РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.10.2017Справа №910/10682/17
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Металінвест ЛТД»

до Публічного акціонерного товариства «Сбербанк»

третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНТЕР-ГТВ»

про визнання третейської угоди недійсною

Суддя Борисенко І.І.

Представники сторін:

від позивача - Кобець І.В., за довіреністю;

від відповідача - Тищук М.А., за довіреністю;

від третьої особи - не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Металінвест ЛТД» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Сбербанк» про визнання недійсним пункту 6.8 Договору поруки №4 від 25 травня 2015 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Сбербанк» і Товариством з обмеженою відповідальністю «Металінвест ЛТД».

Позовні вимоги мотивовані тим, що угода про третейське застереження суперечить інтересам Товариства, була укладена позивачем без вільного волевиявлення, під впливом вкрай тяжкої обставини, на вкрай не вигідних умовах та загрози банкрутства ТОВ «Інтер-ГТВ» - підприємства, в якому ТОВ «Металінвест» є бенефіціарним власником і, я наслідок втрати бізнесу, тому на підставі ч.1 ст. 233, ст.ст. 203, 215 ЦК України така третейська угода повинна бути визнана судом недійсною. Окрім того, позивач вказує, що третейською угодою на розгляд третейського суду були передані спори, які не можуть бути підвідомчі третейському суду (про визнання правочину недійсним), а відповідно до закону підлягають вирішенню виключно судами загальної юрисдикції, саме тому зміст третейської угоди не відповідає вимогам чинного законодавства України. Зазначене, є додатковою підставою для визнання третейської угоди недійсною. Також, за твердженням позивача третейський суд не може розглядати спори, що випливають з кредитних договорів, зобов'язання по яким виражено в іноземній валюті, а предметом кредитного договору, з метою забезпечення виконання зобов'язання за яким було укладено договір поруки з третейським застереженням є відкриття позичальнику мультивалючної відновлювальної кредитної лінії та надання позичальнику кредитних коштів в розмірі визначеному в доларовому еквівалентні (іноземній валюті), а отже зміст третейського застереження суперечить положенням чинного законодавства України.

Ухвалою суду від 14.09.2017 залучено до участі в розгляді справи №910/10682/17 третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю "ІНТЕР-ГТВ" (Позичальника за договором про відкриття кредитної лінії №64-В/11/54КЛ від 17.06.2011).

Представник відповідача у відзиві на позовну заяву позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі за необґрунтованістю підстав.

Третя особа, без самостійних вимог на предмет спору надана суду письмові пояснення, які долучені судом до матеріалів справи, в яких третя особа погодилася з доводами позивача, що позивач уклав оспорювану третейську угоду, з огляду на існування тяжких обставин для підконтрольного його підприємства - ТОВ «Інтер-ГТВ», враховуючи загрозу банкрутства позичальника. З наведеними в позовній заяві обґрунтуваннями третя особа повністю погодилася.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти нього, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

17 червня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «СБЕРБАНК» (що є правонаступником Публічного акціонерного товариства «ДОЧІРНІЙ БАНК СБЕРБАНКУ РОСІЇ») (надалі - Банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНТЕР-ГТВ» (надалі - Позичальник) укладено Договір про відкриття кредитної лінії №64-В/11/54/КЛ.

25 травня 2015 року між Банком та Позичальником укладено Додатковий договір № 2 до Договору про відкриття кредитної лінії №64-В/11/54/КЛ від 17.06.2011 року, яким було внесено зміни до вказаного кредитного договору шляхом його викладення у новій редакції (надалі також - Кредитний договір).

Зокрема, до Кредитного договору було включено третейське застереження (п. 11.16.).

Того ж дня, 25 травня 2015 року, з метою забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором (у новій редакції) між Банком і Товариством з обмеженою відповідальністю «МЕТАЛІНВЕСТ ЛТД» (надалі - Поручитель) було укладено Договір поруки №4 (надалі - Договір поруки).

Відповідно до п. 6.8. Договору поруки сторони передбачили, усі спори, розбіжності або вимоги, що виникають з цього Договору чи у зв'язку з ним, в тому числі, що стосуються його укладення, виконання, зміни, порушення, розірвання, визнання недійсним повністю або частково, або визнання не укладеним, а також з будь-яких інших питань, що стосуються даного Договору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України», місцезнаходження якого: 03142, м. Київ, вул. Заболотного, буд. 150, корпус А, офіс 25 (свідоцтво про реєстрацію постійного діючого третейського суду від 15.03.2013, видане Державною реєстраційною службою України) згідно з регламентом зазначеного третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди та знаходиться у відкритому доступі на сайті суду http://arbitrate.com.uа/. Спір розглядається одноособово суддею, призначеним Головою Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» з списку суддів, що знаходиться у відкритому доступі на сайті цього суду htty://arbitrate.соm.uа/. При цьому, сторони Договору підтверджують, що вони ознайомлені з регламентом Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України», добре розуміють положення цього регламенту. Сторони домовилися, що рішення постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» є остаточними і обов'язковими з дати його винесення. Умови Договору, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди. Місце і дата укладення третейської угоди відповідають місцю і даті укладення цього Договору.

Позивач, на підставі ст.ст. 203, 215, 233 Цивільного кодексу України, просить суд визнати вказане третейське застереження недійсним, оскільки воно не відповідає вимогам законодавства та реальному волевиявленню сторін договору поруки, укладено під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах для позивача, а його зміст суперечить положенням чинного законодавства України.

Згідно з частиною 2 статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пункт 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 7 статті 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до положень частини 1 статті 638 ЦК України істотними умовами цивільно-правового договору є умова про предмет договору; умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду; усі інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з статтею 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини 2 статті 6 ЦК України сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

За умовами частини 3 статті 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Таким чином, договірні зобов'язання базуються на принципі волевиявлення сторін, згідно з яким вирішення судом неврегульованих питань (умов), що виникли при укладенні договору, можливе за спільною згодою сторін. Виняток з цього правила становлять договори, засновані на державному замовленні.

Укладаючи Договір поруки від 25.05.2015 №4, який підписаний між сторонами та скріплений печатками сторін, сторони були вільними в укладені договору та визначенні (погодженні) його умов, а відтак дія учасників правочину, які реалізували свої права на набуття цивільних прав та обов'язків шляхом укладання (підписання) правочину відповідала внутрішній волі сторін.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

За змістом п. 2.9 постанови №11 від 29.05.2013 пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Зазначений Договір поруки було укладено з дотриманням усіх істотних вимог правомірності в момент його укладення відповідно до ст. 203 ЦК України: зміст правочину не суперечив актам цивільного законодавства і моральним принципам суспільства, був укладений цивільно-дієздатними особами; волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі; був спрямований на реальне настання правових наслідків.

Відповідно до частини 1 ст. 233 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

При цьому в пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 Цивільного кодексу, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа, яка оскаржує правочин має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Тобто, для кваліфікації правочину за ст. 233 Цивільного кодексу України необхідна обов'язкова наявність зазначених двох умов у сукупності: вплив тяжкої обставини і вкрай невигідні умови. Крім того, має бути причинно-наслідковий зв'язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладання саме з метою усунення обставин).

Тяжка обставина є оціночною категорією і має визнаватися судом з урахуванням всіх обставин справи.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Пунктом 3.10. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року N 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 ЦК України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача. Останній, крім повернення йому одержаного другою стороною, вправі вимагати відшкодування йому завданих збитків і моральної шкоди стороною, яка скористалася тяжкою обставиною.

Згідно зі статтями 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачем не наведено та не надано жодних доказів, які б підтверджували факт укладення спірної угоди (станом на час її укладення) під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах.

Більш того, Позивачем не вказано, які саме несприятливі умови створено Позивачу шляхом укладення даного Договору поруки, з внесеним до нього третейського застереження.

При цьому, на момент укладення Договору поруки від 25.05.2015 та Додаткового договору №2 до Кредитного договору Банк мав право задовольнити вимоги за кредитним договором в повному обсязі, оскільки у зв'язку з невиконанням Позичальником умов Кредитного договору на виконання п. 8.3-8.4 Кредитного договору, у Банка виникло право вимоги щодо повернення заборгованості в повному обсязі.

Проте, ПАТ «СБЕРБАНК» шляхом укладення Додаткового договору №2 до Кредитного Договору від 25.05.2015 фактично продовжив термін дії кредитної лінії на умовах викладених в даному договорі (до 16.06.2016).

Посилання Позивача на те, що Банком було фактично використано негативні для Позичальника обставини та нав'язані вкрай невигідні умови, не підтверджується дійсними обставинами та доказами по справі.

Посилання Позивача на наявність судових спорів між сторонами угоди про стягнення заборгованості не спростовує висновків до яких дійшов суд та не вказує на недійсність договору в частині, а свідчить лише про використання Банком свого права передбаченого ст.ст. 15,16,20 ЦК України на судовий захист порушеного права.

Посилання позивача на існування тяжких обставин для підконтрольного йому підприємства - ТОВ «Інтер-ГТВ» (Позичальника) та ПАТ «Укрвторчормет» судом не береться до уваги, оскільки хоча вказані підприємства і є пов'язаними особами (позивач є бенефіціарним власником ТОВ «Інтер-ГТВ», оскільки частка статутного капіталу ТОВ «Інтер-ГТВ» в розмірі 90,27% належить ПАТ «Укрвторчормет, в свою чергу контрольний пакет акцій ПАТ «Укрвторчормет, що складає 98,0344% його статутного капіталу належить ТОВ «Металінвест ЛТД»), про те вказані юридичні особи є самостійними суб'єктами господарювання. До того ж, позаяк суду не доведено обставин на які посилається позивач станом на час укладення спірного правочину, щодо загрози банкрутства третьої особи.

Отже, Позивачем не доведено існування тяжких обставин (їх крайньої форми), з якими положення статті 233 Цивільного кодексу України передбачають можливість визнання договору недійсним, оскільки не надано належних та допустимих доказів тяжкого фінансового стану підприємства на момент укладання оспорюваного правочину і зокрема неможливість виконувати свої фінансові зобов'язання, що могло бути причиною банкрутства, а тому з оцінки наданих ТОВ «МЕТАЛІНВЕСТ ЛТД» доказів у даній справі неможливо дійти до висновку що на момент укладення Додаткового договору №4 існували вкрай тяжкі обставини, які більш того спричинив Банк, у зв'язку з чим суд відмовляє у задоволенні позову про визнання оспорюваного договору в частині недійсним з підстав невідповідності ст. 233 ЦК України.

Посилання Позивача на непідвідомчість третейському суду спору у зв'язку із тим, що спір стосується стягнення іноземної валюти, є не обґрунтованим в силу наступного.

Статтею 6 Закону України «Про третейські суди» визначено підвідомчість справ третейським судам. Вказаний перелік є вичерпним.

Судом встановлено, що рішенням Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» від 25 травня 2017 року по справі №40/16 задоволено позовні вимоги ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «СБЕРБАНК» до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «МЕТАЛІНВЕСТ ЛТД», за участю третьої особи ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ІНТЕР-ГТВ» стягнуто заборгованість за Договором про відкриття кредитної лінії №64- В/11/54/КЛ від 17.06.2011р. та на підставі Договору поруки №3 від 25.05.2015 p., що станом на 03 червня 2016 склала 41 615 675,59 дол. США (сорок один мільйон шістсот п'ятнадцять тисяч шістсот сімдесят п'ять доларів США 59 центів) та 140 404 812 гривень (сто сорок мільйонів чотириста чотири тисячі вісімсот дванадцять) гривень 46 копійок, з яких: заборгованості за Кредитною лінією - 33 000 000,00 (тридцять три мільйони доларів США; процентів за користування Кредитною лінією - 8 615 675 (вісім мільйонів шістсот п'ятнадцять тисяч шістсот сімдесят п'ять) доларів США 59 центів, що нараховані за період з 17.09.2013 по 02.06.2016 р. включно; пені за прострочення сплати заборгованості за кредитною лінією - 110 553 717 (сто двадцять мільйонів п'ятсот п'ятдесят три тисячі) 27 гривень, що нарахована за період з 13.02.2016 по 03.06.2016 р. включно; пені за прострочення погашення основної заборгованості за Кредитною лінією - 29 851 095 (двадцять дев'ять мільйонів вісімсот п'ятдесят одна тисяча дев'яносто п'ять) гривень 19 коп.. що нарахована за період з 26.05.2016 по 03.06.2016 включно. Стягнуто з ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «МЕТАЛІНВЕСТ ЛТД» на користь ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «СБЕРБАНК» витрати по сплаті третейського збору у сумі 42 500,00 (сорок дві тисячі п'ятсот) грн.

Спір, який був розглянутий постійно діючим Третейським судом при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» між сторонами виник у зв'язку із неналежним виконанням ТОВ «ІНТЕР-ГТВ» як Позичальником та ТОВ «МЕТАЛІНВЕСТ ЛТД» як Поручителем зобов'язань з погашення кредиту, тобто виник із цивільних правовідносин.

Посилання Позивача на порушення господарськими судами ст.51 Закону України «Про третейські суди» не мають правового обґрунтування.

Посилаючись на непідвідомчість спору у справі №40/16 третейським судам, Позивач, всупереч вимогам ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, не вказав та не обґрунтував, до якої з визначених ст.6 Закону України "Про третейські суди" категорій відноситься спір у справі №40/16.

Категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами, визначений статтею 6 Закону України "Про третейські суди".

Норми вказаної статті не містять застережень щодо неможливості розгляду третейськими судами спорів, що виникають з кредитних правовідносин, у яких кредит надавався в іноземній валюті.

Частиною 2 статті 9 Цивільного кодексу України зазначено, що Законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

Згідно з ч. 2 ст. 198 ГК України грошові зобов'язання учасників господарських відносин повинні бути виражені і підлягають оплаті у гривнях. Грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті, відповідно до законодавства. Виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону.

Отже, відносини у сфері кредитування суб'єктів господарювання, в тому числі в іноземній валюті, врегульовано нормами Господарського кодексу України та іншими актами законодавства.

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до ч. 2 стаття 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Порядок здійснення на території України розрахунків в іноземній валюті регулюється Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" ( надалі Декрет). Зокрема згідно підпункту "г" пункту 4 статті 5 Декрету, у редакції Закону України від 12.08.2014 р. N 1636-VII г) передбачено використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України потребує індивідуальної ліцензії НБУ.

При цьому відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету, Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Тобто чинним законодавством встановлений особливий порядок (ліцензування) використання іноземної валюти на території України, а не є забороненим.

При цьому, слід мати на увазі те, що відповідно до ст. 1 Декрету, визначення термінів: "валютні цінності" визначені як валюта України, і також іноземна валюта і платіжні документи та інші цінні папери.

Відносно посилань заявника (відповідача) на правову позицію викладену Верховним Судом України у постанові по справі №6-831цс14 від 21.10.2015, суд вказує таке.

При виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 ГПК Кодексу.

Так, позивач посилається на постанову Верховного Суду України від №6-831цс15, якою роз'яснено, що норми закону щодо регулювання обігу іноземної валюти в Україні, зокрема і проведення грошових розрахунків валютними цінностями, мають публічну основу, переслідують публічний інтерес і спрямовані на досягнення результату, необхідного в публічних цілях для задоволення публічних потреб - забезпечення стабільності української грошової одиниці - гривні.

Наявність в правовідношенні щодо проведення розрахунку за договором кредиту, наданого в іноземній валюті, такої концентрації суспільно-значимих публічних елементів не дозволяє віднести такі спори до спорів суто приватного характеру між приватними особами, які можуть розглядатися в приватному порядку - третейськими судами.

Разом з тим, судом встановлено, що спір по справі №6-831цс14 виник між фізичною особою та банком, натомість в межах даного провадження сторонами є юридичні особи - учасники господарських правовідносин, що є суттєвою відміністю правовідносин сторін, а отже не є тотожніми.

Доводи Позивача з посиланням на практику Верховного Суду України не спростовують визначений статтею 6 Закону України "Про третейські суди" перелік категорій справ та норми вказаної статті не містять застережень щодо неможливості розгляду третейськими судами спорів, що виникають з кредитних правовідносин, у яких кредит надавався в іноземній валюті.

Відтак, предмети позовів та суб'єктний склад у справі №6-831цс15 та даній справі №910/10682/17, що розглядаються не є тотожними, що не дає підстав вбачати подібність правовідносин, з яких виник спір у цих справах. Крім того у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 у справі № 6-831пс15 не міститься вказівки на категорію спору, визначену п.п. 1-14 ст. 6 Закону України "Про третейські суди ", якою мали б керуватися суди у інших справах при вирішенні питання про визнання недійсним третейського застереження.

Отже, підстави для застосування до правовідносин в межах справи №910/10682/17 правової позиції Верховного Суду України викладеної у постанові по справі №6-831цс14 від 21.10.2015 - відсутні.

При цьому, у постановах Верховного Суду України від 04 липня 2011 року у справі №3- 62гс11 та від 26 грудня 2011 року у справі №3-141гс11 зазначено, що положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Отже, відносини у сфері кредитування суб'єктів господарювання, в тому числі в іноземній валюті, серед іншого врегульовано нормами Господарського кодексу України. Цивільного кодексу України та іншими актами законодавства.

Включення до складу майна суб'єктів господарювання грошей, в іноземній валюті, для здійснення фінансових відносин, також передбачено ч. 5 ст. 139 ГК України.

Щодо непідвідомчості спору третейським судам.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Відповідно до статті 12 Закону України "Про третейські суди", третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд, регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди. За будь-яких обставин у разі суперечності третейської угоди регламенту третейського суду застосовуються положення регламенту. Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує. Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди. Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору. У разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною. Недійсність окремих положень договору, контракту, що містить третейське застереження, не тягне за собою недійсність такого третейського застереження. Третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом.

Як було зазначено раніше, статтею 6 Закону України "Про третейські суди" визначено підвідомчість справ третейським судам. Третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком:

1) справ у спорах про визнання недійсними нормативно-правових актів;

2) справ у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов'язаних із задоволенням державних потреб;

3) справ, пов'язаних з державною таємницею;

4) справ у спорах, що виникають із сімейних правовідносин, крім справ у спорах, що виникають із шлюбних контрактів (договорів);

5) справ про відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом;

6) справ, однією із сторін в яких є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт під час здійснення ним владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, державна установа чи організація, казенне підприємство;

7) справ у спорах щодо нерухомого майна, включаючи земельні ділянки;

8) справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення;

9) справ у спорах, що виникають з трудових відносин;

10) справ, що виникають з корпоративних відносин у спорах між господарським товариством та його учасником (засновником, акціонером), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами) господарських товариств, пов'язаних із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності цих товариств;

11) інших справ, які відповідно до закону підлягають вирішенню виключно судами загальної юрисдикції або Конституційним Судом України;

12) справ, коли хоча б одна із сторін спору є нерезидентом України;

13) справ, за результатами розгляду яких виконання рішення третейського суду потребуватиме вчинення відповідних дій органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими чи службовими особами та іншими суб'єктами під час здійснення ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень;

14) справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Таким чином, третейське застереження, передбачене пунктом 6.8 договору поруки, відповідає приписам статей 2, 5, 12 Закону України "Про третейські суди" і не суперечить вимогам цивільного законодавства щодо форми та змісту.

Отже, господарським судом встановлено, що кредитором та поручителем у добровільному порядку, без заперечень та зауважень, було визначено, що будь-які спори між сторонами, що виникають як при виконанні кредитного договору, так і під час виконання договору поруки вирішуються постійно діючим Третейським судом при Всеукраїнській громадській організації "Союз інвесторів України", тобто сторонами визначений предмет спору, що включає в себе всі можливі спори, які можуть виникнути між сторонами в рамках вказаних договорів, не обмежуючись якимись конкретними спорами.

При цьому суд зазначає, що частиною 1 статті 8 Закону України «Про судоустрій і статус судів» передбачено, що ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

А змістом пп. 4.2.3 п. 4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» роз'яснено, то третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав.

Відтак, передбачена в договорі поруки третейська угода не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації захисту своїх прав.

Враховуючи вищевикладені положення норм чинного законодавства України та приймаючи до уваги встановлені фактичні обставини справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними у зв'язку з недоведеністю обставин, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог та з якими закон пов'язує підставу для визнання договору недійсним в частині.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору залишаються за Позивачем.

На підставі викладеного, керуючись статтями 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 20.10.2017

Суддя І.І. Борисенко