КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" жовтня 2017 р. Справа№ 910/11610/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Отрюха Б.В.

суддів: Тищенко А.І.

Михальської Ю.Б.

За участю представників:

Від позивача: Сергутін В.А. - представник;

Від відповідача: не з'явилися;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант"

на рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2017

у справі № 910/11610/17 (суддя Ярмак О.М.)

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант"

до Товариства з додатковою відповідальністю "Експрес Страхування"

про відшкодування шкоди в порядку регресу в 2 728,33 грн.

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду міста Києва звернулося з позовом Товариство з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" до Товариства з додатковою відповідальністю "Експрес Страхування" про стягнення страхового відшкодування в порядку регресу в розмірі 2 728,33 грн.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що 02.03.2017 ТДВ "СК "Альфа-Гарант" було складено страховий акт та розрахунок страхового відшкодування до нього. На підставі цих документів ТДВ "СК "Альфа-Гарант" здійснила виплату страхового відшкодування в розмірі 35223,00 грн. на користь ОСОБА_3 Таким чином, до позивача перейшло право зворотної вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

15.06.2017 відповідач здійснив часткову виплату страхового відшкодування у розмірі 32 494, 67 грн., проте частину страхового відшкодування у розмірі 2 728, 33 грн. до моменту звернення з позовом не надходила.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.09.2017 відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Товариство з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського міста Києва від 05.09.2017 у справі № 910/11610/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні, обставинам справи.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач зазначив, що відповідно до статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 ЗУ "Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи відповідальної за заподіяні збитки.

Таким чином, до позивача перейшло право зворотної вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток, що було залишене судом першої інстанції без уваги.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді: Отрюха Б.В., суддів: Тищенко А.І. та Михальської Ю.Б.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.10.2017, апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" прийнято до провадження та призначено до розгляду на 24.10.2017.

В судовому засіданні 24.10.2017 представник позивача надав пояснення по суті спору та просив задовольнити апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант", рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2017 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В судове засідання, призначене на 24.10.2017, повноважні представники відповідача не з'явилися.

Як зазначено у пункті 3.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Відповідно до пункту 3.9.1. вказаної постанови, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

За змістом зазначеної статті 64 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до пункту 2.6.10. Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20.02.2013 № 28 оригінал судового рішення залишається в матеріалах справи; згідно з пунктом 2.6.15. вказаної Інструкції на звороті у лівому нижньому куті оригіналу процесуального документа, який виготовляється судом та залишається у справі, проставляється відповідний штамп суду з відміткою про відправлення документа, що містить вихідний реєстраційний номер, загальну кількість відправлених примірників документа, дату відправки, підпис працівника, яким вона здійснена та може містити відмітку про отримання копії процесуального документа уповноваженим представником адресата.

Дана відмітка є підтвердженням належного надсилання копій процесуального документа сторонам судового процесу.

Як вбачається із матеріалів справи, копії ухвали Київського апеляційного господарського суду були надіслані учасникам судового процесу на адреси, зазначені в апеляційній скарзі, що підтверджується відміткою суду на зворотній стороні ухвали.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представників відповідача, які були належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 25.01.2017 між Товариством з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" та ОСОБА_3 укладено договір добровільного страхування наземного транспортного засобу № 06-MR2/02-207-00710 (надалі - договір страхування), предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов'язані з володінням, користуванням і розпоряджанням затрахованим транспортним засобом та додатковим обладнанням, яким є автомобіль Ford Fiesta, 2006 р.в., д.н.з. НОМЕР_1.

15.02.2017 у місті Києві за участі автомобіля НОМЕР_2, та автомобіля Renault, д.р.н. НОМЕР_3, сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), що призвела до пошкодження обох транспортних засобів.

За наслідками вказаної ДТП водії транспортних засобів спільно склали повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду від 15.02.2017, у якому вину за скоєння ДТП визнав водій автомобіля Renault, д.р.н. НОМЕР_3.

15.02.2017 ОСОБА_3 як власник автомобіля НОМЕР_2, заявив до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" про настання події.

Згідно із результатами звіту № 37-В/29/4 від 21.02.2017, виконаного суб'єктом оціночної діяльності, матеріальний збиток, завданий власнику автомобіля НОМЕР_2, за наслідками вказаної ДТП, з урахуванням ПДВ складає 38 993,60 грн, без урахування ПДВ - 32 494,67 грн.

Відповідно до рахунку оплати № 1150217 від 15.02.2017 ФОП ОСОБА_4, вартість відновлювального ремонту автомобіля НОМЕР_2, склала 35 223,00 грн.

Згідно із платіжним дорученням № ID-90786 від 02.03.2017 необхідне до виплати страхове відшкодування склало 35 223,00 грн.

Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля Renault, д.р.н. НОМЕР_3, станом на момент ДТП була застрахована Товариством з додатковою відповідальністю "Експрес Страхування" за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/4478024.

За наслідками звернення позивача до відповідача як особи, яка застрахувала цивільно-правову відповідальність власника автомобіля Renault, д.р.н. НОМЕР_3, із заявою на виплату страхового відшкодування, відповідно до платіжного доручення № ЦО01520 від 15.06.2017 відповідачем було здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 32 494,67 грн.

Оскільки відповідач сплатив заявлену до відшкодування позивачем суму частково, позивач звернувся до суду першої інстанції із позовом про стягнення решти суми страхового відшкодування в розмірі 2 728,33 грн.

Відповідно до статті 980 ЦК України та статті 4 Закону України "Про страхування" залежно від предмета договору, страхування може бути особистим, майновим, а також страхуванням відповідальності.

Згідно із статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Таким чином, позивач, здійснивши виплату страхового відшкодування за договором майнового страхування, набув права потерпілої особи в межах здійсненої виплати.

На час настання ДТП цивільно-правова відповідальність власника автомобіля Renault, д.р.н. НОМЕР_3, винного у скоєнні ДТП, була застрахована Товариством з додатковою відповідальністю "Експрес Страхування" за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/9077498.

Частиною 2 статті 999 ЦК до відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Водночас як передбачено частиною 3 статті 985 ЦК, особливості укладення договору страхування на користь третьої особи встановлюються законом.

Відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, ЦК, Законом України "Про страхування", Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.

Відповідно до пункту 2.1 статті 2 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Згідно із статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Спеціальні норми Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обмежують розмір шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема: межами ліміту відповідальності (пункт 22.1 статті 22); вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (стаття 29); відповідно до пунктів 32.4, 32.7 статті 32 страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну майну, яке знаходилося у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив ДТП; шкоду, пов'язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу; згідно з пунктом 12.1 статті 12 страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Статтею 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Таким чином, виконання обов'язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" покладено на страховика (винної особи), у межах, встановлених цим Законом, та договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Порядок відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, встановлено статтею 1194 ЦК, за змістом якої особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Тобто, відповідач як страховик відповідальності винної у ДТП особи на підставі спеціальної норми статті 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" здійснює відшкодування витрат, пов'язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, а різницю між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу на підставі статті 1194 ЦК відшкодовує особа, яка завдала збитків.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 22.03.2017 у справі № 3-1304гс16.

Зі змісту звіту № 37-В/29/4 від 21.02.2017 вбачається, що вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу, дорівнює вартості відновлювального ремонту з урахуванням фізичного зносу запчастин з урахуванням ПДВ становить 38 993,60 грн, а без урахування ПДВ - 32 494,67 грн..

Згідно із пунктом 196.1.3 статті 196 Податкового кодексу України не є об'єктом оподаткування податком на додану вартість операції з надання послуг із страхування, співстрахування або перестрахування особами, які мають ліцензію на здійснення страхової діяльності відповідно до закону, а також пов'язаних з такою діяльністю послуг страхових (перестрахових) брокерів та страхових агентів.

Тобто, всі операції з надання послуг із страхування, в тому числі пов'язані з оплатою страхових послуг страхувальником на користь страховика та компенсацією останнім збитків, понесених потерпілим при настанні страхового випадку, не є об'єктом оподаткування ПДВ, в зв'язку з чим, за загальним правилом, як при визначенні розміру страхових платежів, так і при визначенні розміру матеріального збитку чи страхової виплати, що підлягає до відшкодування страхувальнику чи безпосередньо потерпілій особі, податок на додану вартість не нараховується, окремим рядком не виділяється та страховики не є платниками ПДВ по таких операціях.

Якщо страхові суми не перераховуються безпосередньо потерпілому, а спрямовуються на придбання у платника податку на додану вартість послуг по ремонту, заміщенню, відтворенню застрахованого об'єкта чи товарно-матеріальних цінностей, які мають бути використані в процесі його ремонту (запчастини та інші витратні матеріали тощо), то розрахунок суми виплат на таке придбання здійснюється з урахуванням сум податку на додану вартість, які включаються до вартості й виділяються окремим рядком у розрахункових документах.

Крім того, якщо придбання послуг по ремонту, заміщенню, відтворенню застрахованого об'єкта чи товарно-матеріальних цінностей, які мають бути використані в процесі його ремонту, здійснюється у неплатника податку на додану вартість, то розрахунок сум виплати здійснюється без урахування сум ПДВ.

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що згідно платіжного доручення №ID-90786 від 02.03.2017, позивачем було виплачено страхове відшкодування в розмірі 35 223,00 грн. без ПДВ на рахунок ФОП ОСОБА_5, який не є платником податку на додану вартість.

При цьому, інформація про здійснення розрахунку вказаної вартості відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, матеріали справи не містять.

Таким чином, у відповідача виникло зобов'язання виплатити на користь позивача страхове відшкодування у розмірі, визначеному у звіті № 37-В/29/4 від 21.02.2017 з вирахуванням податку на додану вартість, а саме в сумі 32 494,67 грн., що ним було виконано в повному обсязі.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

Доводи, які наведені скаржником в апеляційній скарзі, судовою колегією до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Згідно з положеннями ст. 43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Частина 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до висновку, що рішення у даній справі прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, повним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи та відповідністю висновків, викладених в рішенні, дійсним обставинам справи, тому рішення є законним та обґрунтованим. Підстав для скасування або зміни вказаного рішення та задоволення апеляційної скарги колегія суддів Київського апеляційного господарського суду не знаходить.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 05.09.2017 у справі № 910/11610/17 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/11610/17 повернути Господарському суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Б.В. Отрюх

Судді А.І. Тищенко

Ю.Б. Михальська