ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2017 року Справа № 924/81/17

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого: суддів:Нєсвєтової Н.М. (доповідач), Карабаня В.Я., Корнілової Ж.О.
розглянувши касаційну скаргу благодійної організації "Продуктова допомога"
на постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 22.05.2017
у справі№ 924/81/17 Господарського суду Хмельницької області
за позовомблагодійної організації "Продуктова допомога"
до1.Регіонального відділення Фонду державного майна України по Хмельницькій області 2.Колективного підприємства "Їдальня № 33"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача -
Головне управління статистики у Хмельницькій області
провизнання недійсним додаткового договору від 29.12.2016 до договору оренди індивідуального визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності № 675 від 01.12.2006 (у редакції від 01.12.2011)

за участю представників сторін:

позивача: Друченко А.Ю.,

відповідача 1: Іжаківський А.О.,

відповідача 2: не з'явився,

третьої особи: не з'явився,

В С Т А Н О В И В:

Благодійна організація "Продуктова допомога" звернулася до Господарського суду Хмельницької області з позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Хмельницькій області та Колективного підприємства "Їдальня № 33", в якому позивач просив визнати недійсним додаткового договору від 29.12.2016 до договору оренди індивідуального визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності № 675 від 01.12.2006 (у редакції від 01.12.2011), оскільки додатковий договір було укладено з порушенням норм чинного законодавства України.

Ухвалою Господарського суду Хмельницької області від 07.02.2017 у справі № 924/81/17 залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача 1 - Головне управління статистики у Хмельницькій області.

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 30.03.2017, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 22.05.2017 у справі № 924/81/17, в позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятими рішеннями, благодійна організація "Продуктова допомога" звернулася до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 22.05.2017 скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального та процесуального права при ухваленні зазначених судових рішень, вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 01.12.2006 між регіональним відділенням Фонду державного майна України по Хмельницькій області (відповідач 1, орендодавець) та колективним підприємством "Їдальня №33" (відповідач 2, орендар) було укладено договір №675 оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності, згідно п.1.1., п. 1.2. якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування індивідуально визначене (нерухоме) майно - нежитлове приміщення, що належить до державної власності (надалі - майно) загальною площею 259,1 кв.м., розміщене за адресою: 29000, АДРЕСА_1, що перебуває на балансі Головного управління статистики у Хмельницькій області (код за ) (надалі - балансоутримувач), і знаходиться за адресою: 29000, АДРЕСА_1; розрахунковий рахунок НОМЕР_1 в УДК у Хмельницькій області, МФО 815013, вартість якого визначена за незалежною оцінкою і становить 326 840 грн. Майно передається в оренду з метою організації громадського харчування, розміщення філії - їдальні №48.

Договір укладено строком на 5 років з 01.12.2006 по 30.11.2011 (п.10.1.).

01.12.2011 договір №675 викладено в новій редакції, відповідно до якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене (нерухоме) майно - нежитлове приміщення (далі - майно) загальною площею 259,1 кв.м, розміщене за адресою: АДРЕСА_1, на першому поверсі двоповерхової цегляної прибудови до дев'ятиповерхової адміністративної будівлі, що перебуває на балансі Головного управління статистики у Хмельницькій області (третя особа, балансоутримувач), вартість якого визначена в звіті про незалежну оцінку майна станом на 30.09.2011 становить 559 867,00 грн (п.1.1 договору).

Відповідно до пункту 10.1. договору вказаний договір оренди продовжено строком на 5 років, з 01.12.2011 по 30.11.2016 включно.

Пунктами 10.3., 10.4. зазначеного договору визначено, що зміни до умов цього договору або його розірвання допускаються за взаємною згодою сторін. Зміни, що пропонуються внести, розглядаються протягом одного місяця з дати їх подання до розгляду іншою стороною. У разі, якщо строк дії договору закінчується, орендар, який належно виконує свої обов'язки за договором, має право на його продовження на новий строк. Про свій намір скористатися таким правом, орендар повинен повідомити про це орендодавця не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору. Дії щодо продовження договору або зміну його умов, протягом одного місяця після закінчення строку чинності, оформляються додатковим договором, який є невід'ємною частиною договору.

29.08.2016 КП "Їдальня №33" звернулось до регіонального відділення Фонду державного майна України по Хмельницькій області з листом №120, у якому у зв'язку із закінченням строку дії договору в новій редакції №675 від 01.12.2011, та належним його виконанням, просило продовжити строк дії даного договору на той самий строк і на тих самих умовах з 01.12.2016.

20.10.2016 КП "Їдальня №33" листом за №150 повторно звернулись з проханням продовжити строк дії вищезазначеного договору оренди.

Судами встановлено, що 29.12.2016 між РВ ФДМ України по Хмельницькій області та КП "Їдальня №33" укладено додатковий договір до договору оренди від 01.12.2006 №675 (у редакції від 01.12.2011), відповідно до якого сторони дійшли згоди змінити умови договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна №675. Зокрема, пункт 1.1. договору виклали у такій редакції: "1.1. орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене (нерухоме) майно - приміщення їдальні (далі - майно) загальною площею 259,1кв.м., яке розміщене за адресою: вул. Героїв Майдану, 36, м. Хмельницький, 29000, на першому поверсі двоповерхової прибудови до адміністративної будівлі, що перебуває на балансі Головного управління статистики у Хмельницькій області, ідентифікаційний код 02362894 (балансоутримувач), вартість якого визначена згідно з висновком про вартість станом на 30.11.2016 і становить за незалежною оцінкою 1 140 780,00 грн."

Пункт договору 10.1. викладено у такій редакції: "договір продовжено строком на 5 років, що діє з 01.12.2016 до 30.11.2021 включно".

Позивач, звертаючись з даним позовом, зазначав, що укладення додаткового договору грубо порушує права та законні інтереси останнього, відтак просив визнати недійсним додатковий договір від 29.12.2016 до договору оренди № 675 від 01.12.2006 (у редакції від 01.12.2011).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд, з яким також погодився й апеляційний, виходив з мотивів недоведеності позивачем належними та допустимими доказами наявності підстав для визнання додаткового договору від 29.12.2016 до договору оренди № 675 від 01.12.2006 (у редакції від 01.12.2011) недійсним.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів попередніх судових інстанцій з огляду на таке.

Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В Постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними (із змінами і доповненнями)" зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Отже, вирішуючи спір про визнання договору недійсним, необхідним є встановлення наявності тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону, додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

Частиною 1 статті 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначено, що об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації), термін, на який укладається договір оренди, орендна плата з урахуванням її індексації, виконання зобов'язань є істотними умовами договору оренди.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 та ст.654 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Статтею 21 Закону України "Про оренду державного і комунального майна" передбачено, що розмір орендної плати може бути змінено за погодженням сторін.

Статтею 777 ЦК України визначено право наймача, який належно виконує свої обов'язки за договором найму, після спливу строку договору має переважне право перед іншими особами на укладення договору найму на новий строк.

Згідно ч. 2 ст. 17 Закону України "Про оренду державного і комунального майна" у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Судами попередніх інстанцій правомірно визначено, що по закінченні строку договору оренди останній може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець. При цьому, заперечення мають бути висловлені не пізніше одного місяця після закінчення строку договору.

Колегія суддів визнає правомірними висновки судів про те, що виходячи із положень вказаних норм чинного законодавства та положень самого договору №675 випливає, що регіональне відділення ФДМ України, укладаючи додатковий договір від 29.12.2016 року до договору №675 оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності, діяло у межах і спосіб, визначений чинним законодавство України, а відтак, підстави для визнання оскаржуваного договору недійсним відсутні.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції щодо помилкового висновку місцевого господарського суду про відмову в позові в частині зобов'язання відповідача укласти договір оренди, оскільки предметом позову і єдиною позовною вимогою є визнання недійсним додаткового договору про внесення змін до договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна №675, оскільки судом першої інстанції зроблено вірний висновок про відсутність підстав для визнання спірного договору недійсними, тому, як вірно вказано апеляційною інстанцією, підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Згідно зі ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного господарського суду та не впливають на них, а тому підстави для її задоволення і скасування постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 22.05.2017, ухваленої з правильним застосуванням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального законодавства, відсутні.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу благодійної організації "Продуктова допомога" залишити без задоволення, а постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 22.05.2017 у справі № 924/81/17 - без змін.

Головуючий Н. Нєсвєтова

Судді В. Карабань

Ж. Корнілова