Господарський суд Чернігівської області
========================================================================================================================================================================

РІШЕННЯ

17.10.2017 Справа № 927/731/17

За позовом Приватного акціонерного товариства "Чернігівоблбуд",

вул. Музейна (Горького), 2, м. Чернігів, 14000

до Чернігівської міської ради,

вул. Магістрацька, 7, м. Чернігів, 14000

про скасування рішення

суддя Демидова М.О.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1, адвокат, посвідчення №215 від 15.02.2012; договір про надання правової допомоги від 21.07.2017;

від відповідача: ОСОБА_2, довіреність № 1-24/372 від 05.04.2017;

встановив:

Позивач звернувся до Господарського суду Чернігівської області з позовом про визнання незаконним та скасування рішення Чернігівської міської ради від 28.02.2017 №16/VII-30 "Про скасування п. 1.8 рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради №86 від 17.04.1995 "Про виділення житла підприємствам, громадянам міста, повторне заселення звільнених квартир, видачу ордерів, затвердження представлених списків, виділення житла громадянам, які проживають в аварійних будинках".

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на положення пункту 1.8 рішення Виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 17.04.1995 № 86 " Про виділення житла підприємствам, громадянам міста, видачу ордерів, затвердження списків громадян, поставлених на квартоблік", відповідно до якого Проектно-ремонтному будівельному орендному підприємству (ОП) "Чернігівоблбуд", правонаступником якого є позивач, виділено квартири з № 1 по № 32 та з № 34 по № 40 по вул. Просвіти (Освіти), 4 в м. Чернігові.

За доводами позивача вказаний житловий будинок № 4 по вул. Просвіти (Освіти) у м. Чернігові збудований за кошти зазначеного вище орендного підприємства, за позивачем зарестроване право власності на квартири з № 1 по № 32 та з № 34 по № 40.

Позивач у позовній заяві зазначає, що оспорюваним рішенням відповідача скасовано пункт 1.8 рішення виконкому Чернігівської міської ради № 86 від 17.04.1995 "Про виділення житла підприємствам, громадянам міста, повторне заселення звільнених квартир, видачу ордерів, затвердження представлених списків, виділення житла громадянам, які проживають в аварійних будинках", при цьому Чернігівська міська рада вийшла за межі наданих їй повноважень, оскільки міська рада не наділена повноваженнями щодо скасування своїх попередніх рішень, а такі рішення є актами одноразового застосування і вичерпують свою дію фактом їхнього виконання.

Позивач зазначає, що вказані квартири ніколи не перебували у державній або комунальній власності, а є колективною власністю, держава не втручається у здійснення власником права власності. Крім того, оспорюване рішення відповідача порушує права позивача як власника квартир у житловому будинку № 4 по вул. Просвіти (Освіти) у м. Чернігові.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 12 Господарського процесуального кодексу України господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім, зокрема, спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів; інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів.

Згідно зі статтею 17 Кодексу адміністративного судочинства України на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму поширюється юрисдикція адміністративних судів. Отже, до підвідомчості судів адміністративної юрисдикції відносяться публічно-правові спори, у яких хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень віднесено до підвідомчості судів адміністративної юрисдикції. За своєю правовою природою публічно-правовий спір заснований на публічному праві між двома чи більше учасниками правовідносин, в яких хоча б однією зі сторін є суб'єкт владних повноважень і позовна вимога у такому спорі зв'язана з положеннями публічного права. Разом з тим, якщо юридичною особою оспорюється правовий акт органу державної влади або органу місцевого самоврядування, який порушує права та охоронювані законом інтереси, основані на відносинах, що врегульовані Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, то такий спір є спором про право, який підлягає вирішенню в господарському суді. Відповідна правова позиція викладена у п.17 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011 «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справи господарським судам».

Приймаючи до уваги, що оскаржуючи рішення Чернігівської міської ради від 28.02.2017 №16/VII-30, позивач стверджує про порушення його права власності, суд вважає, що даний спір між сторонами є спором про право, а відтак дана справа має розглядатися за правилами господарського судочинства.

У поданому відзиві на позов №284 від 15.08.2017 відповідач позовні вимоги не визнає, пояснюючи, що оскаржуване рішення міської ради є результатом волевиявлення колегіального представницького органу, що діє від імені територіальної громади та є формою заяви щодо певних обставин. У пункті 1.8 рішення містилась завідомо неправдива інформація щодо стану будівництва 40-квартирного будинку по вул. Просвіти, 4. Порядок і можливість виділення квартир та оформлення свідоцтв на право власності у незавершеному об'єкті житлового будівництва чинним законодавством, яке діяло на момент прийняття рішення виконавчого комітету, не передбачався. Виконком міської ради народних депутатів не мав законних підстав надавати припис бюро технічної інвентаризації видати свідоцтва про право власності на квартири з №1 по №32 та №34 по №40 по вул. Просвіти, 4. Крім цього, не існувала і сама юридична особа, зазначена у спірному рішенні, найменування якої відповідає "проектному ремонтно-будівельному орендному підприємству "Чернігівоблбуд". Позивач, який є правонаступником Чернігівського обласного проектного ремонтно-будівельного орендного підприємства "Чернігівоблбуд" не є суб'єктом, на якого поширюється дія п. 1. 8 рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради №86 від 17.04.1995. Відповідач вважає, що права та обов'язки позивача не можуть бути порушені у наслідок визнання даного рішення таким, що не відповідає Конституції України і законодавству України, а також скасування такого рішення. Постановою Деснянського районного суду м. Чернігова у справі №750/4856/15-а від 15.09.2015 не встановлено жодних фактів, які мають значення для даної справи, оскільки предметом і підставою на адресу суду були інші рішення Чернігівської міської ради, які не стосуються п. 1.8 рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради №86 від 17.04.1995.

У судовому засіданні 19.09.2017 позивачем суду подані заперечення на відзив відповідача, у яких позивач зазначив, що оскаржуване рішення приймалося не Виконавчим комітетом Чернігівської міської ради, а було прийнято виконавчим комітетом Чернігівської міської ради народних депутатів, який Чернігівською міською радою не створювався, а відтак не є і ніколи не був підконтрольним і підзвітним саме Чернігівській міській раді. Таким чином, скасовуючи рішення органу, який не створювався відповідачем і не був йому підконтрольним і підзвітним та скасування якого законом не віднесено до компетенції ради, оскільки воно є рішенням з питань, делегованих державою, а не з питань власних повноважень, Чернігівська міська рада у порушення ч. 2 ст. 19 Конституції України діяла не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, що дає підстави для визнання недійсним рішення Чернігівської міської ради від 28.02.2017.

В судовому засіданні 26.09.2017 на підставі положень ст. 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 17.102017, 14 годин 20 хвилин.

В судове засідання 26.09.2017 прибули повноважні представники сторін у справі.

Дослідивши матеріали справи, надані докази, вислухавши присутніх в судових засіданнях під час судового розгляду справи представників сторін, суд встановив такі фактичні обставини.

26.02.1990 рішенням Деснянського райвиконкому м. Чернігова № 58 зареєстровано Організацію орендарів Чернігівського обласного проектного ремонтно - будівельного тресту "Чернігівоблбуд".

Рішенням Виконавчого комітету Чернігівської міської ради народних депутатів від 18.10.1993 № 235 "Про реєстрацію підприємств, господарських товариств, громадських об'єднань" перереєстроване Чернігівське обласне проектне ремонтно-будівельне орендне підприємство "Чернігівоблбуд", створене відповідно до рішення організації орендарів. Пунктом 1.8 рішення Виконавчого комітету Чернігівської міської ради народних депутатів від 17.04.1995 № 86 "Про виділення житла підприємствам, громадянам міста, повторне заселення звільнених квартир, видачу ордерів, затвердження представлених списків, виділення житла громадянам, які проживають в аварійних будинках і в тих, які підлягають знесенню" (а.с. 69-70) Проектно-ремонтному будівельному орендному підприємству "Чернігівоблбуд" виділено житлову площу розміром 2643,71 кв. м, а саме квартири з № 1 по № 32 та з № 34 по № 40 по вул. Просвіти (Освіти), 4 в м. Чернігові, внаслідок того, що 40-квартирний будинок збудований за кошти орендного підприємства.

При цьому в подальшому рішенням Виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 19.10.1999 № 268 "Про виділення житла підприємствам, громадянам міста, видачу ордерів, затвердження списків громадян, поставлених на квартирний облік" (пунктом 16.2) скасовано пункт 1.8 рішення Виконавчого комітету Чернігівської міської ради народних депутатів від 17.04.1995 № 86 про видачу свідоцтв на право власності н квартири №№ 32, 35, 38, 40 по вул. Просвіти, 4-А у м. Чернігові Закритому акціонерному товариству "Чернігівоблбуд".

Акт державної приймальної комісії по прийняттю в експлуатацію об'єктів житлово-комунального призначення щодо 40-квартирного житлового будинку по вул. Освіти, 4-а, загальною площею 2475, 3 кв. м., збудованого ЗАТ "Чернігівоблбуд" затверджено рішенням Виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 25.01.2002 № 7 (а.с. 71-72).

У 2003 році Чернігівським обласним проектним ремонтно-будівельним закритим акціонерним товариством "Чернігівоблбуд" зареєстроване право власності на зазначені у пункті 1.8 Рішення від 17.04.1995 № 86 квартири №№ 1, 2, 8, 13, 15, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 27, 28, 29, 30, 34, 37, 39. Копії відповідних свідоцтв про право власності від 08.01.2003 надані до матеріалів справи.

Докази реєстрації за позивачем права власності на решту зазначених у рішенні Виконавчого комітету Чернігівської міської ради народних депутатів від 17.04.1995 № 86 позивачем до справи не надані.

03.09.2004 Чернігівське обласне проектне ремонтно-будівельне закрите акціонерне товариство "Чернігівоблбуд", засноване 27.11.1995 в результаті викупу майна та шляхом перетворення Чернігівського обласного проектного ремонтно-будівельного орендного підприємства "Чернігівоблбуд" змінило найменування на Закрите акціонерне товариство "Чернігівоблбуд", яке, в свою чергу, 27.07.2011 змінило назву на Публічне акціонерне товариство "Чернігівоблбуд". Вказані відомості підтверджені наявними у справі витягами зі статутів позивача та довідкою Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради від 11.05.2016 № 01-21/176 (а.с. 80).

Рішенням Чернігівської міської ради від 28.02.2017 №16/VII-30 "Про скасування п. 1.8 рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради №86 від 17.04.1995 "Про виділення житла підприємствам, громадянам міста, повторне заселення звільнених квартир, видачу ордерів, затвердження представлених списків, виділення житла громадянам, які проживають в аварійних будинках" вказаний пункт 1.8 Рішення від 17.04.1995 № 86 скасовано з посиланням на статті 8, статті 47 Конституції України, статей 25 та 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визнано таким, що не відповідає Конституції України та чинному законодавству України, вказаний пункт 1.8 Рішення від 17.04.1995 № 86 скасовано.

Проект вказаного рішення внесений на розгляд пленарного засідання Чернігівської міської ради на підставі звернення від 22.02.2017 № 20 депутата міської ради ОСОБА_3 (а.с. 65), до якого разом з проектом рішення надана пояснювальна записка з нормативним обґрунтуванням необхідності розгляду цього питання та прийняття відповідного рішення.

Встановивши фактичні обставини справи, дослідивши надані докази у їх сукупності, вислухавши присутніх у судових засіданнях представників сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню з таких підстав.

У відповідності з приписами ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

На підставі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Позивач оскаржує рішення відповідача з мотивів порушення його права власності на квартири, на які за позивачем зареєстроване право власності.

Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав може бути, зокрема визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданої органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

В силу частини 2 статті 20 Господарського кодексу України кожний суб'єкт господарювання має право на захист своїх прав і законних інтересів, які можуть бути захищені, зокрема, шляхом визнання повністю або частково недійсними актів органів місцевого самоврядування, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання.

Згідно із ст. 1 Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні" виконавчі органи рад - органи, які відповідно до Конституції України та цього Закону створюються сільськими, селищними, міськими, районними в містах (у разі їх створення) радами для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених цим та іншими законами. Представницькі органи місцевого самоврядування, сільські, селищні, міські голови, виконавчі органи місцевого самоврядування діють за принципом розподілу повноважень у порядку і межах, визначених цим та іншими законами (ч. 3 ст. 10 вказаного Закону). Виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи (ч. 1 ст. 11 Закону). Виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (ст. 59 Закону).

Повноваження виконавчих органів сільських, селищних, міських рад визначаються у главі 2 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні". Зокрема у ст. 30 перелічені їх повноваження в галузі житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, громадського харчування, транспорту і зв'язку. Так, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать як власні (самоврядні) повноваження так і делеговані повноваження, серед яких облік відповідно до закону житлового фонду, здійснення контролю за його використанням (п. 5); надання відповідно до закону громадянам, які потребують соціального захисту, безоплатного житла або за доступну для них плату (п. 6); здійснення контролю за станом квартирного обліку та додержанням житлового законодавства на підприємствах, в установах та організаціях, розташованих на відповідній території, незалежно від форм власності (п. 7); видача ордерів на заселення жилої площі в будинках державних та комунальних організацій (п. 8). Безпосередньо п. 2 п. "а" ст. 30 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до власних повноважень виконкомів віднесено облік громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов; розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності; вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків і споруд, що належать до комунальної власності.

Відповідно до частини 1 статті 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Аналіз вищенаведених правових норм свідчить, що підставами для визнання акту органу місцевого самоврядування недійсним/незаконним є невідповідність такого акту вимогам чинного законодавства, визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, але при цьому обов'язковою умовою для визнання акту недійсним є порушення в зв'язку з його прийняттям прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Позивач у справі посилається на Рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 № 7-рп/2009 у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), у пункті 4 мотивувальної частини якого Конституційний Суд України дійшов висновку про те, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти; до нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

За доводами позивача дію Рішення Виконавчого комітету Чернігівської міської ради народних депутатів від 17.04.1995 № 86 "Про виділення житла підприємствам, громадянам міста, повторне заселення звільнених квартир, видачу ордерів, затвердження представлених списків, виділення житла громадянам, які проживають в аварійних будинках і в тих, які підлягають знесенню" вичерпано моментом його виконання.

Оцінюючи доводи позивача у вказаній частині, суд зауважує, що з урахуванням положень ч. 2 ст. 5 Конституції України у редакції, що діяла станом на дату прийняття відповідачем оспорюваного рішення (народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування) Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 26.03.2002 визначив політико-правову природу органів місцевого самоврядування, які не є органами державної влади, а є представницькими органами, через які здійснюється право територіальної громади самостійно вирішувати не будь-які питання суспільного життя, а питання саме місцевого значення, тобто такі, які пов'язані передусім з життєдіяльністю територіальних громад і перелік яких визначено у Конституції і законах України (пункти 4, 5 мотивувальної частини Рішення від 26.03.2002 № 6-рп/2002 у справі про охорону трудових прав депутатів місцевих рад).

В Основному Законі України упередбачено форми та засоби реалізації права територіальних громад на місцеве самоврядування і вказано, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території (частина перша статті 144). На основі цього положення Конституції України в Законі визначено, що у формі рішень рада приймає нормативні та інші акти (частина перша статті 59).

Закріплені у статті 144 Конституції України і статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування" норми про акти органів місцевого самоврядування, крім юридичної форми реалізації завдань і функцій, визначають порядок прийняття і перевірки рішень органів місцевого самоврядування. Названим Законом встановлено, що ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України та законами України до їх відання, і що рішення відповідної ради може бути внесене на повторний розгляд цієї ж ради (стаття 25, частина четверта статті 59). У Законі України "Про місцеве самоврядування" передбачено, що рішення виконавчого комітету ради з питань, які належать до компетенції виконавчих органів ради, можуть бути скасовані відповідною радою, і що раді належить право скасовувати акти виконавчих органів ради, які не відповідають Конституції чи законам України, іншим актам законодавства, рішенням відповідної ради, прийнятим у межах її повноважень (частина дев'ята статті 59, пункт 15 частини першої статті 26).

Вказану правову позицію викладено у пункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 № 7-рп/2009 у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування).

Оспорюване рішення прийняте Виконавчим комітетом Чернігівської міської ради народних депутатів, тобто саме виконавчим органом міської ради як органу місцевого самоврядування.

За таких обставин доводи позивача про відсутність у відповідача повноважень щодо скасування рішення Виконавчого комітету Чернігівської міської ради народних депутатів від 17.04.1995 № 86 "Про виділення житла підприємствам, громадянам міста, повторне заселення звільнених квартир, видачу ордерів, затвердження представлених списків. виділення житла громадянам, які проживають в аварійних будинках і в тих, які підлягають знесенню" спростовуються наведеними вище положеннями законодавчих актів, фактичними обставинами справи та не можуть бути прийняті судом до уваги.

Згідно із ч. 1 ст. 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Тобто, для визнання незаконним правового акту, зокрема, органу місцевого самоврядування, та його скасування мають одночасно існувати два фактори: невідповідність такого акту закону та порушення внаслідок його прийняття права власника.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач якраз і вказує на порушення спірним рішенням його права власності на спірні квартири, яке, за твердженням позивача, ПАТ "Чернігівоблбуд" набув як правонаступник замовника будівництва.

Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав може бути, зокрема визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданої органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

В силу ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України кожний суб'єкт господарювання має право на захист своїх прав і законних інтересів, які можуть бути захищені, зокрема, шляхом визнання повністю або частково недійсними актів органів місцевого самоврядування, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання.

За змістом ч. 7 ст. 23 Господарського кодексу України спори про поновлення порушених прав суб'єктів господарювання внаслідок рішень, дій чи бездіяльності органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень вирішуються в судовому порядку.

Отже, підставами для визнання акту недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства, визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, а також обов'язковою умовою для визнання акту недійсним є порушення в зв'язку з прийняттям даного акту прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 4 Європейської Хартії місцевого самоврядування від 15.10.1985 (ратифікована Законом України від 15.07.1997 № 452/97-ВР) органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене зі сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене будь-якому іншому органу.

Як вбачається із матеріалів справи та рішення Виконавчого комітету Чернігівської міської ради народних депутатів від 17.04.1995 № 86 "Про виділення житла підприємствам, громадянам міста, повторне заселення звільнених квартир, видачу ордерів, затвердження представлених списків, виділення житла громадянам, які проживають в аварійних будинках і в тих, які підлягають знесенню", підставою для прийняття вказаного рішення став висновок виконавчого комітету Чернігівської міської Ради народних депутатів про те, що будинок № 4 по вул. Освіти у м. Чернігові збудований за кошти орендного підприємства тресту «Чернігівоблбуд».

Відповідно до положень п. 4 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР 31.01.1966 за погодженням з Верховним Судом УРСР від 15.01.1966, яка була чинною відповідно до постанови Верховної Ради України "Про порядок дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР" від 12.09.1991, реєстрації підлягають усі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать місцевим Радам народних депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності.

Будинки, що підлягають реєстрації, повинні бути закінчені будівництвом і прийняті в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих.

Правила державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995 № 56, чинні на момент створення у 1995 році ЗАТ "Чернігівоблбуд", отримання ним у статутний фонд об'єкту незавершеного будівництва, не передбачали обов'язкової державної реєстрації речових прав власності, а передбачали тільки реєстрацію об'єктів нерухомого майна.

При цьому судом встановлено і сторонами у справі не спростовано, що фактично вказаний будинок станом на дату прийняття Рішення від 17.04.1995 № 86 збудовано та введено в експлуатацію у встановленому законом порядку не було, адже Акт державної приймальної комісії по прийняттю в експлуатацію об'єктів житлово-комунального призначення щодо 40-квартирного житлового будинку по вул. Освіти, 4-а, загальною площею 2475, 3 кв. м., збудованого ЗАТ "Чернігівоблбуд" було затверджено рішенням Виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 25.01.2002 № 7, тобто на сім років пізніше прийняття зазначеного рішення виконкому.

У 2003 році Чернігівським обласним проектним ремонтно-будівельним закритим акціонерним товариством "Чернігівоблбуд" зареєстроване право власності на зазначені у пункті 1.8 Рішення від 17.04.1995 № 86 квартири №№ 1, 2, 8, 13, 15, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 27, 28, 29, 30, 34, 37, 39. Копії відповідних свідоцтв про право власності від 08.01.2003 надані до матеріалів справи.

Докази реєстрації за позивачем права власності на решту зазначених у рішенні Виконавчого комітету Чернігівської міської ради народних депутатів від 17.04.1995 № 86 позивачем до справи не надані.

З матеріалів справи неможливо встановити, чи знаходилися станом на дату прийняття відповідачем оспорюваного рішення у власності позивача квартири, свідоцтва про право власності на які надані позивачем до справи. Належні та допустимі докази наявності права власності на вказані квартири саме станом на вказану дату позивачем не надано.

При цьому суд виходить з встановленого ст.ст. 32, 33, 34 Господарського процесуального кодексу України принципу змагальності сторін у справі.

Суд звертає увагу на те, що станом на дату прийняття оспорюваного рішення відповідача спірні квартири, право власності на які має намір захистити позивач, передані у власність фізичним особам, які володіють та користуються ними на відповідних підставах. Вказаний факт позивач у справі не заперечив.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол; Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Предметом безпосереднього регулювання ст. 1 Першого протоколу є втручання держави у право на мирне володіння майном.

Перший протокол ратифіковано Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР і з огляду на приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 10 Цивільного кодексу України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини (зокрема, справи "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, "Щокін проти України" від 14.10.2010, "Сєрков проти України" від 07.07.2011, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Європейський суд з прав людини констатує порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

З урахуванням фактичних обставин справи, того, що є доведеним факт порушення приписів закону під час прийняття рішення 1.8 рішення Виконавчого комітету Чернігівської міської ради народних депутатів від 17.04.1995 № 86 "Про виділення житла підприємствам, громадянам міста, повторне заселення звільнених квартир, видачу ордерів, затвердження представлених списків, виділення житла громадянам, які проживають в аварійних будинках і в тих, які підлягають знесенню" (передача не введеного в експлуатацію майна), а також враховуючи суспільний інтерес, який полягає у фактичному тривалому користуванні вказаними у рішенні квартирами за згодою позивача іншими фізичними особами, суд вважає, що у відповідача були наявні усі визначені законом підстави для скасування пункту 1.8 рішення Виконавчого комітету Чернігівської міської ради народних депутатів від 17.04.1995 № 86.

Порушення відповідачем вимог закону під час прийняття оспорюваного рішення від 28.02.2017 №16/VII-30 "Про скасування п. 1.8 рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради №86 від 17.04.1995 "Про виділення житла підприємствам, громадянам міста, повторне заселення звільнених квартир, видачу ордерів, затвердження представлених списків, виділення житла громадянам, які проживають в аварійних будинках" відсутні.

Крім того, позивачем не надано доказів наявності у нього права власності на квартири, зазначені у рішенні Виконавчого комітету Чернігівської міської ради №86 від 17.04.1995, ат, відповідно, не надано належних та допустимих доказів порушення оспорюваним рішенням відповідача його прав як власника майна.

З урахуванням викладеного вище у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Судові витрати відповідно до положень ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позову відмовити повністю.

У судовому засіданні 17.10.2017 оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення 23.10.2017.

Суддя М.О. Демидова