу (а.с. 45-46 т. 2).

Доводи скаржника, щодо заключення договору факторингу без ліцензійних умов спростовуються тим, що відповідно до рішенням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 07.05.2015 року про реєстрацію ТОВ Фінансова компанія Європейське бюро реструктуризації як фінансової установи та видачу вказаному товариству свідоцтва № 568 (а.с. 24 т. 3) , в додатку до якого містяться види фінансових послуг, які має право здійснювати фінансова компанія без отримання ліцензій та дозволів відповідно до законодавства (до таких послуг, зокрема, віднесено і факторинг) (а.с. 25 т.3).

Щодо тверджень скаржника, з приводу удаваності договору факторингу колегія судів зазначає наступне.

Так, згідно з п. 2.1. договору факторингу винагорода фактора дорівнює 5% від суми відступленої грошової вимоги, визначеної п. 1.1 договору; фактор сплачує клієнтові у строк до 01.10.2017 року шляхом перерахування на його банківський рахунок грошові кошти в розмірі 385556,52 грн.

Водночас, слід зазначити, що на чинність та законність даного договору не впливають обставини надання або ж ненадання боржнику підтвердження здіснення фактором оплати за відступлену вимогу, більш того, ст. 215 ЦК України пов'язує недійсність правочину з недодержанням вимог закону сторонами в момент його вчинення, а не з обставинами подальшого виконання сторонами умов цього правочину.

Твердження апелянта, щодо удаваності та недійсності договору факторингу судовою колегією до уваги не приймаються, навпаки, слід зазначити, що на думку суду апеляційної інстанції, відповідач, навмисно посилаючись на недійсність вищезазначеного договору лише ухиляється від виконання покладених на нього обовязків, оскільки ані третій особі, ані позивачу товариством „Таблетка А оплата здійснена не була, хоча, як вже встановлено раніше, саму суму заборгованості за договором поставки товару боржник визнає.

Враховуючи вищевикладене, доводи апелянта з приводу недійсності договору факторингу не знайшли свого підтвердження.

Отже, оскільки, правомірність вимог позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості за поставлений товар відповідає нормам діючого законодавства, Одеський апеляційний господарський суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо задоволення в повному обсязі позовних вимог ТОВ „Фінансова компанія „Європейське бюро реструктуризації про стягнення з ТОВ „Таблетка А заборгованості за неналежне виконання умов договору поставки № 3604.

Не знайшли свого підтвердження також доводи скаржника щодо неналежного повідомлення третьої особи про час та місце судового засідання, оскільки про призначення судового засідання на 17.07.2017 ТОВ «Фрам Ко» було повідомлене, про що свідчить його клопотання про залучення доказів до матеріалів справи від 14.07.2017, а в подальшому в судовому засіданні оголошувались перерви.

За таких умов, рішення господарського суду Одеської області від 27.07.2017 року прийняте відповідно до вимог законодавства України, а відтак апеляційну скаргу ТОВ „Таблетка А слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 99, 101-103, 105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Одеської області від 27 липня 2017 року у справі № 916/1231/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Повний текст постанови складено 17.10.2017 року.

Головуючий суддя Л.О. Будішевська

Суддя М.А. Мишкіна

Суддя С.В. Таран