ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.10.2017р. Справа № 917/1374/17

за позовом Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Полтавагаз" (36020, м. Полтава, вул. Козака, 2-а, 2)

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ід. код НОМЕР_1)

про стягнення 6 503,50 грн.

Суддя Ореховська О.О.

За участю представників сторін:

від позивача: Плескач Ю.А., довіреність від 15.12.2015р. № 71

від відповідача: не з"явився

В судовому засіданні суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення у відповідності до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України та повідомив, що повне рішення буде складено протягом п'яти днів з дня проголошення вступної і резолютивної частини рішення.

Суть справи: розглядається позовна заява Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Полтавагаз", м. Полтава (позивач у справі) до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Полтава (відповідач у справі) про стягнення заборгованості за договором № 10-53/15/2014 на виконання проектно-пошукових робіт від 18.02.2014р. в сумі 6 503,50грн. з яких 1 904,20грн. основного боргу, 194,31грн. 3% річних, 2 289,42грн. пені та 2 115,57грн. інфляційних нарахувань.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 19.08.2017р. зазначену позовну заяву прийнято до розгляду та порушено провадження у справі № 917/1374/17. Справу призначено до розгляду в судовому засіданні на 21.09.2017р.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 21.09.2017р. розгляд справи відкладено на 17.10.2017р. у зв"язку з неявкою в судове засідання відповідача.

Відповідач відзив на позов не надав, в судове засідання не з"явився. Копія ухвали господарського суду Полтавської області від 19.08.2017р. про порушення провадження у справі, а також копія ухвали суду від 21.09.2017р., направлялись відповідачу рекомендованою кореспонденцією за адресою, зазначеною позивачем у позовній заяві, проте, були повернуті підприємством зв'язку до господарського суду за закінченням терміну зберігання (а.с. 21-24, 35-39). За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань місцезнаходженням відповідача є: АДРЕСА_1, що співпадає з адресою, вказаною у позовній заяві.

В абз. 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначається, що за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Також, ухвали суду господарського суду Полтавської області від 19.08.2017р. та від 21.09.2017р. по даній справі були розміщені в Єдиному Державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua). Відповідно до Закону України "Про доступ до судових рішень" судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України. Загальний доступ до судових рішень на офіційному веб-порталі судової влади України забезпечується з дотриманням вимог статті 7 цього Закону. Для реалізації права доступу до судових рішень, внесених до Реєстру, користувачу надаються можливості пошуку, перегляду, копіювання та роздрукування судових рішень або їхніх частин.

Таким чином, господарським судом вчинені всі дії з метою належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, проте відповідач не скористався своїм правом на участь у судовому засіданні.

Як роз'яснив Пленум Вищого господарського суду України у пп. 3.9.2 постанови від 26.12.2011 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (із змінами та доповненнями), у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи достатність у матеріалах справи доказів для розгляду спору по суті, приписи ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікована Законом України від 17.07.1997 р. № 475/97-ВР) щодо права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку, суд не оцінює неявку в судове засідання представника відповідача, повідомленого належним чином про час, дату та місце проведення судового засідання, як підставу для відкладення розгляду справи. Спір розглядається за наявними в справі матеріалами на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги підтримує, на їх задоволенні наполягає.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши в судовому засіданні уповноваженого представника позивача, суд встановив:

18.02.2014р. між позивачем - Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Полтавагаз" (за умовами договору - Виконавець) та відповідачем - Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (за умовами договору - Замовник) укладено Договір № 10-53/15/2014 на виконання проектно-пошукових робіт (далі - Договір) (а.с. 10-11).

Відповідно до п.1.1 Договору у порядку та на умовах, визначених цим Договором, Виконавець взяв на себе зобов'язання своїми силами і засобами за рахунок Замовника виконати зазначені в пункті 1.2 Договору роботи, в Замовник зобов"язався прийняти результати таких робіт і сплатити Виконавцю вартість виконаних робіт згідно кошторису, вказаного у додатку.

Згідно п. 1.2. Об"єктом проектно-пошукових робіт по даному Договору є виконання проекту: "Відновлення проектної документації на газифікацію тепло генераторної перукарні по вул. Н. Базар, 32-Б м. Полтава".

В п. 4.1 Договору сторони погодили, що за виконання робіт Замовник попередньо сплачує 3 904,20грн., в т.ч. 650,70грн. ПДВ.

Відповідно до п. 3.3 Договору Виконавець зобов"язався не пізніше 5 календарних днів після виготовлення проекту або висновків передати Замовнику результати виконаних робіт, скласти і підписати акт приймання - передачі виконаних робіт (форма КБ-2в).

При відсутності зауважень Замовник зобов'язується протягом 5 календарних днів підписати акт приймання - передачі. У разі виявлення істотних недоліків у результатах виконаних робіт Замовник має право вимагати від Виконавця усунення таких недоліків у 10-ти денний термін і лише після цього у 5-ти денний термін підписати акт приймання - передачі (п.3.4., п. 3.5. Договору).

Матеріали справи свідчать, що на виконання умов Договору позивач виконав, а відповідач прийняв роботи на загальну на суму 3 904,20грн., що підтверджується Актом приймання виконаних робіт від 31.03.2014р. № 15/53/ХХІІ, підписаним обома сторонами (а.с. 12).

Відповідач, в порушення умов Договору, зобов'язання по оплаті виконаних проектно - пошукових робіт належним чином не виконав, здійснив оплату послуг частково в сумі 2 000,00грн. (платіжне доручення від 11.04.2014р. - а.с. 9), у результаті чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 1 904,20грн. основного боргу.

Вважаючи свої права порушеними позивач звернувся до суду з вимогами щодо стягнення з відповідача 6 503,50грн., з яких 1 904,20грн. основного боргу, 194,31грн. 3% річних, 2 289,42грн. пені та 2 115,57грн. інфляційних нарахувань.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши пояснення представника позивача, суд дійшов висновку, що заявлена позовна вимога задоволенню підлягає частково виходячи з нижченаведеного.

Відповідно до ч. 1 ст. 173, ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Положеннями ст.ст. 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України , договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України). За приписами ст.631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права та виконати обов'язки відповідно до договору.

Суд встановив, що укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором підряду на проведення проектних та пошукових робіт, а відтак між правовідносини сторін підлягають регулюванню за згідно параграфа 4 Глави 61 Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст. 887 Цивільного кодексу України за договором підряду на проведення проектних та пошукових робіт підрядник зобов'язується розробити за завданням замовника проектну або іншу технічну документацію та (або) виконати пошукові роботи, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити їх. До договору підряду на проведення проектних і пошукових робіт застосовуються положення цього Кодексу , якщо інше не встановлено законом.

Матеріали справи свідчать, що на виконання умов Договору № 10-53/15/2014 на виконання проектно-пошукових робіт від 18.02.2014р. позивач виконав, а відповідач прийняв обумовлені цим Договором роботи на загальну суму 3 904,20грн., що підтверджується Актом приймання виконаних робіт від 31.03.2014р. № 15/53/ХХІІ, підписаним обома сторонами (а.с. 12). Підписавши зазначений Акт сторони тим самим вони засвідчили, що претензій одна до одної з приводу виконаних робіт не мають.

Наявність у відповідача зобов'язання щодо проведення платежів за виконані роботи випливає безпосередньо зі змісту п. 4.1. Договору.

Таким чином, прийняття відповідачем виконаних робіт за актом є підставою для проведення розрахунків.

Відповідач, в порушення умов Договору, здійснив оплату виконаних позивачем робіт частково в сумі 2 000,00 грн. Станом на момент розгляду справи в суді основний борг відповідача за виконані роботи складає 1 904,20 грн.

Доказів в спростування вищевикладеного чи інших заперечень відповідач суду не надав.

Статтею 629 Цивільного кодексу України, встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до вимог ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України та ст. 202 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Дослідивши матеріали справи , суд дійшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 1 904,20грн. основного боргу заявлені правомірно, підтверджені належним доказами, а тому підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 610, ст. 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі даної норми позивачем, за прострочення проведення оплати виконаних робіт, нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 2 115,57грн. інфляційних нарахувань за період з 11.04.2014р. по 31.07.2017р. (включно) та 194,31грн. 3% річних за період з 01.04.2014р. по 14.08.2017р.

Враховуючи те, що судом встановлено прострочення відповідачем грошового зобов'язання, суд дійшов до висновку про правомірне здійснення позивачем нарахування інфляційних та 3% річних.

Проте, здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача інфляційних нарахувань в сумі 2 115,57грн., суд дійшов до висновку, що позивачем завищено суми інфляційних втрат, які підлягають стягненню. Зокрема, судом встановлено, що при нарахуванні інфляційних втрат позивачем не враховано п. 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", згідно якого індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Судом здійснено перерахунок інфляційних втрат за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості штрафних санкцій "Ліга. Закон" та встановлено, що стягненню підлягають інфляційні в сумі 1 987,48грн. грн. за період з 01.05.2014р. по 31.07.2017р. (розрахунок залучено судом до матеріалів справи). В цій частині позов підлягає задоволенню. В іншій частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача інфляційних нарахувань позов задоволенню не підлягає.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку 3% річних на суму 194,31грн., суд прийшов до висновку, що заявлений розмір 3% річних є правомірним ( перевірка правильності розрахунку здійснена за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості штрафних санкцій "Ліга. Закон"). В цій частині позов підлягає задоволенню.

Крім цього, за порушення відповідачем договірних зобов'язань позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача пеню в розмірі 2 289,42грн..

Щодо нарахування пені суд зазначає наступне.

Статтею 199 Господарського кодексу України передбачено, що виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання, може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до ст.ст. 547-548 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Стаття 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", який регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, визначає, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

З огляду на зазначене, враховуючи, що пеня як різновид неустойки є одним із видів забезпечення виконання зобов'язання у відповідності до ч.1 ст.546 ЦК України, правочин щодо неустойки повинен має бути вчинений у письмовій формі.

Суд встановив, що сторони, укладаючи договір № 10-53/15/2014 на виконання проектно-пошукових робіт від 18.02.2014р., не встановили відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов Договору шляхом сплати пені, а тому, враховуючи вищевказані приписи чинного законодавства України, суд відмовляє у задоволені позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені в сумі 2 289,42грн.

Згідно положень ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст.33 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 Господарського процесуального кодексу України).

Частиною 1 ст.43 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 1 904,20грн. основного боргу, 194,31грн. 3% річних та 1 987,48грн. інфляційних нарахувань обґрунтовані, підтверджені документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані, заява про застосування строків позовної давності відповідачем не подана, а тому у вищевказаній частині позовні вимоги підлягають задоволенню, в іншій частині - позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України понесені позивачем при зверненні з даним позовом судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ :

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ід. код НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Полтавагаз" (36020, м. Полтава, вул. Козака, 2-а, 2, р/р 545 у Філії Полтавського обласного управління ПАТ "Ощадбанк", МФО 331467) заборгованість в сумі 4 085,99грн., з яких: 1 904,20грн. -основний борг, 194,31грн. - 3% річних та 1 987,48грн. - інфляційні нарахування, а також 1 005,24грн. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ з набранням рішенням законної сили.

3. В іншій частині - у позові відмовити.

Примітка: Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, а у разі, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, воно набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до ст. 84 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня прийняття рішення, а у разі якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення - з дня підписання рішення, оформленого відповідно до ст. 84 цього Кодексу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційною інстанцією.

Повне рішення складено 23.10.2017 р.

Суддя О.О. Ореховська