РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.10.2017Справа №910/15527/17

Господарський суд міста Києва у складі судді Чинчин О.В., при секретарі судового засідання Бігмі Я.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Приватного акціонерного товариства «Джерела Міжгір'я»
до за участю проПублічного акціонерного товариства «Дельта Банк» третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні Відповідача 1. Фонду гарантування вкладів фізичних осіб; 2. Публічного акціонерного товариства "Кредитпромбанк" визнання договору недійсним

Представники:

від Позивача: Мельничук С.М. (представник за Довіреністю);

від Відповідача: Таболін О.С. (представник за Довіреністю);

від Третьої особи-1: Щербина О.Ю. (представник за Довіреністю);

від Третьої особи-2: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "Джерела Міжгір'я" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" про визнання договору недійсним.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що 06.05.2006 між Відкритим акціонерним товариством «Кредитпробанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Кредитпробанк», (Банк) та Закритим акціонерним товариством "Джерела Міжгір'я", правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство "Джерела Міжгір'я" (Позичальник) було укладено Кредитний договір №08/15/06-КЛТ, відповідно до умов якого Банк надає Позичальнику кредити на умовах забезпеченості, цільового використання, строковості, повернення та платності наданих грошових коштів. 06.10.2010 Сторонами Кредитного договору укладено Договір про внесення змін до Кредитного договору № 08/15/06-КЛТ, пунктом 8 якого визначено пункти 2.11, 3.1.7 Кредитного договору виключити. Як зазначає Позивач, пункт 8 вказаного Договору про внесення змін до Кредитного договору є недійсним, оскільки його підписання відбулося внаслідок обману і не відповідало внутрішній волі представника Приватного акціонерного товариства "Джерела Міжгір'я", так як під час укладення спірного договору відповідач замовчував наслідки внесення змін до Кредитного договору, що перешкоджало б його підписанню.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.09.2017 року порушено провадження у справі № 910/15527/17, судове засідання призначено на 25.09.2017 року.

25.09.2017 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшли документи для долучення до матеріалів справи, відзивна позовну заяву, яким просив Суд відмовити в задоволенні позовних вимог, заява про застосування строків позовної давності та клопотання про залучення до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні Відповідача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб та Публічне акціонерне товариство "Кредитпромбанк".

25.09.2017 року в судове засідання з'явився представник відповідача. Представник позивача в судове засідання не з'явився, про поважні причини неявки Суд не повідомив, вимоги ухвали суду про порушення провадження по справі від 13.09.2017 року не виконав.

Суд прийняв до розгляду заяву Відповідача про застосування строків позовної давності, а щодо клопотання про залучення до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні Відповідача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб та Публічне акціонерне товариство "Кредитпромбанк", зазначив наступне.

Відповідно до п.1 ст. 27 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотання сторін, прокурора.

Відповідно до п. 1.6 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" ст. 27 ГПК передбачає можливість участі в судовому процесі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, якщо рішення господарського суду зі спору може вплинути на права та обов'язки цієї особи щодо однієї із сторін. З підстав, зазначених у третьому і четвертому реченнях частини першої згаданої статті, господарський суд залучає певну особу до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, й за відсутності згаданих заяви чи клопотання. Така третя особа виступає в процесі на стороні позивача або відповідача - у залежності від того, з ким із них у неї існують (або існували) певні правові відносини.

Питання про допущення або залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, до участі у справі вирішується ухвалою суду про прийняття позовної заяви до розгляду (із зазначенням про це в ухвалі про порушення провадження у справі) або під час розгляду справи, але до прийняття господарським судом рішення, з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес у даній справі.

Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши матеріали та обставини справи, Суд прийшов до висновку, що рішення по справі №910/15527/17 може вплинути на права та обов'язки Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Публічного акціонерного товариства "Кредитпромбанк", що є підставою задоволення клопотання Відповідача та залучення їх до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні Відповідача.

Також, Суд, ознайомившись з матеріалами справи, з метою повного та всебічного розгляду спору, прийшов до висновку - зобов'язати:

1) Позивача:

- направити копію позовної заяви з додатками на адреси Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Публічного акціонерного товариства "Кредитпромбанк" та надати Суду докази на підтвердження направлення;

- надати письмові пояснення чи заперечення з посиланням на належні докази з урахуванням відзиву Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" та заяви про застосування строків позовної давності.

2) Фонд гарантування вкладів фізичних осіб надати письмові пояснення по суті позовних вимог Приватного акціонерного товариства "Джерела Міжгір'я".

3) Публічне акціонерне товариство "Кредитпромбанк" надати письмові пояснення по суті позовних вимог Приватного акціонерного товариства "Джерела Міжгір'я".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.09.2017 відкладено розгляд справи на 12.10.2017 у зв'язку із залученням до участі у справі третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору, витребуванням додаткових доказів по справі.

05.10.2017 через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшло клопотання про призначення експертизи, документи на виконання ухвал суду, письмові пояснення.

06.10.2017 через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Третьої особи-2 надійшли пояснення, у яких просила Суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

10.10.2017 через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Третьої особи-1 надійшли письмові пояснення по справі № 910/15527/17, у яких просила Суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

12.10.2017 через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшла заява про оголошення перерви у справі.

В судовому засіданні 12.10.2017 представник Позивача надав клопотання про долучення документів до матеріалів справи, підтримав вимоги та доводи позовної заяви, просив Суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В судовому засіданні представник Відповідача підтримав заяву про застосування строку позовної давності до вимог Позивача та просив Суд відмовити в задоволенні позовних вимог, а також просив залишити без розгляду заяву про оголошення перерви. Представник Третьої особи-1 заперечив проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. Представник Третьої особи-2 в судове засідання не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується відміткою про відправлення на Ухвалі Господарського суду міста Києва від 25.09.2017 у справі № 910/15527/17.

За змістом пункту 32 інформаційного листа №01-08/530 від 29.09.2009 Вищого господарського суду України «Про деякі питання, порушені у доповідних записках господарських судів України у першому півріччі 2009 року щодо застосування норм Господарського процесуального кодексу України», якщо відмітка про відправку, зроблена у встановленому порядку на першому примірникові процесуального документа, оформлена відповідним чином, вона, як правило, є підтвердженням розсилання процесуального документа сторонам та іншим особам, які брали участь у справі, а коли йдеться про ухвалу, де зазначається про час і місце судового засідання, - підтвердженням повідомлення про час і місце такого засідання.

Відповідно до інформації розміщеної на веб-сайті Міністерства юстиції України, місцезнаходженням Публічного акціонерного товариства "Кредитпромбанк" є 01014, м.Київ, бульвар Дружби Народів, 38.

Суд зазначає, що Ухвала Господарського суду міста Києва у справі № 910/15527/17 направлялась на адресу Публічного акціонерного товариства "Кредитпромбанк", зазначену на веб-сайті Міністерства юстиції України.

Згідно з абзацом 3 пункту 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації -адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Таким чином, Суд приходить до висновку, що Третя особа-2 про час та місце судового засідання була повідомлена належним чином.

Приймаючи до уваги, що Третя особа-2 була належним чином повідомлена про дату та час судового засідання, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, Суд вважає, що неявка в судове засідання представника Третьої особи-2 не є перешкодою для прийняття Рішення у даній справі.

Заява Відповідача про оголошення перерви, подана останнім 12.10.2017, залишається Судом без розгляду за усним клопотанням представника Відповідача.

Суд, розглянувши клопотання Позивача про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Господарського процесуального кодексу України, для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

За приписами ст.1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи.

За змістом п.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №4 від 23.03.2012 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.

Як зазначено в листі №01-8/2651 від 27.11.2006 Вищого господарського суду України "Про деякі питання призначення судових експертиз" судова експертиза повинна призначатися лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Аналогічні за змістом положення містить ч.2 п.2 Постанови №4 від 23.03.2012 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики призначення судової експертизи".

Суд зазначає, що предметом позовних вимог є визнання недійсності пункту 8 Договору від 06.10.2010 про внесення змін до Кредитного договору №08/15/06-КЛТ від 06.05.2006, а підставою позову - укладення спірного договору внаслідок обману Відповідачем Позивача шляхом замовчування наслідків його підписання.

Як вбачається з клопотання про призначення експертизи, Відповідач просить Суд призначити почеркознавчу експертизу підписів голови правління Приватного акціонерного товариства "Джерела Міжгір'я" на кожній сторінці Договору від 06.10.2010 про внесення змін до Кредитного договору №08/15/06-КЛТ від 06.05.2006 з метою ідентифікації особи, яка підписала спірний договір від імені Відповідача.

Суд вказує, що з огляду на предмет і обставини, якими Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, а саме, навмисне введення Відповідачем в оману Позивача щодо наслідків укладення спірного договору, встановлення справжності підпису представника Відповідача на Договорі від 06.10.2010 про внесення змін до Кредитного договору №08/15/06-КЛТ від 06.05.2006 не входить до предмету доказування у даній справі та не впливає на її вирішення. Також суд враховує, що у позові викладено вимогу про визнання недійсності лише п. 8 Договору про внесення змін в той час, як Позивач просить призначити експертизу договору в цілому.

Таким чином, Суд зазначає, що обставини даної справи Суд може встановити самостійно в межах її розгляду, оскільки суд в даній ситуації не обмежений щодо збирання та оцінки доказів та не потребує спеціальних знань, а тому в задоволенні клопотання Приватного акціонерного товариства "Джерела Міжгір'я" про призначення у справі судової почеркознавчої Суд відмовляє.

Відповідно до статті 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 12 жовтня 2017 року, на підставі статті 85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини Рішення.

Відповідно до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України, в судовому засіданні складено протокол.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

06.05.2006 між Відкритим акціонерним товариством «Кредитпробанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Кредитпробанк», (Банк) та Закритим акціонерним товариством "Джерела Міжгір'я", правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство "Джерела Міжгір'я" (Позичальник) було укладено Кредитний договір №08/15/06-КЛТ, відповідно до умов якого Банк надає Позичальнику кредити на умовах забезпеченості, цільового використання, строковості, повернення та платності наданих грошових коштів.

Згідно з п. 2.11 Договору, підписавши цей Договір Позичальник визнає та підтверджує право Банку на відступлення тільки ЄБРР права вимоги Банку до Позичальника щодо отримання сум, які належать до сплати йому від Позичальника згідно з умовами цього Договору , а також на відступлення тільки ЄБРР права вимоги за договорами забезпечення, вказаними в п. 4.2 цього Договору. Крім того, підписавши цей Договір, Позичальник погоджується на розкриття Банком тільки для ЄБРР інформації стосовно прав та зобов'язань Сторін за цим Договором.

У розділі «Терміни та Визначення» Кредитного договору визначено ЄБРР як Європейський банк реконструкції та розвитку.

06.10.2010 між Публічним акціонерним товариством «Кредитпробанк» (Банк) та Закритим акціонерним товариством "Джерела Міжгір'я" (Позичальник) укладено Договір про внесення змін до Кредитного договору № 08/15/06-КЛТ, пунктом 8 якого визначено пункти 2.11, 3.1.7 Кредитного договору виключити.

За приписами п.п. 12, 13 Договору про внесення змін, цей договір про внесення змін є невід'ємною частиною Кредитного договору. Цей Договір про внесення змін набуває чинності із дня його підписання.

В якості забезпечення виконання зобов'язань Позичальника за Кредитним договором № 08/15/06-КЛТ від 06.05.2006 та Кредитним договором № 08/16/06-КЛТ від 06.05.2006 та додатковими угодами до них, 15.03.2007 між Відкритим акціонерним товариством «Кредитпробанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Кредитпробанк», (Іпотекодержатель) та Закритим акціонерним товариством "Джерела Міжгір'я", правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство "Джерела Міжгір'я" --Іпотекодавець) було укладено Іпотечний договір № 08/15-16/108/07-КЛТ, за умовами якого у забезпечення зобов'язань Іпотекодавця перед Іпотекодержателем за Договорами Іпотекодавець надає Іпотекодержателю в іпотеку майно.

Пунктом 3.2.5 Іпотечного договору передбачено, що Іпотекодержатель має право здійснити відступлення прав за цим договором без отримання згоди Іпотекодавця тільки на користь Європейського банку

27.09.2013 між Публічним акціонерним товариством «Кредитпробанк» (Продавець) та Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" (Покупець) укладено Договір купівлі-продажу права вимоги, за умовами якого продавець погоджується продати (відступити) права вимоги та передати їх покупцю, а покупець погоджується купити права вимоги, прийняти їх і сплатити загальну купівельну ціну (п. 2.1 договору).

На виконання положень вказаного Договору купівлі-продажу його сторонами підписано Акт приймання-передачі прав вимоги, в Додатку до якого серед переданих прав вимоги вказано права вимоги до Приватного акціонерного товариства "Джерела Міжгір'я" за Кредитним договором № 08/15/06-КЛТ від 06.05.2006 та Іпотечним договором 08/15-16/108/07-КЛТ від 15.03.2007.

У зв'язку з відступленням прав вимоги Публічному акціонерному товариству "Дельта Банк", останнє направило Приватному акціонерному товариству "Джерела Міжгір'я" повідомлення про відступлення.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначає, що пункт 8 Договору про внесення змін до Кредитного договору № 08/15/06-КЛТ від 06.10.2016 є недійсним, оскільки підписання Договору про внесення змін відбулося внаслідок обману і не відповідало внутрішній волі представника Приватного акціонерного товариства "Джерела Міжгір'я", так як під час його укладення Відповідач замовчував наслідки внесення змін до Кредитного договору, що перешкоджало б його підписанню.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Джерела Міжгір'я" не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (стаття 20 Господарського кодексу України).

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить статті 20 Господарського кодексу України.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом п.2.9 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Одночасно, за змістом п.2.5.2 вказаної Постанови Пленуму Вищого господарського суду України необхідно з урахуванням приписівст.215 Цивільного кодексу України та ст.207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, ч.1 ст.220, ч.2 ст.228 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.207 Господарського кодексу України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора.

Такої саме позиції дотримується Вищий господарський суд України і у п.18 Інформаційного листа №01-8/211 від 07.04.2008р. «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України», за змістом вимога про визнання недійсним правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Цивільний кодекс України не дає визначення поняття «заінтересована особа». Тому коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 207 Господарського кодексу України недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов'язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов'язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що виключають або обмежують відповідальність виробника продукції, виконавця робіт (послуг) або взагалі не покладають на зобов'язану сторону певних обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 217 Цивільного кодексу України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Згідно із статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним в частині повинно бути доведено за загальними правилами наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Частиною 7 ст. 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Як встановлено Судом, 06.05.2006 між Відкритим акціонерним товариством «Кредитпробанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Кредитпробанк», (Банк) та Закритим акціонерним товариством "Джерела Міжгір'я", правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство "Джерела Міжгір'я" (Позичальник) було укладено Кредитний договір №08/15/06-КЛТ, відповідно до умов якого Банк надає Позичальнику кредити на умовах забезпеченості, цільового використання, строковості, повернення та платності наданих грошових коштів.

Згідно з п. 2.11 Договору, підписавши цей Договір Позичальник визнає та підтверджує право Банку на відступлення тільки ЄБРР права вимоги Банку до Позичальника щодо отримання сум, які належать до сплати йому від Позичальника згідно з умовами цього Договору , а також на відступлення тільки ЄБРР права вимоги за договорами забезпечення, вказаними в п. 4.2 цього Договору. Крім того, підписавши цей Договір, Позичальник погоджується на розкриття Банком тільки для ЄБРР інформації стосовно прав та зобов'язань Сторін за цим Договором.

У розділі «Терміни та Визначення» Кредитного договору визначено ЄБРР як Європейський банк реконструкції та розвитку.

06.10.2010 між Публічним акціонерним товариством «Кредитпробанк» (Банк) та Закритим акціонерним товариством "Джерела Міжгір'я" (Позичальник) укладено Договір про внесення змін до Кредитного договору № 08/15/06-КЛТ, пунктом 8 якого визначено пункти 2.11, 3.1.7 Кредитного договору виключити.

За приписами п.п. 12, 13 Договору про внесення змін, цей договір про внесення змін є невід'ємною частиною Кредитного договору. Цей Договір про внесення змін набуває чинності із дня його підписання.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначає, що пункт 8 Договору про внесення змін до Кредитного договору № 08/15/06-КЛТ від 06.10.2016 є недійсним, оскільки підписання Договору про внесення змін відбулося внаслідок обману і не відповідало внутрішній волі представника Приватного акціонерного товариства "Джерела Міжгір'я", так як під час його укладення Відповідач замовчував наслідки внесення змін до Кредитного договору, що перешкоджало б його підписанню.

Частиною 1 статті 42 Господарського кодексу України передбачено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єкта ми господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписами частин 1-5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно з п. 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України N 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману (п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009).

Проте, в обґрунтуваннях позовних вимог Судом не встановлено таких обставин, які б свідчили про введення Відповідача в оману під час укладення Договору про внесення змін до Кредитного договору № 08/15/06-КЛТ від 06.10.2016, зокрема, в частині пункту 8, наявність у діях Відповідача умислу та істотність значення обставин, щодо яких Відповідача введено в оману.

Отже, Суд звертає увагу, що серед наданих Позивачем матеріалів відсутні належні та допустимі докази в розумінні ст.ст. 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України, які підтверджують факт того, що Відповідач навмисно ввів Позивача в оману щодо обставин, які мали істотне значення при укладенні Договору про внесення змін до Кредитного договору № 08/15/06-КЛТ від 06.10.2016, зокрема, в частині його пункту 8.

Підстав вважати, що укладення вказаного Договору про внесення змін не відповідало внутрішній волі Позивача, у Суду немає.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За приписами частин 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно п. 2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" в силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Оскільки Позивачем не доведено перед Судом наявності обставин в розумінні ст. 230 ЦК України, з якими законодавство пов'язує можливість визнання договору недійсним, позовні вимоги визнаються Судом необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

25.09.2017 Відповідачем подано до суду заяву про застосування строку позовної давності до вимог Позивача.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. (ст. 257 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ч.ч.3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. (п. 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» №10 від 29.05.2013 року)

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст.267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

З урахуванням наведеного, оскільки суд відмовляє Позивачу у позові по суті в зв'язку з недоведеністю позовних вимог, питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає.

Відповідно до п. 2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: - чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; - чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; - яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

За таких підстав, Суд, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства "Джерела Міжгір'я" до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" про визнання недійсним пункту 8 Договору від 06.10.2010 про внесення змін до Кредитного договору № 08/15/06-КЛТ від 06.05.2006.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору залишаються за Позивачем.

На підставі викладеного, керуючись статтями 32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ

1. У задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства "Джерела Міжгір'я" до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" про визнання пункту договору недійсним - відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 17 жовтня 2017 року

Суддя О.В. Чинчин