ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.10.2017р. Справа № 917/1272/17

За позовом Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго", вул. Старий Поділ, 5, м. Полтава, 36022; адреса для листування: пр-т Свободи 8, м. Кременчук, 39601

до Кременчуцької спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 10 з поглибленим вивченням англійської мови Кременчуцької міської ради Полтавської області, вул. Лейтенанта Покладова, 8 м. Кременчук, Полтавська область, 39600

про стягнення 51364,69 грн.

Суддя Семчук О.С.

Представники 05.10.2017р.:

від позивача: ОСОБА_1 (довіреність № 10-74/1942 від 15.02.2017р.);

від відповідача: ОСОБА_2 (доручення №285 від 06.09.2017р.);

ОСОБА_3 - директор.

Представники після перерви 12.10.2017р.:

від позивача: ОСОБА_4 (довіреність № 10-74/1941 від 15.02.2017р.

від відповідача: ОСОБА_2 (доручення №285 від 06.09.2017р.);

ОСОБА_3 - директор.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Рішення приймається після перерви, оголошеної в судовому засіданні 05.10.2017р. до 11 год. 00 хв. 12.10.2017р.

Публічне акціонерне товариство "Полтаваобленерго" (далі позивач/ПАТ "Полтаваобленерго") звернулось до Господарського суду Полтавської області з позовною заявою до Кременчуцької спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 10 з поглибленим вивченням англійської мови Кременчуцької міської ради Полтавської області (далі відповідач/ Кременчуцька СШ № 10) про стягнення 51364,69 грн., в тому числі 48300,79 грн. інфляційних нарахувань, 3063,90 грн. 3% річних. В обґрунтування позову позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору про постачання теплової енергії в гарячій воді № 1735 від 01.01.2010р.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 02.08.2017р. порушено провадження у справі, розгляд якої призначено на 14.09.2017р.

Ухвалою від 14.09.2017р. суд за клопотанням відповідача продовжив строк вирішення спору на 15 днів та відклав розгляд справи на 05.10.2017р.

В судовому засіданні 05.10.2017р. суд оголосив перерву до 12.10.2017р.

Відповідач у відзиві позов заперечує, посилаючись на те, що заборгованість по договору виникла з незалежних від нього причин, на відсутність вини відповідача, а також на те, що при здійсненні розрахунку стягуваної суми позивачем були допущені помилки.

В судовому засіданні представник позивача наполягає на задоволенні позову у повному обсязі, представники відповідача позов заперечують.

В судовому засіданні 12.10.2017р. суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення на підставі ст. 85 ГПК України та повідомив дату виготовлення повного тексту рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

01.01.2010р. між ПАТ «Полтаваобленерго», в особі Кременчуцької філії (Теплопостачальна організація за договором) та Кременчуцькою СШ № 10 (споживач за договором) було укладено договір про постачання теплової енергії в гарячій воді № 1735 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору теплопостачальна організація зобов'язується надавати споживачеві вчасно та відповідної якості послуги з постачання теплової енергії в гарячій воді, а споживач своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами та здійснювати інші платежі у строки та на умовах, передбачених договором і додатками до нього.

Пунктом 1.2 договору визначено, що тарифи на послуги з теплопостачання затверджуються в установленому порядку відповідно до Закону України «Про теплопостачання» та діючого законодавства України.

Згідно ст. 16. Закону України «Про теплопостачання» - встановлення тарифів на теплову енергію суб'єктам природних монополій у сфері теплопостачання відноситься до повноважень Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Крім договору про постачання теплової енергії в гарячій воді, на виконання вимог Закону України «Про здійснення державних закупівель», між сторонами щорічно укладався договір про закупівлю теплової енергії в гарячій воді.

Так, між сторонами були укладені договори про закупівлю теплової енергії в гарячій воді № 1735/4 від 15.01.2014р., № 1735/5 від 19.01.2015р., № 1735/6 від 27.01.2016р. та № 1735/7 від 18.01.2017р.

Пунктами 4.1, 4.2. договорів № 1735/4 від 15.01.2014р., № 1735/5 від 19.01.2015р., № 1735/6 від 27.01.2016р. передбачені наступні умови оплати: розрахунки проводяться шляхом оплати замовником (відповідачем) після пред'явлення учасником (позивачем) рахунка на оплату товару або послуги (далі - рахунок) або після підписання сторонами акта звірки взаємних розрахунків, шляхом перерахування коштів на рахунок Учасника, з урахуванням ПДВ, на умовах зазначених у цьому Договорі. До рахунка додається акт про обсяги спожитої (поставленої споживачу) теплової енергії.

Пункт 11.2 договорів № 1735/4 від 15.01.2014р., № 1735/5 від 19.01.2015р., № 1735/6 від 27.01.2016р. передбачає, що умови постачання теплової енергії, не передбачені цими договорами, регулюються між сторонами чинним законодавством України, Правилами користування тепловою енергією та Договором про постачання теплової енергії в гарячій воді від 01.01.2010р. № 1735.

Додатком № 2 до Договору про постачання теплової енергії в гарячій воді № 1735 встановлено фактичні обсяги теплового навантаження та теплопостачання і орієнтовна вартість теплової енергії відпущеної «Споживачу» за поточний рік відповідно до тарифів діючих на момент укладання Договору, а п. З Додатку № 3 до Договору встановлено тариф на момент укладення Договору, можливість його зміни і повідомлення про це Споживача.

Розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються у відповідності до п. 23 «Правил користування тепловою енергією» (далі Правила) затверджених постановою Кабінету Міністрів Укоаїни № 1198 від 03.10.2007р., п. 2.2.2 Договору та Додатку № 4 «Порядок розрахунків за спожиту теплову енергію» до Договору.

На підставі п. 23 Правил, розрахунки за використану теплову енергію здійснюються на межі продажу, яка є межею балансової належності (відповідальності), відповідно до договору на підставі показів вузла обліку згідно з діючими тарифами (цінами, затвердженими в установленому порядку.

У відповідності до п. 2. Додатку № 4 до договору споживач, який має прилади обліку, щомісяця самостійно знімає показники до 25 числа календарного місяця (розрахункового періоду), оформлює «Відомість про фактичні покази розрахункових приладів обліку» та надає її Теплопостачальній організації для здійснення розрахунку, оформлення рахунку та «Акта про обсяги спожитої Споживачем теплової енергії». (Сума нарахувань визначається, як множення кількості фактично спожитої згідно з приладом обліку теплової енергії на затверджений тариф за 1 Гкал.) Наявність приладу обліку на об'єкті Споживача підтверджується Додатком № 1 до Договору.

Згідно пункту 1 Додатку № 4 до договору розрахунковим періодом є календарний місяць. Споживач за 3 дні до початку розрахункового періоду сплачує Теплопостачальній організації прогнозовану вартість теплової енергії за вказаними в Додатку № 2 Гкал (гігакалорії), передбаченої на розрахунковий період, з урахуванням залишкової суми «заборгованості» на початок місяця. Сплату рахунків Теплопостачальної організації, виписаних на виконання даного Договору, Споживач зобов'язаний проводити не пізніше 7 (семи) календарних днів з моменту їх надсилання (надання).

Позивач стверджує, що відповідач систематично порушував терміни оплати за теплову енергію, встановлені договором, що підтверджується виставленими рахунками та документами про їх отримання.

На підтвердження факту постачання відповідачу теплової енергії, а також обсягів постачання та їх вартості позивачем надано копії відомостей відповідача про фактичні покази засобів теплової енергії, копії актів про обсяги спожитої (поставленої) споживачу (субспоживачу) теплової енергії за період з жовтня 2014 року по травень 2017 року.

Також позивачем надано рахунки на оплату та докази їх отримання відповідачем (виписки про отримання рахунків) за період з жовтня 2014 року по травень 2017 року.

Так, позивачем надано суду наступні рахунки, які, як він стверджує, були вручені відповідачу:

- від 31.10.2014р. за жовтень 2014р. на суму 20218,80 грн.;

- від 20.11.2014р. за листопад 2014р. на суму 42358,39 грн.;

- від 19.12.2017р. за грудень 2014р. на суму 66050,78 грн.;

- від 20.01.2015р. за січень 2015р. на суму 51046,82 грн.;

- від 20.02.2017р. за лютий 2015р. на суму 128960,41 грн.;

- від 20.03.2015р. за березень 2015р. на суму 83568,50 грн.;

- від 20.04.2015р. за квітень 2015р. на суму 40281,40 грн.;

- від 20.10.2015р. за жовтень 2015р. на суму 29520,24 грн.;

- від 30.11.2015р. за листопад 2015р. на суму 80651,46 грн.;

- від 31.12.2015р. за грудень 2015р. на суму 110799,94 грн.;

- від 30.01.2016р. за січень 2016р. на суму 66764,06 грн.;

- від 29.02.2016р. за лютий 2016р. на суму 108111,52 грн.;

- від 31.03.2016р. за березень 2016р. на суму 75278,81 грн.;

- від 27.04.2016р. за квітень 2016р. на суму 26422,86 грн.;

- від 24.10.2016р. за жовтень 2016р. на суму 43114,68 грн.;

- від 21.11.2016р. за листопад 2016р. на суму 83765,66 грн.;

- від 26.12.2016р. за грудень 2016р. на суму 106973,68 грн.;

- від 23.01.2017р. за січень 2017р. на суму 44552,95 грн.;

- від 24.02.2017р. за лютий 2017р. на суму 138199,67 грн.;

- від 20.03.2017р. за березень 2017р. на суму 40094,62 грн.;

- від 14.04.2017р. за квітень 2017р. на суму 10357,78 грн.;

- від 17.05.2017р. за травень 2017р. на суму 15369,60 грн.

Відповідач стверджує, що за деякі місяці ним було отримано інші рахунки, ніж ті, що надані позивачем, на підтвердження цього відповідачем надано копії рахунків, а також їх оригінали, які були оглянуті в судовому засіданні та повернуті відповідачу:

- рахунок за лютий 2015р. від 20.02.2015р. на суму 60355,18 грн., а не на 128960,41 грн., як зазначено у рахунку позивача;

- рахунок за березень 2015р. від 02.03.2015р. на суму 42480,00 грн., тоді як у позивача за цей місяць рахунок від 20.03.2015р. на суму 83568,50 грн.;

- рахунок за квітень 2015р. від 03.04.2015р. на суму 45750,00 грн., тоді як у позивача за цей місяць рахунок від 20.04.2015р. на суму 40281,40 грн.;

- в рахунку за лютий 2016р. на суму 108111,52 грн. зазначено інший розрахунковий рахунок позивача, не такий як у рахунку позивача за вказаний місяць;

- рахунки за квітень 2016р. від 11.04.2016р. на суму 75278,81 грн. та від 04.05.2016р. на суму 93186,92 грн., тоді як у позивача за цей місяць рахунок від 27.04.2015р. на суму 26422,86 грн.

Відповідач стверджує, що при здійсненні оплат він керувався саме цими рахунками, та за вказані місяці інших рахунків не отримував.

Представник позивача погодився з тим, що за лютий 2016 року відповідачу дійсно було направлено рахунок, в якому зазначено розрахунковий рахунок позивача, який на той час вже не діяв. В зв'язку з цим деякі оплати відповідача повернулися на рахунок відповідача і пізніше були сплачені відповідачем повторно вже на вірний рахунок позивача.

Щодо інших розбіжностей, позивач стверджує, що рахунки, які він надав суду, були направлені відповідачу і отримані останнім під підпис представника: рахунок за лютий 2015р. отримано відповідачем 20.02.2015р., за березень 2015р. - отримано 20.03.2015р., за квітень 2015р. - отримано 20.04.2015р., за лютий 2016р. - отримано 03.03.2016р., за квітень 2016р. - отримано 27.04.2016р. Вказане підтверджується розписками представника відповідача про отримання рахунків.

Представник позивача пояснив, що рахунки, які надані відповідачем, видавалися на прохання відповідача з метою здійснення оплат в межах фінансування закладу.

Суд, оцінивши докази надані обома сторонами, дійшов висновку, що рахунки за лютий 2015р. від 20.02.2015р. на суму 60355,18 грн., за березень 2015р. від 02.03.2015р. на суму 42480,00 грн., за квітень 2015р. від 03.04.2015р. на суму 45750,00 грн., за квітень 2016р. від 11.04.2016р. на суму 75278,81 грн. та від 04.05.2016р. на суму 93186,92 грн., - були видані позивачем в порушення п. 2 Додатку № 4 до договору (не на всю необхідну до сплати суму, за показниками приладів обліку (далі - довільні рахунки)).

Судом враховано, що вказані у наданих позивачем розрахунках за спірні місяці обсяги спожитої теплової енергії підтверджуються відомостями позивача про фактичні покази засобів теплової енергії.

Також, враховано, що рахунки за березень 2015р. від 02.03.2015р. на суму 42480,00 грн., за квітень 2015р. від 03.04.2015р. на суму 45750,00 грн., за квітень 2016р. від 11.04.2016р. на суму 75278,81 грн. виписані до зняття відповідачем показань лічильників за вказані місяці.

Наявними в матеріалах справи доказами підтверджується те, що надані позивачем рахунки (крім рахунку за лютий 2016р., в якому невірно зазначено розрахунковий рахунок позивача) були виписані на підставі оформлених в той же день відомостей відповідача про фактичні покази засобів теплової енергії та актів про обсяги спожитої теплової енергії і в той же день вручені представнику відповідача. Таким чином, суд вважає, що відповідач за спірні періоди мав оплатити саме рахунки:

- за лютий 2015р. від 20.02.2015р. на суму 128960,41 грн.;

- за березень 2015р. від 20.03.2015р. на суму 83568,50 грн.;

- за квітень 2015р. від 20.04.2015р. на суму 40281,40 грн.;

- за квітень 2016р. від 27.04.2015р. на суму 26422,86 грн.

Сторонами надано докази оплати відповідачем теплової енергії, які свідчать про те, що відповідач порушував строки оплати встановлені договором.

Позивачем до позовної заяви надано розрахунки сум нарахованих інфляційних та 3 % річних, а також пояснення виникнення заборгованості за спожиту теплову енергію та нарахувань пені, індексу інфляції, 3% річних, в яких теж наведено розрахунки інфляційних та 3% річних. При цьому в обох розрахунках суми інфляційних та річних співпадають, проте періоди нарахування інфляційних втрат зазначено різні.

Представник позивача в судовому засіданні пояснив, що нарахування інфляційних втрат здійснювалося відповідно до розрахунку наведеного в поясненні.

Так, позивач нарахував інфляційні за прострочення відповідачем зобов'язань з оплати теплової енергії:

- за жовтень 2014р. в період з листопада 2014р. по лютий 2015р.;

- за листопад 2014р. в період з грудня 2014р. по лютий 2015р.;

- за грудень 2014р. в період з січня 2015р. по березень 2015р.;

- за лютий 2015р. в період з березня 2015р. по травень 2015р.;

- за березень 2015р. в період з квітня 2015р. по травень 2015р.;

- за січень 2016р. в період з лютого 2016р. по квітень 2016р.

Також за порушення строків оплати позивач нарахував відповідачу 3% річних за прострочення зобов'язань:

- за жовтень 2014р. за загальний період з 08.11.2014р. по 25.03.2015р.;

- за листопад 2014р. за загальний період з 28.11.2014р. по 06.04.2015р.;

- за грудень 2014р. за загальний період з 27.12.2014р. по 06.05.2015р.;

- за січень 2015р. за загальний період з 28.01.2015р. по 08.02.2015р.;

- за лютий 2015р. за загальний період з 28.02.2015р. по 29.06.2015р.;

- за березень 2015р. за загальний період з 28.03.2015р. по 29.06.2015р.;

- за листопад 2015р. за загальний період з 15.12.2015р. по 04.01.2016р.;

- за січень 2016р. за загальний період з 12.02.2016р. по 19.05.2016р.;

- за лютий 2016р. за загальний період з 11.03.2016р. по 17.03.2016р.;

- за березень 2016р. за загальний період з 14.04.2016р. по 18.04.2016р.;

- за квітень 2016р. за загальний період з 05.05.2016р. по 19.05.2016р.

Відповідачем до відзиву надано контррозрахунок 3% річних та інфляційних втрат, згідно якого 3% річних становлять 2030,05 грн., а інфляційні втрати - 20114,80 грн. В контррозрахунку відповідач не вказує рахунки за лютий 2015р. від 20.02.2015р. на суму 128960,41 грн., за березень 2015р. від 20.03.2015р. на суму 83568,50 грн., за квітень 2015р. від 20.04.2015р. на суму 40281,40 грн., за квітень 2016р. від 27.04.2015р. на суму 26422,86 грн., а посилається на інші (довільні рахунки), зазначені в рішенні вище.

Судом встановлено, що при зарахуванні сум оплат позивачем враховано п. 6.10 договору про постачання теплової енергії, згідно якого у випадку відсутності у платіжному документі споживача у реквізиті "призначення платежу" посилань на ДПЗ чи період, за який здійснюється оплата або перевищення суми платежу необхідної для цього періоду, кошти, перераховані споживачем за теплову енергію, теплопостачальна організація має право зарахувати як погашення існуючої заборгованості цього споживача згідно даного договору, оформлену рахунками теплопостачальної організації, з найдавнішим терміном її виникнення. У разі, коли відповідно до призначення платежу в платіжних дорученнях, відповідачем за конкретний період (місяць) було сплачено суму коштів більшу, ніж належало сплатити відповідно до рахунку позивача, залишок вказаної суми позивач правомірно зараховував на погашення заборгованості з найдавнішим строком виникнення.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ст. 692, ст. 693 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтями 525 та 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено законом або договором.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (стаття 610 ЦК України).

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів.

Судом встановлено, що позивач правомірно нарахував відповідачу 3% річних від прострочених сум оплати за теплову енергію за період прострочень, проте при нарахуванні позивачем допущено арифметичні помилки (за січень 2016р., березень 2016р. та квітень 2016р.). Також, суд вважає, що позивачем неправомірно нараховано 3% річних на прострочене зобов'язання за лютий 2016р. з 14.03.2016р. по 17.03.2016р., оскільки саме за лютий 2016р. позивачем було надано відповідачу рахунок із зазначеним у ньому розрахунковим рахунком позивача, який на той час вже не діяв. В матеріалах справи наявні докази того, що відповідачем рахунок з невірними реквізитами було сплачено платіжними дорученнями № 4 від 12.03.2016р. на суму 170,89 грн., № 1 від 12.03.2016р. на суму 64,00 грн., № 45 від 12.03.2016р. на суму 60444,63 грн., № 12 від 12.03.2016р. на суму 47432,00 грн. Вказані платіжні доручення були проведені банком 14.03.2016р., проте в той же день суми, оплачені по платіжних дорученнях повернулися відповідачу, що підтверджується випискою по рахунках. Після наданням позивачем іншого рахунку за лютий 2016р., з вірними реквізитами, відповідач повторно сплатив рахунок.

Оскільки наданий позивачем рахунок з неправильними реквізитами відповідачем було оплачено 14.03.2016р., нарахування 3% річних за період з 14.03.2016р. по 17.03.2016р. є безпідставним.

З врахуванням викладеного, стягненню підлягають 3% річних нараховані за зобов'язаннями лютого 2016р. з 11.03.2016р. по 13.03.2016р. на суму 26,58 грн.

Таким чином, вимога позивача про стягнення 3% річних підлягає задоволенню частково в сумі 3031,62 грн. В іншій частині стягнення річних позов задоволенню не підлягає.

При перевірці розрахунку інфляційних втрат, які просить стягнути позивач, судом встановлено, що відповідачем при здійсненні нарахування не дотримано вимог п. 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", згідно якого індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

З врахуванням вказаної норми стягненню підлягають інфляційні втрати на суму 46038,24 грн. В іншій частині стягнення інфляційних втрат позов задоволенню не підлягає.

Заперечення відповідача судом відхиляються виходячи з наступного.

Частина 2 ст. 218 ГК України та ст. 617 ЦК України прямо передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення від відповідальності.

Пунктом 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно з пунктом 5 Оглядового листа Вищого господарського суду України № 01-06/374/2013 від 18.02.2013р., відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках державного бюджету України, не виправдовує бездіяльність замовника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17).

Так, в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005р. та у справі "Бакалов проти України" від 30.11.2004р. зазначено, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15.05.2012р. у справі № 11/446.

Відповідно до ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно зі ст. 33, ст. 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Допустимих доказів в спростування вищевикладеного відповідач суду не надав.

Судові витрати відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд,

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Кременчуцької спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 10 з поглибленим вивченням англійської мови Кременчуцької міської ради Полтавської області (вул. Лейтенанта Покладова, 8, м. Кременчук, Полтавська область, 39600; ) на користь Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" (вул. Старий Поділ, 5, м. Полтава, 36022; адреса для листування: пр-т Свободи 8, м. Кременчук, 39601; р/р № 7001 в АТ «ТАСКОМБАНК», МФО 339500, ) 3031,62 грн. 3% річних, 46038,24 грн. інфляційних втрат, 1528 грн. 52 коп. судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 17.10.2017р.

Суддя ОСОБА_5