РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.10.2017Справа №910/14192/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Скорзонера»

До Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка»

Про стягнення 2 648 985,97 грн.

Суддя Ващенко Т.М.

Представники сторін:

Від позивача: Лукач С.І.

Від відповідача: Бортник Л.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Скорзонера» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» (далі - відповідач) про стягнення 2 554 113,47 грн., з яких: 2 415 346,83 грн. інфляційних втрат, 138 766,64 грн. 3% річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.08.17. порушено провадження у справі № 910/14192/17 та призначено її до розгляду на 26.09.17.

25.09.17. відповідачем через відділ діловодства суду було подано письмовий відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує з підстав, викладених у відзиві.

В судовому засіданні 26.09.17. було оголошено перерву до 17.10.17.

В судовому засіданні 17.10.17. позивачем було підтримано подану ним 10.10.17. через відділ діловодства суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої Товариство з обмеженою відповідальністю «Скорзонера» просить суд стягнути з відповідача на свою користь 2 648 985,97 грн. , з яких: 2 416 031,42 грн. інфляційних втрат та 232 954,55 грн. 3% річних.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Вказану заяву про збільшення розміру позовних вимог прийнято господарським судом, отже має місце нова ціна позову, виходячи з якої вирішується спір.

Вказане також викладено в п. 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.11. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

В судовому засіданні 17.1017. позивачем підтримано свої позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні 17.10.17. проти позову заперечував.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд в нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення у справі № 910/14192/17.

В судовому засіданні 17.10.17. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.10.16. у справі № 910/10598/15 (яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 07.12.16.) стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Уніка" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Скорзонера" суму страхового відшкодування в розмірі 4 054 273,21 грн., 2 450 485,12 грн. інфляційних втрат, 725 770,44 грн. 3% річних.

Обставини, встановлені у справі № 910/10598/15, суд під час провадження у даній справі вважає такими, що відповідно до приписів ст. 35 ГПК України не підлягають повторному доказуванню.

Так, одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1427 від 18.11.2003 року "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини").

Даний принцип тісно пов'язаний з приписами ч. 3 ст. 35 ГПК України, відповідно до якої, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За змістом наведеної норми, неодмінною умовою її застосування є один і той самий склад сторін як у справі, що розглядається господарським судом, так і у справі (або справах) зі спору, що вирішувався раніше, і в якій встановлено певні факти, що мають значення для розглядуваної справи.

Преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Оскільки, на момент розгляду даної справи набрали законної сили та діє Постанова Київського апеляційного господарського суду від 18.10.16. у справі № 910/10598/15, то встановлені нею факти мають обов'язкову силу для вирішення даної справи.

Зазначеною постановою встановлено наступне.

01.10.08. між ЗАТ "Страхова компанія "Кредо-Класик" (яке змінило свою назву на ПАТ "Страхова компанія "Уніка"), як страховиком, та позивачем - ТОВ "Скорзонера", як страхувальником, укладено договір страхування майна 010036/0211/0000024 від 01.10.2008, пунктом 1.1 якого сторони визначили, страхування майна здійснюється страховиком на підставі заяви страхувальника відповідно до умов Правил добровільного страхування майна (крім залізничного, наземного, повітряного, водного транспорту, вантажів та багажу), зареєстрованих 26.07.2007 Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України за № 1171938. 05.12.08. комісією з представників позивача та сектору НПД Яремчанського МВ ОСОБА_1, ОСОБА_4 складено Акт про пожежу, згідно якого зафіксовано, що 05.12.2008 у конференцзалі прокатного пункту в с. Поляниця Яремчанської міської ради Івано-Франківської області виникла пожежа, яку виявлено о 00 год. 35 хв гр. ОСОБА_5, повідомлення про пожежу надійшло о 01 год. 05 хв. до підрозділу МНС України від адміністратора ТК "Буковель" Дмитринець. Також, в акті зафіксовано засоби гасіння пожежі, а також зазначено, що пожежею знищено будівлю прокатного пункту № 2, 3, майно та обладнання, інвентар, що там знаходився. Причиною пожежі (ймовірною) вказано теплові прояви електричної енергії і великі перехідні опори. Згідно Технічного висновку ГУ МНС України в Івано-Франківській обл. від 18.12.2008 № 100/22-1-2008, складеного по причині виникнення пожежі, яка мала місце 05.12.2008 в приміщенні будівлі "Прокатний пункт № 2,3" на території готельно-туристичного комплексу "Буковель" ТОВ "Скорзонера" в с. Поляниця Яремчанської міської ради Івано-Франківської області, найбільш ймовірною причиною виникнення пожежі стали теплові прояви електричної енергії внаслідок великих перехідних опорів. Позивач звернувся до страховика за договором страхування майна 010036/0211/0000024 від 01.10.2008 з заявою про виплату страхового відшкодування та надав пакет документів на підтвердження страхового випадку, проте, страховик листом від 22.09.2009 № 3530 повідомив позивача про відсутність підстав для виплати страхового відшкодування на підставі п. 3.3 договору страхування майна 010036/0211/0000024 від 01.10.2008, оскільки причиною пожежі стало порушення страхувальником Правил пожежної безпеки, що також підтверджено замовленою страховиком довідкою (висновком) спеціаліста № 08/09/36-01.

Київський апеляційний господарський вказав, що враховуючи умови укладеного між сторонами договору страхування майна № 010036/0211/0000024 від 01.10.2008, в якому сторони визначили пожежу, як подію, яка є страховим випадком, як підстава для здійснення страхової виплати, Акт про пожежу від 05.12.2008, він вважає, що пожежа, яка сталася 05.12.2008 у конференц-залі прокатного пункту в с. Поляниця Яремчанської міської ради Івано-Франківської області - є страховим випадком, на підставі якого у страхувальника виникло право отримати страхову виплату згідно умов укладеного договору. Таким чином, внаслідок настання страхового випадку, обумовленого укладеним сторонами договором страхування майна № 010036/0211/0000024 від 01.10.2008, а саме: знищення внаслідок пожежі застрахованого позивачем майна (прокатного пункту та прибудови до нього в с. Поляниця Яремчанської міської ради Івано-Франківської області), колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що у відповідача виник обов'язок здійснити на користь позивача страхову виплату, а відповідач всупереч умов укладеного договору, ст. 991 Цивільного кодексу України та ст. 26 Закону України "Про страхування", не здійснив виплату на користь позивача обумовленої страхової виплати.

З огляду на вказане Постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.10.16. у справі № 910/10598/15 стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Уніка" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Скорзонера" суму страхового відшкодування в розмірі 4 054 273,21 грн., 2 450 485,12 грн. інфляційних втрат, 725 770,44 грн. 3% річних.

Позивач звернувся з даним позовом до суду про стягнення з відповідача 3% річних, інфляційних втрат в зв'язку з тим, що відповідачем здійснено оплату суми страхового відшкодування в розмірі 4 054 273,21 грн. 09.12.16.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд відзначає наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом враховано, що згідно наявної в матеріалах справи виписки за особовим рахунком позивача в АТ «Укрсиббанк», відповідачем було сплачено позивачу 7379462,49 грн. (в тому числі суму страхового відшкодування в розмірі 4 054 273,21 грн.) на виконання постанови Київського апеляційного господарського суду від 18.10.16. у справі № 910/10598/15 - 09.12.16.

Згідно зі статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові № 48/23 від 18.10.2011 р. та Верховний Суд України у постанові № 3-12г10 від 08.11.2010 р.).

Згідно з пунктом 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

При цьому в п. 5.4 вказаної Постанови Пленум Вищого господарського суду України наголосив на тому, що за приписом частини п'ятої статті 11 ЦК України грошове зобов'язання може виникати з рішення суду. Відтак якщо певне зобов'язання згідно з рішенням господарського суду є грошовим (наприклад, у зв'язку з прийняттям судового рішення про стягнення суми попередньої оплати в зв'язку з недопоставкою продукції), відповідальність за невиконання такого зобов'язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою статті 625 названого Кодексу.

За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання (п. 7.1 зазначеної Постанови).

Отже, дії відповідача є підставою для здійснення захисту майнових прав та інтересів позивача відповідно до норм статті 625 Цивільного кодексу України.

При перевірці поданого позивачем розрахунку інфляційних втрат та 3% річних встановлено, що не відповідають дійсності твердження відповідача про те, позивач здійснив інфляційні нарахування та нарахування 3% річних на суму боргу з індексом інфляції, адже, позивач здійснював нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму 4 054 273,21 грн., що вбачається з поданого ним розрахунку, а позовну давність в один рік Київським апеляційним господарським судом у справі № 910/10598/15 було застосовано до вимог про нарахування пені, а не до вимог про нарахування інфляційних втрат. При цьому, 3% річних та інфляційні втрати в межах даної справи позивачем нараховано до моменту фактичної оплати відповідачем страхового відшкодування 09.12.16. (в саме, 3% річних та інфляційні втрати нараховано до 30.11.16.) та з 01.01.2015 року, в той час як в межах справи № 910/10598/15 їх було стягнуто за період з кінцевою датою обрахунку до 01.01.15.

Отже, судом здійснено перерахунок 3% річних та інфляційних втрат і встановлено, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2 416 031,42 грн. інфляційних втрат та 232 954,55 грн. 3% річних, з огляду на що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Судом встановлено, що за вимогу про стягнення 2 648 985,97 грн. підлягає сплаті судовий збір в розмірі 39 734,79 грн.

Разом з тим, позивачем сплачено судовий збір в загальному розмірі 39 195,42 грн. (38 311,70 грн. + 883,72 грн.), тобто на 593,37 грн. менше належного.

У разі коли позивач на підставі частини четвертої статті 22 ГПК до прийняття рішення зі справи збільшив розмір позовних вимог чи до початку розгляду справи по суті змінив предмет або підставу позову, в зв'язку з чим зросла ціна позову, він відповідно до абзацу другого частини другої статті 6 Закону повинен сплатити недоплачену в зв'язку з цим суму судового збору до звернення з відповідною заявою до господарського суду. Якщо до останньої не додано доказів такої доплати, заява повертається без розгляду на підставі пункту 4 частини першої статті 63 ГПК, що згідно з частиною третьою згаданої статті ГПК не перешкоджає позивачеві повторно звернутися до господарського суду з відповідною заявою після доплати ним необхідної суми судового збору; у цьому випадку до відповідного звернення суд здійснює розгляд раніше заявленої позовної вимоги (позовних вимог), якщо позивач не відмовився від неї. З урахуванням конкретних обставин справи суд може розглянути й змінені вимоги позивача без доплати останнім суми судового збору з подальшим розподілом останнього між сторонами за правилами статті 49 ГПК.

При цьому, п. 2.23 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.13. "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" визначено, що якщо факт недоплати судового збору з'ясовано господарським судом у процесі розгляду прийнятої заяви (скарги), суд у залежності від конкретних обставин справи може: зобов'язати позивача (заявника, скаржника) доплатити належну суму судового збору і подати суду відповідні докази у встановлений ним строк, за необхідності відкласти розгляд справи або оголосити перерву в засіданні; у разі неподання доказів оплати - стягнути належну суму судового збору за результатами вирішення спору з урахуванням приписів ч. 1-4 ст. 49 ГПК України або ж залишити позов (заяву, скаргу) без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 81 ГПК України.

З огляду на те, що позивач не сплатив судовий збір у передбаченому законодавством порядку, то сума недоплаченого судового збору в розмірі 593,37 грн. підлягає стягненню з позивача в доход спеціального фонду Державного бюджету України за рішенням суду.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» (01032, м. Київ, вул. Саксаганського,71-а; ідентифікаційний код 20033533) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Скорзонера» (78593, Івано-Франківська область, м. Яремче, село Поляниця; ідентифікаційний код 31067573) 2 416 031 (два мільйони чотириста шістнадцять тисяч тридцять одну) грн. 42 коп. інфляційних втрат та 232 954 (двісті тридцять дві тисячі дев'ятсот п'ятдесят чотири) грн. 55 коп. 3% річних, 39 734 79 коп. - судового збору.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Скорзонера» (78593, Івано-Франківська область, м. Яремче, село Поляниця; ідентифікаційний код 31067573) в доход спеціального фонду Державного бюджету України 593 (п'ятсот дев'яносто три) грн. 37 коп. судового збору.

4. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 23.10.17.

Суддя Т.М. Ващенко