КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" жовтня 2017 р. Справа№ 911/715/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Баранця О.М.

суддів: Калатай Н.Ф.

Сітайло Л.Г.

при секретарі Матюхін І.В.

за участю представників:

від позивача: Загородня Н.О.;

від відповідача: Кошалковський К.В.;

від прокуратури Греськів І.І.

розглянувши

апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва

на рішення

Господарського суду Київської області

від 30.05.2017 року

у справі № 911/715/17 (суддя Кошик А.Ю.)

за позовом заступника прокурора міста Києва в інтересах держави

в особі Державної екологічної інспекції у Київській

області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс

Агромарс" в особі відокремленого підрозділу - філії

"Гаврилівський птахівничий комплекс"

про стягнення 197462222, 00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Київської області від 30.05.2017 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, заступник прокурора міста Києва звернувся з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення Господарського суду Київської області від 30.05.2017 року по справі № 911/715/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.06.2017 року прийнято апеляційну скаргу до розгляду та порушено апеляційне провадження. Розгляд справи призначено на 01.08.2017 року.

Розпорядженням начальника управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду № 09-53/2864/17 від 31.07.2017 р. справу № 911/715/17, у зв'язку із перебуванням судді Сітайло Л.Г., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, відповідно до підпунктів 2.3.25, 2.3.49 пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено до повторного автоматизованого розподілу.

Згідно із протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 31.07.2017 р., справу № 911/715/17 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя: Баранець О.М., судді: Пашкіна С.А., Калатай Н.Ф.

28.07.2017 р. від представника відповідача через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду надійшло заперечення на апеляційну скаргу.

В судовому засіданні 01.08.2017 року оголошено перерву до 05.09.2017 року.

Розпорядженням начальника управління автоматизованого документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду № 09-53/3506/17 від 04.09.2017 р. справу № 911/715/17, у зв'язку із перебуванням судді Пашкіної С.А., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, відповідно до підпунктів 2.3.25, 2.3.49 пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено до повторного автоматизованого розподілу.

Згідно із протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 04.09.2017 р., справу № 911/715/17 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Баранець О.М., судді: Сітайло Л.Г., Калатай Н.Ф.

В судовому засіданні 05.09.2017 року оголошено перерву до 17.10.2017 року.

Представником відповідача надані пояснення по справі, в яких останній просить долучити додаткові докази перерахові в поясненнях до матеріалів даної справи.

Надані відповідачем на стадії апеляційного провадження додаткові докази, а саме перерахові в поясненнях, колегією не приймаються з огляду на наступне.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України". Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами. Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин.

Доказів поважності причин не подання вищезазначених документів до суду першої інстанції відповідачем апеляційному суду не надано.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалав даної справи, прокуратура м. Києва зазначала, що нею встановлено порушення Товариством з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" в особі відокремленого підрозділу - філії "Гаврилівський птахівничий комплекс" вимог природоохоронного законодавства. Зокрема, Державною екологічною інспекцією у Київській області (далі - Інспекція) в період з 21.03.2014 року по 28.03.2014 року на підставі ст. 7 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності", ст. 20-2 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища", п. 4.2 Положення про Державну екологічну інспекцію у Київській області, затвердженого наказом Державної екологічної інспекції України від 12.12.2011 року № 136 (далі - Положення), проведено планову перевірку додержання вимог природоохоронного законодавства ТОВ "Комплекс Агромарс" в особі філії "Гаврилівський птахівничий комплекс", яка знаходиться за адресою: с.Гаврилівка, квартал 28, Вишгородський район, Київська область, про що складено Акт № 240 від 21.03.2014-28.03.2014 року.

Перевіркою встановлено, що відповідач здійснює користування надрами (підземними водами) без спеціального дозволу.

Переліком корисних копалин загальнодержавного значення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.12.1994 року № 827 передбачено, що прісні підземні води є корисними копалинами загальнодержавного значення.

Відповідно до п. 5 Порядку надання спеціальних дозволів на користування надрами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.05.2011 року № 615 (далі - Порядок), на видобування корисних копалин видається дозвіл на користування надрами.

Користування надрами на підставі дозволу передбачено і нормами статей 16, 19 Кодексу України про надра.

Прокуратура та позивач зазначали, що відповідно до ч. 1 ст. 14, ст. 21, ч. ч. 2, 3 ст. 24 Кодексу України про надра (в редакції, чинній на момент перевірки) надра надаються у користування, в тому числі, для видобування корисних копалин. Надра у користування для видобування прісних підземних вод і розробки родовищ торфу надаються без надання гірничого відводу на підставі спеціальних дозволів, що видаються після попереднього погодження з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони праці, та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення. Користувачі надр зобов'язані використовувати надра відповідно до цілей, для яких їх було надано, забезпечувати повноту геологічного вивчення, раціональне, комплексне використання та охорону надр, забезпечувати безпеку людей, майна та навколишнього природного середовища, тощо. Права та обов'язки користувача надр виникають з моменту отримання спеціального дозволу на користування надрами, а в разі надання права користування надрами на умовах угод про розподіл продукції - з моменту набрання чинності такою угодою, якщо інше не передбачено цією угодою.

Відповідно до ст. 56 Кодексу України про надра однією з основних вимог в галузі охорони надр є додержання встановленого законодавством порядку надання надр у користування і недопущення самовільного користування надрами.

Статтями 65, 67 Кодексу України про надра передбачено, що порушення законодавства про надра тягне за собою дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову і кримінальну відповідальність згідно з законодавством України. Відповідальність за порушення законодавства про надра несуть особи, винні у тому числі і в самовільному користуванні надрами. Підприємства, установи, організації та громадяни зобов'язані відшкодувати збитки, завдані ними внаслідок порушень законодавства про надра, в розмірах і порядку, встановлених законодавством України.

Відповідно до ч.ч. 1, 4, 5 ст. 68, ст. 69 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" порушення законодавства України про охорону навколишнього природного середовища тягне за собою встановлену цим Законом та іншим законодавством України дисциплінарну, адміністративну, цивільну і кримінальну відповідальність. Підприємства, установи, організації та громадяни зобов'язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України. Застосування заходів дисциплінарної, адміністративної або кримінальної відповідальності не звільняє винних від компенсації шкоди, заподіяної забрудненням навколишнього природного середовища та погіршенням якості природних ресурсів.

Шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.

З пояснень відповідача, наданих під час проведеної Інспекцією перевірки та відображених в Акті, відповідачем вживались заходи щодо отримання дозволу на користування надрами (підземними водами), однак на час перевірки такий дозвіл відсутній, а підприємство, незважаючи на відсутність дозвільного документу, здійснювало використання прісних підземних вод. Саме лише вжиття відповідачем заходів по отриманню дозволу не давало товариству права на використання підземних вод за відсутності дозволу на користування надрами.

Таким чином, в позові зазначено, що в період з 01.09.2011 року по 31.12.2013 року відповідач здійснював користування надрами (підземними водами) без дозволу на користування надрами. Відповідно до статистичної звітності 2-ТП (водгосп) за вказаний період відповідачем використано 4 386100 куб.м прісної підземної води.

За результатами перевірки Інспекцією підприємству внесено припис від 02.04.2014 року, одним із пунктів якого приписано відповідачу отримати спеціальний дозвіл на користування надрами (підземними водами).

На підставі Методики розрахунку розмірів відшкодування збитків, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства про охорону та раціональне використання водних ресурсів, затвердженої наказом Мінприроди від 20.07.2009 року № 767/16783, Інспекцією проведено розрахунок розміру збитків, завданих самовільним використанням товариством надр (підземних вод), який склав 197 462 222 грн.

З метою досудового врегулювання спору Інспекцією на адресу ТОВ "Комплекс Агромарс" надіслано лист-претензію № 03-08-25/82/1 від 18.01.2017 року з пропозицією добровільної сплати збитків (отримана 27.01.2017 року), яка залишена без відповіді та задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

З урахуванням викладеного, позивач та прокурор зазначають, що протиправна поведінка відповідача полягає у порушенні вимог ст. ст. 16, 19, 21, 24 Кодексу України про надра та використанні прісних підземних вод без дозволу на користування надрами. Вина полягає у невжитті заходів щодо своєчасного отримання дозволу та невжитті заходів, спрямованих на уникнення шкідливого результату, оскільки за відсутності дозволу на користування надрами, їх використання заборонено. Використання відповідачем у процесі своєї виробничої діяльності прісних підземних вод без дозвільного документу спричинило державі шкоду у вигляді зменшення або втрати певного особистого чи немайнового блага. Шкідливий результат протиправної поведінки відповідача полягає у використанні надр (прісних підземних вод) без дозволу, чим заподіяно державі збитки у розмірі 197 462 222 грн.

У зв'язку з чим, прокуратура в позові просила стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" в особі його відокремленого підрозділу - філії "Гаврилівський птахівничий комплекс" на користь Державного бюджету України (30%) та спеціального фонду місцевих бюджетів (70%), в тому числі до сільського бюджету (50%) та обласного бюджету (20%) збитки, завдані державі внаслідок порушення вимог природоохоронного законодавства в сумі 197462 222 грн.

Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на безпідставність нарахування збитків, оскільки Акт перевірки не містить достатніх вихідних даних щодо порушення. Крім того, про наведені в Акті № 240 від 21.03.2014-28.03.2014 року обставини щодо відсутності дозволу на користування надрами Інспекція була обізнана раніше під час проведення перевірки у грудні 2012 року, за наслідками якої було складено відповідний Акт № 421 за період з 05.12.2012 року по 21.12.2012 року, що свідчить про пропуск строку позовної давності для вимоги про стягнення збитків. Відповідач заявив про застосування судом позовної давності.

Також, відповідач вважає неправомірним перенесення у матеріали перевірки за Актом №240 від 21.03.2014-28.03.2014 року відомостей про порушення, які встановлені за наслідками попередньої перевірки за Актом № 421 за період з 05.12.2012 року по 21.12.2012 року. Оскільки питання первинного виявлення порушення має значення для встановлення обставин позовної давності (початком перебігу строку якої, згідно з правовою позицією Верховного Суду України є момент виявлення порушення), таке включення до Акту № 240 за березень 2014 року вже виявлених порушень в Акті № 421 за грудень 2012 року свідчить про штучне перенесення строків позовної давності в односторонньому порядку, що в силу ст. 259 Цивільного кодексу України та загальних засад добросовісності, справедливості та розумності є неприпустимим.

Також, відповідач в своїх запереченнях пояснив та надав докази здійснення спірного водокористування на підставі дозволу на спецводокористування, за яке також здійснювалась оплата в установленому законодавством порядку, що виключає факт самовільного водокористування та завдання збитків.

Згідно з ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин в їх сукупності.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Як зазначає Вищий господарський суд України в постанові від 11.02.2014 року у справі № 925/483/13, стаття 23 Кодексу України про надра не конкретизує, без яких саме спеціальних дозволів землевласники і землекористувачі мають право видобувати підземні води, а відтак, таке право не обумовлюється наявністю будь-яких дозволів.

При вирішенні спору має значення доведеність позивачем факту здійснення відповідачем правопорушення шляхом самовільного водокористування без відповідного дозволу з врахуванням виключень, визначених ст. 23 Кодексу України про надра.

Як вбачається з Акту № 240 проведеної Державною екологічною інспекцією у Київській області в період з 21.03.2014 року по 28.03.2014 року перевірки дотримання Товариством з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" в особі відокремленого підрозділу - філії "Гаврилівський птахівничий комплекс" вимог природоохоронного законодавства, під час перевірки встановлено, що відповідальними особами Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" не отримано спеціальний дозвіл на користування надрами (підземними водами), що є порушенням ст.ст. 16, 19, 21, 23 Кодексу України про надра.

Інформації щодо факту користування підземними водами, періоду такого користування та обсягів використаних підземних вод і кількості водозаборів, Акт перевірки не містить. Відповідний Акт перевірки містить інформацію щодо здійснення відповідачем водокористування на підставі дозволів на спецводокористування, не містить жодних обставин щодо користування надарами та обґрунтування необхідності отримання дозволу на користування надрами.

В Акті перевірки № 240 не зафіксовано та не деталізовано на яких водозаборах (ст. 1 Водного кодексу України - водозабір - споруда або пристрій для забору води з водного об'єкта) виявлено порушення, в яких населених пунктах, на якій філії відповідача (водозабори знаходяться в різних районах та різних селах Вишгородського району Київської області), протягом якого часу здійснювалось користування підземними водами, в якій кількості по кожному водозабору, яка кількість підземних вод філії використовувалась конкретно для господарсько-питних, виробничих, житлово-комунальних потреб.

В позовній заяві та доданих до неї документах відсутні дані щодо здійснення відповідачем водозабору не в межах наданої йому земельної ділянки, без дозволів на спеціальне водокористування (такі дозволи у відповідача були наявні) та про те, що продуктивність водозабору перевищує 300 куб.м. води на добу.

Як вбачається з наданих позивачем та прокуратурою доказів та пояснень, за насліками проведеної в березні 2014 року перевірки відповідачу виставлено припис про необхідність отримання дозволу на користування надрами, однак розрахунок збитків до Акту перевірки № 240 не проводився. Суду надано докази звернення до відповідача з претензією від 18.01.2017 року за вих. №767/16783 про сплату спірної суми збитків, в якій фактично і розраховано збитки з використанням інформації Акту перевірки № 240 та даних статистичної звітності за формою 2-ТП (водгосп), які під час перевірки не досліджувались.

Таким чином, відсутні підстави стверджувати, що розрахунок збитків проведений на підставі Акту № 240 за березень 2014 року перевірки, який не містить достатніх вихідних даних щодо виявленого порушення. За відсутності в Акті детального опису встановлених обставин щодо водокористування, висновки перевіряючих про порушення відповідачем ст.ст. 16, 19, 21, 23 Кодексу України про надра є необгрунтованими.

З огляду на викладене, Акт перевірки та розрахунок збитків не містять достатньо інформації для можливості визначення дійсного обсягу водозабору по кожному об'єкту.

Крім того, як зазначено постанові Вищого господарського суду України від 14.10.2013 року у справі № 922/1746/13 в разі наявності дозволу на спеціальне водокористування, водокористувачем дотримано вимог п. 9 ст. 44, ч. 1 ст. 49 Водного кодексу України і відсутні підстави стверджувати про самовільне водокористування. Статтею 21 Кодексу України про надра регулюються правовідносини отримання спеціальних дозволів для надання надр у користування для одночасного видобування прісних підземних вод і розробки родовищ торфу без надання гірничого відводу, а не спірні правовідносини використання відповідачем підземних вод для власних господарських потреб на підставі дозволу на спеціальне водокористування, які вичерпно врегульовано ст.ст.48,49 Водного кодексу України та ч. 3 ст. 19, ч. 1 ст. 23 Кодексу України про надра. Таким чином, відповідач не може нести майнову відповідальність за самовільне користування надрами, оскільки в дійсності він здійснював використання підземних вод для власних господарських потреб на підставі дозволу на спеціальне водокористування, що з врахуванням приписів ч. 3 ст. 19 та ч.1 ст.23 Кодексу України про надра звільняє водокористувача від обов'язку одержання іншого спеціального дозволу (на користування ділянкою надр).

Згідно ст. 1 Кодексу України про надра, надра - це частина земної кори, що розташована під поверхнею суші та дном водоймищ і простягається до глибин, доступних для геологічного вивчення та освоєння.

Відповідно до ст. .2 завданням Кодексу України про надра є регулювання гірничих відносин з метою забезпечення раціонального, комплексного використання надр для задоволення потреб у мінеральній сировині та інших потреб суспільного виробництва, охорони надр, гарантування при користуванні надрами безпеки людей, майна та навколишнього природного середовища, а також охорона прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій та громадян.

Статтею 5 Кодексу України про надра визначено, що державний фонд надр включає як ділянки надр, що використовуються, так і ділянки надр, не залучені до використання, в тому числі континентального шельфу і виключної (морської) економічної зони.

Родовища корисних копалин - це нагромадження мінеральних речовин в надрах, на поверхні землі, в джерелах вод та газів, на дні водоймищ, які за кількістю, якістю та умовами залягання є придатними для промислового використання.

Усі родовища корисних копалин, у тому числі техногенні, з запасами, оціненими як промислові, становлять Державний фонд родовищ корисних копалин, а всі попередньо оцінені родовища корисних копалин - резерв цього фонду.

Державний фонд родовищ корисних копалин є частиною державного фонду надр.

Відповідно до ст. 6 Кодексу України про надра корисні копалини за своїм значенням поділяються на корисні копалини загальнодержавного і місцевого значення. Віднесення корисних копалин до корисних копалин загальнодержавного та місцевого значення здійснюється Кабінетом Міністрів України за поданням спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з геологічного вивчення та забезпечення раціонального використання надр.

Згідно з ч. 8 ст. 4-1 Закону України „Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності" (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) підставами для переоформлення документа дозвільного характеру є:

зміна найменування суб'єкта господарювання - юридичної особи або прізвища, імені, по батькові фізичної особи - підприємця;

зміна місцезнаходження суб'єкта господарювання.

Законом можуть бути встановлені інші підстави для переоформлення документів дозвільного характеру.

У разі виникнення підстав для переоформлення документа дозвільного характеру суб'єкт господарювання зобов'язаний протягом п'яти робочих днів з дня настання таких підстав подати дозвільному органу або державному адміністратору заяву про переоформлення документа дозвільного характеру разом з документом дозвільного характеру, що підлягає переоформленню, і відповідний документ, що підтверджує зазначені зміни (виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців).

Дозвільний орган протягом двох робочих днів з дня одержання заяви про переоформлення документа дозвільного характеру та документів, що додаються до неї, зобов'язаний видати переоформлений на новому бланку документ дозвільного характеру з урахуванням змін, зазначених у заяві про переоформлення документа дозвільного характеру, якщо інше не встановлено законом.

Одночасно з переоформленим на новому бланку документом дозвільного характеру дозвільний орган на вимогу суб'єкта господарювання видає безоплатно засвідчену ним копію такого документа дозвільного характеру.

У разі переоформлення документа дозвільного характеру дозвільний орган не пізніше наступного робочого дня з дня переоформлення документа дозвільного характеру приймає рішення про визнання недійсним документа дозвільного характеру, що був переоформлений, з внесенням відповідних змін до реєстру документів дозвільного характеру, якщо інше не встановлено законом.

Строк дії переоформленого документа дозвільного характеру не може перевищувати строк дії, зазначений у документі дозвільного характеру, що переоформлявся.

Не переоформлений в установлений строк документ дозвільного характеру є недійсним.

Позивач стверджував, Переліком корисних копалин загальнодержавного значення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.12.1994 №827, передбачено, що прісні підземні води є корисними копалинами загальнодержавного значення.

Таким чином, підземні прісні води є корисними копалинами, тобто нагромадженням мінеральних речовин в надрах, які за кількістю, якістю та умовами залягання є придатними для промислового використання.

Відповідно, поняття надра та корисні копалини не є тотожними. Надрами є відповідна ділянка земної кори, в якій знадяться відповідні корисні копалини (підземні води).

Статтею 14 Кодексу України про надра визначено види користування надрами, тобто вмістилищем відповідних корисних копалин. Зокрема, передбачено, що надра надаються у користування для:

геологічного вивчення, в тому числі дослідно-промислової розробки родовищ корисних копалин загальнодержавного значення;

видобування корисних копалин;

будівництва та експлуатації підземних споруд, не пов'язаних з видобуванням корисних копалин, у тому числі споруд для підземного зберігання нафти, газу та інших речовин і матеріалів, захоронення шкідливих речовин і відходів виробництва, скидання стічних вод;

створення геологічних територій та об'єктів, що мають важливе наукове, культурне, санітарно-оздоровче значення (наукові полігони, геологічні заповідники, заказники, пам'ятки природи, лікувальні, оздоровчі заклади та ін.);

виконання робіт (здійснення діяльності), передбачених угодою про розподіл продукції;

задоволення інших потреб.

Згідно зі ст. 17 Кодексу України про надра гірничим відводом є частина надр, надана користувачам для промислової розробки родовищ корисних копалин та цілей, не пов'язаних з видобуванням корисних копалин. Користування надрами за межами гірничого відводу забороняється.

Гірничі відводи для розробки родовищ корисних копалин загальнодержавного значення, будівництва і експлуатації підземних споруд та інших цілей, не пов'язаних з видобуванням корисних копалин, надаються Державним комітетом України по нагляду за охороною праці, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Гірничі відводи для розробки родовищ корисних копалин місцевого значення надаються Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими Радами народних депутатів і підлягають реєстрації в органах державного гірничого нагляду.

При наданні гірничих відводів вирішуються питання щодо правильності поділу родовищ корисних копалин на окремі гірничі відводи з метою запобігання залишенню поза гірничими відводами менш цінних ділянок родовищ та не придатних для самостійної розробки, дотримання вимог безпеки під час проведення гірничих і підривних робіт при розробці родовищ корисних копалин та при використанні надр для інших цілей, не пов'язаних з видобуванням корисних копалин, відвернення небезпеки для людей, майна та навколишнього природного середовища.

Порядок надання гірничих відводів встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Надання гірничих відводів інвесторам, з якими укладено угоду про розподіл продукції, здійснюється на підставі укладеної угоди про розподіл продукції шляхом оформлення відповідного акта, форма і зміст якого визначаються законодавством України.

Згідно зі ст. 18 Кодексу України про надра надання земельних ділянок для потреб, пов'язаних з користуванням надрами, провадиться в порядку, встановленому земельним законодавством України.

Земельні ділянки для користування надрами, крім випадків, передбачених статтею 23 цього Кодексу, надаються користувачам надр після одержання ними спеціальних дозволів на користування надрами чи гірничих відводів.

Місцеві Ради народних депутатів при наданні земельної ділянки для розробки родовищ корисних копалин місцевого значення одночасно надають у користування і надра.

Згідно зі ст. 19 Кодексу України про надра надра надаються у користування підприємствам, установам, організаціям і громадянам лише за наявності у них спеціального дозволу на користування ділянкою надр. Право на користування надрами засвідчується актом про надання гірничого відводу.

При укладенні угод про розподіл продукції надра надаються в користування на підставі угоди про розподіл продукції з оформленням спеціального дозволу на користування надрами та акта про надання гірничого відводу.

Користування надрами здійснюється без надання гірничого відводу чи спеціального дозволу у випадках, передбачених цим Кодексом.

З огляду на зміст ч. 1 ст. 19 Кодексу України про надра право на користування надрами засвідчується актом про надання гірничого відводу.

Стаття 20 Кодексу України про надра визначає підстави надання надр для геологічного вивчення, а саме одержання спеціального дозволу на геологічне вивчення надр.

Стаття 21 Кодексу України про надра визначає надання надр у користування для видобування прісних підземних вод і розробки родовищ торфу. Зокрема, надра у користування для видобування прісних підземних вод і розробки родовищ торфу надаються без надання гірничого відводу на підставі спеціальних дозволів, що видаються після попереднього погодження з органами Міністерства охорони навколишнього природного середовища України, Державного комітету України по нагляду за охороною праці та Міністерства охорони здоров'я України на місцях.

При цьому, як визначено Вищим господарським судом України в постанові від 11.02.2014 року у справі № 925/483/13, відповідна стаття не конкретизує про які дозволи йде мова і не визначає видів таких дозволів.

Крім того, ст. 23 Кодексу України про надра (в редакції, що діяла в спірний період водокористування) визначено, що землевласники і землекористувачі в межах наданих їм земельних ділянок мають право без спеціальних дозволів та гірничого відводу видобувати для своїх господарських і побутових потреб корисні копалини місцевого значення і торф загальною глибиною розробки до двох метрів, підземні води для власних господарсько-побутових потреб, нецентралізованого та централізованого (крім виробництва фасованої питної води) господарсько-питного водопостачання, за умови що продуктивність водозаборів підземних вод не перевищує 300 кубічних метрів на добу, та використовувати надра для господарських і побутових потреб.

Частиною 3 ст. 3 Кодексу України про надра визначено, що земельні, лісові та водні відносини регулюються відповідним законодавством України.

Статтею 48 цього ж кодексу (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) передбачено, що спеціальне водокористування - це забір води з водних об'єктів із застосуванням споруд або технічних пристроїв, використання води та скидання забруднюючих речовин у водні об'єкти, включаючи забір води та скидання забруднюючих речовин із зворотними водами із застосуванням каналів.

Спеціальне водокористування здійснюється юридичними і фізичними особами насамперед для задоволення питних потреб населення, а також для господарсько-побутових, лікувальних, оздоровчих, сільськогосподарських, промислових, транспортних, енергетичних, рибогосподарських та інших державних і громадських потреб.

Не належать до спеціального водокористування:

пропуск води через гідровузли (крім гідроенергетичних);

подача (перекачування) води водокористувачам у маловодні регіони;

усунення шкідливої дії вод (підтоплення, засолення, заболочення);

використання підземних вод для вилучення корисних компонентів;

вилучення води з надр разом з видобуванням корисних копалин;

виконання будівельних, днопоглиблювальних і вибухових робіт;

видобування корисних копалин і водних рослин;

прокладання трубопроводів і кабелів;

проведення бурових, геологорозвідувальних робіт;

інші роботи, які виконуються без забору води та скидання зворотних вод.

Статтею 49 цього ж кодексу (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) передбачено, що спеціальне водокористування здійснюється на підставі дозволу.

Дозвіл на спеціальне водокористування видається:

державними органами охорони навколишнього природного середовища - у разі використання води водних об'єктів загальнодержавного значення;

Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими Радами за погодженням з державними органами охорони навколишнього природного середовища - у разі використання води водних об'єктів місцевого значення.

Видача дозволу на спеціальне водокористування здійснюється за клопотанням водокористувача з обґрунтуванням потреби у воді, погодженим з державними органами водного господарства, - в разі використання поверхневих вод, державними органами геології - в разі використання підземних вод та державними органами охорони здоров'я - в разі використання водних об'єктів, віднесених до категорії лікувальних.

Порядок погодження та видачі дозволів на спеціальне водокористування затверджується Кабінетом Міністрів України.

У дозволі на спеціальне водокористування встановлюються ліміт забору води, ліміт використання води та ліміт скидання забруднюючих речовин. У разі настання маловоддя ці ліміти можуть бути зменшені спеціально уповноваженими державними органами без коригування дозволу на спеціальне водокористування.

Спеціальне водокористування є платним.

Згідно з ст. 111 цього ж кодексу підприємства, установи, організації і громадяни України, а також іноземні юридичні і фізичні особи та особи без громадянства зобов'язані відшкодувати збитки, завдані ними внаслідок порушень водного законодавства, в розмірах і порядку, встановлених законодавством України.

Відшкодування збитків, завданих внаслідок порушень водного законодавства, не звільняє винних від збору за спеціальне водокористування, а також від необхідності здійснення заходів щодо ліквідації шкідливих наслідків.

Притягнення винних у порушенні водного законодавства до відповідальності не звільняє їх від обов'язку відшкодування збитків, завданих ними внаслідок порушення водного законодавства.

Наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 20.07.2009 року №389 затверджено Методику розрахунку розмірів відшкодування збитків, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства про охорону та раціональне використання водних ресурсів (Методика).

Відповідно до пункту 9.1 Методики (з урахуванням змін до неї, затверджених наказом Міністерства екології та природних ресурсів України від 30 червня 2011 року за №220), розрахунок розміру відшкодування збитків, обумовлених самовільним використанням водних ресурсів, при відсутності дозвільних документів (дозволу на спеціальне водокористування та/або спеціального дозволу на користування надрами (підземні води)), здійснюється за формулою Зсам = 100 х W х Тар, де W - об'єм води, що використана самовільно без дозвільних документів (дозволу на спеціальне водокористування та/або спеціального дозволу на користування надрами (підземні води)), куб.м; Тар - розмір, грн/100 куб.м, аналогічний ставці збору за спеціальне використання води, встановленої статтею 325 Податкового кодексу України на дату виявлення порушення (для води з лиманів - розмір, грн/100 куб.м, аналогічний ставці збору за спеціальне використання поверхневих вод для показника "Інші водні об'єкти", встановленої статтею 325 Податкового кодексу України на дату виявлення порушення).

Відповідно до пункту 9.2 змін до Методики, фактичний об'єм води, що використана самовільно без дозвільних документів (дозволу на спеціальне водокористування та/або спеціального дозволу на користування надрами (підземні води)), визначається на основі даних: первинної документації, статистичної звітності, ліміту забору та використання води, індивідуальних норм водоспоживання та водовідведення або довідки суб'єкта господарювання за підписом керівництва, завіреної печаткою.

Як визначено в п. 2 Закону України від 08.12.2015 року № 867-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо дерегуляції в агропромисловому комплексі", у Кодексі України про надра статтю 21 доповнено "крім випадків, передбачених статтею 23 цього Кодексу".

Статтю 23 Кодексу України про надра частину першу замінено двома частинами такого змісту:

"Землевласники і землекористувачі в межах наданих їм земельних ділянок мають право без спеціальних дозволів та гірничого відводу видобувати корисні копалини місцевого значення і торф загальною глибиною розробки до двох метрів, а також підземні води (крім мінеральних) для всіх потреб, крім виробництва фасованої питної води, за умови, що обсяг видобування підземних вод із кожного з водозаборів не перевищує 300 кубічних метрів на добу.

Землевласники і землекористувачі, які є сільськогосподарськими товаровиробниками, частка сільськогосподарського товаровиробництва яких за попередній податковий (звітний) рік дорівнює або перевищує 75 відсотків, крім випадків, передбачених частиною першою цієї статті, в межах наданих їм земельних ділянок мають право без спеціальних дозволів та гірничого відводу видобувати підземні води (крім мінеральних) для сільськогосподарських, виробничих, а також власних господарсько-побутових потреб".

П. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 08.12.2015 року № 867-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо дерегуляції в агропромисловому комплексі" визначено, що землевласники і землекористувачі, які на момент набрання чинності цим Законом розпочали відповідно до вимог законодавства процес отримання спеціальних дозволів та гірничого відводу, не потребують з моменту набрання чинності цим Законом таких спеціальних дозволів та гірничого відводу для видобування підземних вод (крім мінеральних), а також не несуть відповідальності за видобування до набрання чинності цим Законом підземних вод (крім мінеральних) без таких спеціальних дозволів та гірничого відводу у разі, якщо таке видобування здійснювалося в обсягах, передбачених частиною першою статті 23 Кодексу України про надра.

Землевласники і землекористувачі, які на момент набрання чинності цим Законом є сільськогосподарськими товаровиробниками, частка сільськогосподарського товаровиробництва яких за попередній податковий (звітний) рік дорівнює або перевищує 75 відсотків, та розпочали відповідно до вимог законодавства процес отримання спеціальних дозволів та гірничого відводу, не потребують з моменту набрання чинності цим Законом таких спеціальних дозволів та гірничого відводу для видобування підземних вод (крім мінеральних) для сільськогосподарських, виробничих, а також власних господарсько-побутових потреб, а також не несуть відповідальності за видобування до набрання чинності цим Законом підземних вод (крім мінеральних) без таких спеціальних дозволів та гірничого відводу.

Відповідач надав докази, що він є сільськогосподарським товаровиробником, частка сільгосподарського товаровиробництва якого за попередні податкові (звітні) роки перевищує 75 відсотків (підтверджується відповідними довідками органу податкової служби, що додаються).

У зв'язку з чим, відповідно до змін в законодавстві, що відбулися з 01.01.2016 року для сільськогосподарських, виробничих, а також власних господарсько-побутових потреб відповідач має право здійснювати забір підземних вод без спеціальних дозволів та гірничого відводу.

Також, згідно Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 08.12.2015 року № 867-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо дерегуляції в агропромисловому комплексі" до набрання чинності цим Законом за використання підземних вод без спеціальних дозволів та гірничого відводу, користувач відповідальності не несе.

Відповідачем в ході розгляду спору було надано пояснення та докази вжиття заходів по отриманню спеціальних дозволів (ліцензій) на користування надрами ще з березня 2008 року.

Крім того, п.9.1. розділу IX Методики розрахунку розмірів відшкодування збитків, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства України про охорону та раціональне використання водних ресурсів, затвердженої наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України № 389 від 20.07.2009 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 14.08.2009 року за № 767/16783, передбачає, що розрахунок розміру відшкодування збитків, обумовлених самовільним використанням водних ресурсів може бути застосовано лише за відсутності дозвільних документів. Цим же пунктом законодавець встановлює перелік дозвільних документів, а саме: дозвіл на спеціальне водокористування та/або спеціальний дозвіл на користування надрами (підземні води).

Розрахунок спірних збитків проведено фактично в претензії від 18.01.2017 року, тобто в період, коли з 13.10.2015 року наказом Міністерства екології та природних ресурсів України № 367 було затверджено зміни до Методики розрахунку розмірів відшкодування збитків, і згідно наведених змін в п. 9.1. Методики формулу: 3 сам = 100 х W х Тар (яка використана позивачем) замінено на формулу: 3 сам = 5 х W х Тар, за якою відповідний коефіцієнт був зменшений в 20 разів.

Згідно зі ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Положення вищезазначеної правової норми містять вказівку про зворотну дію цього Закону та звільнення землекористувачів від відповідальності за видобування підземних вод до набрання ним чинності.

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Як зазначено в Рішенні Конституційного Суду України № 1-рп/99 від 09.02.1999 року, надання зворотної дії в часі законам та іншім нормативно-правовим актам, які пом'якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб, може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Відповідно до п. 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29.05.2013 року № 10, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охорошований законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

З огляду на встановлені судом обставини, прокуратурою та позивачем не доведено факту порушення за яке передбачено відповідальність у вигляді стягнення заявлених у позові збитків, що також спростовано відповідачем. У зв'язку з чим, позов задоволенню не підлягає як не доведений та не обґрунтований. Оскільки, в задоволення позову відмовлено по суті, позовна давність не підлягає застосуванню.

Тож, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції про відмову в позові.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Київської області від 30.05.2017 року у справі №911/715/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Справу №911/715/17 повернути до Господарського суду Київської області.

3. Копію постанови направити сторонам та прокуратурі.

Головуючий суддя О.М. Баранець

Судді Н.Ф. Калатай

Л.Г. Сітайло