ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.10.2017р. Справа № 914/1056/17

Господарський суд Львівської області розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали справи:

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервіскотломонтаж-Львів», м.Львів

до відповідача:Товариства обмеженою відповідальністю «Кузь», м.Львів,

про: стягнення надлишково сплачених коштів. Ціна позову: 26499,56 грн.

Головуючий суддя Кітаєва С.Б.

Суддя Гоменюк З.П.

Суддя Мороз Н.В.

Секретар засідання ОСОБА_1

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_2директор

від відповідача: ОСОБА_3 - представник (довіреність в матеріалах справи).

Права та обов»язки згідно ст.ст.20,22 ГПК України, суд роз»яснив представникам сторін. Заяви про відвід колегії суддів від сторін до суду не надходили.

Суть спору: На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервіскотломонтаж-Львів», м.Львів, до відповідача,Товариства з обмеженою відповідальністю «Кузь», м.Львів, про стягнення надлишково сплачених коштів. Ціну позову позивач визначив в сумі 26499,56 грн.

У п.2 прохальної частини позовної заяви позивач просить стягнути на його користь з відповідача 26499,56 грн., з яких: 21000,00 грн. основний борг, 1859,20 грн. інфляційні втрати, 356,31 грн. 3 % річних та 3 284,05 грн. пеня.

Ухвалою суду від 30.05.2017 року порушено провадження у справі і прийнято позовну заяву до розгляду, судове засідання призначено на 21.06.2017 року.

З підстав, наведених у відповідних ухвалах суду, розгляд справи відкладався. В судовому засіданні 26.07.2017 року оголошувалась перерва до 31.07.2017 року. Ухвалою суду від 31.07.2017р. призначено колегіальний розгляд справи №914/1056/17 у складі трьох суддів. Внаслідок автоматизованого розподілу, проведеного у відповідності до ст.2-1 ГПК України, згідно Протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів, у склад колегії увійшли головуючий суддя Кітаєва С.Б., судді Гоменюк З.П. та Мороз Н.В. Ухвалою суду від 01.08.2017р. вказаною колегією суддів справу прийнято до свого провадження і призначено до розгляду в судовому засіданні на 18.09.2017р. Ухвалою від 18.09.2017 року продовжено строк розгляду справи на п»ятнадцять днів з 01.10.2017 року за клопотанням відповідача та відкладено розгляд справи на 11.10.2017 року.

Документи, які поступили від сторін до справи, згідно ст.2-1 ГПК України в день їх поступлення зареєстровані в документообігу Господарського суду Львівської області, приєднані до матеріалів справи.

Так, зокрема, 26.07.2017 року від позивача поступило письмове за вих.№017 від 10 липня 2017 року пояснення, яке зареєстроване в суді за вх.№26178/17.

07.07.2017 року (вх.№24100/17) до господарського суду від відповідача поступили Заперечення б/н від 07 липня 2017 року проти позову про стягнення надлишково сплачених коштів з копіями документів.

28.07.2017 року від позивача поступила Заява вих.№34 від 26.07.2017 року про уточнення позовних вимог, яка зареєстрована за вх.№26380/17, а 31.07.2017 р. клопотання вих.№027 від 31 липня 2017 р. про приєднання документів до матеріалів справи №914/1056/17.

31.07.2017 року від позивача поступило клопотання вих.№027 від 31 липня 2017 року про приєднання документів до матеріалів справи, яке зареєстроване в суді за вх.№26611/17.

В судове засідання 11.10.2017 року від позивача прибув директор товариства. Позовні вимоги, як вбачається зі змісту позовної заяви вих.№24/1 від 18 травня 2017 року на підставі якої порушено провадження у даній справі, позивач мотивує наступним. 24 вересня 2013 року між ТзОВ «Кузь» та ТзОВ «Сервіскотломонтаж-Львів» укладено Договір будівельного підряду №13-сб на виконання робіт по об»єкту «Винос підвальної котельні, реконструкція системи опалення у СЗШ №62 на просп.Свободи,16», згідно п.3.1 ст.3 якого вартість робіт за цим Договором, згідно твердої договірної ціни становить 252 198,18 грн. Згідно п.3.4 ст.3 Договору перед початком робіт позивач сплачує відповідачеві аванс у розмірі 30% від вартості Договору. Позивач стверджує, що належним чином та у повному обсязі виконав взяті на себе згідно Договору зобов»язання, а саме, відповідачу передана проектно-кошторисна документація та будівельний майданчик; на виконання умов Договору в частині розрахунків, згідно п.3.4 Договору, позивач сплатив шляхом перерахування на поточний рахунок відповідача кошти необхідні для виконання робіт по Договору №13-сб від 24.09.2013 року, зокрема, у період з 03.10.2013 року по 10.12.2015 року були здійснені наступні платежі за Договором №13-сб від 24.09.2013 року: 03.10.2013 згідно платіжного доручення №2184 від 03.10.2013 року сплачено 12 199,76 грн.;31.10.2013 року згідно платіжного доручення №2269 від 31.10.2013 сплачено 30 000,00 грн.; 13.11.2013 року згідно платіжного доручення №2312 від 13.11.2013 року сплачено 30 000,00 грн.; 29.11.2013 року згідно платіжного доручення №2312 від 29.11.2013 року сплачено 20 000,00 грн.; 23.12.2014 року згідно платіжного доручення №3463 від 23.12.2014 року сплачено 10 000,00 грн.; 17.02.2015 року згідно платіжного доручення №3636 від 17.02.2015 року сплачено 5 000,00 грн.; 24.02.2015 року згідно платіжного доручення №3662 від 24.02.2015 року сплачено 5 000,00 грн.; 10.03.2015 року згідно платіжного доручення №3701 від 10.03.2015 року сплачено 8 958,48 грн.; 15.10.2015 року згідно платіжного доручення №4350 від 15.10.2015 року сплачено 11 000,00 грн.; 10.12.2015 року згідно платіжного доручення №4592 від 10.12.2015 року сплачено 10 000,00 грн.

На підставі наведеного позивач стверджує, що у період з 03.10.2013 року по 10.12.2015 року сплатив відповідачеві по Договору №13-сб кошти в сумі 142 158,24 грн. Позивач також стверджує, що відповідно до Договору №13-сб від 24.09.2013 року фактично були виконані загально-будівельні роботи по об»єкту «Винос підвальної котельні, реконструкція системи опалення у СЗШ №62 на проспекті ОСОБА_2,16» на загальну суму 121 158,24 грн.; факт виконання вищезазначених робіт підтверджується складеним та підписаним сторонами актом виконаних робіт від 31.12.2014 року (форма КБ-2в) та довідкою (форма КБ-3) про вартість виконаних будівельних робіт від 31.12.2014 року.

Позивач зазначає, що неодноразово в усній та письмовій формі (вимога про повернення коштів №78 від 24.10.2016 р.) звертався до відповідача з вимогою повернути надмірно перераховані кошти в сумі 21 000,00 грн. (142 158,24 грн.-121 158,24 грн.=21 000,00 грн.);18.05.2017 року на адресу відповідача був направлений акт взаємозвірки, однак відповідач вимоги щодо повернення надлишково сплачених коштів залишив без відповіді, кошти не повернув; акт взаємозвірки не підписав.

Покликаючись на те, що в країні відбулися інфляційні процеси позивач вважає, що він має право на збереження реальної величини не повернутих грошей. Відтак, покликаючись на положення ч.2 ст.625 ЦК України позивачем заявлені вимоги про стягнення : 1 859,20 грн. інфляційних втрат, нарахованих від суми 21 000,00 грн. за період прострочення з 24.10.2016 року по 18.05.2017 року; 3% річних в сумі 356,31 грн., нарахованих за період прострочення з 24.10.2016 року по 18.05.2017 року, а також 3 284,05 грн. пені за період прострочення з 24.10.2016 року по 18.05.2017 року.

Заявлені позовні вимоги мотивовані посиланням на норми ст.ст.509,526,530,536,625,1212 , 1214 ЦК України.

Стосовно поданої позивачем заяви про уточнення позовних вимог (вх.№26380/17 від 28.07.2017 р). суд зазначає наступне.

У п.п.3.11 -3.12 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції (із наступними змінами та доповненнями) роз»яснено, що ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.

У будь-якому з таких випадків позивачем має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ГПК та зазначені в цій постанові.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

У разі подання позивачем заяви, направленої на одночасну зміну предмета і підстав позову, господарський суд повинен відмовити в задоволенні такої заяви і, приєднавши її до матеріалів справи та зазначивши про цю відмову в описовій частині рішення (або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи), розглянути по суті раніше заявлені позовні вимоги, якщо позивач не відмовляється від позову. Позивач при цьому не позбавлений права звернутися з новим позовом у загальному порядку.

Суд, виходячи зі змісту заяви про уточнення позовних вимог, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, розцінює заяву про уточнення позовних вимог як об'єднання позовних вимог, оскільки підставою заявлених позовних вимог у позовній заяві є Договір будівельного підряду №13-сб від 24.09.2013 року, а згідно заяви про уточнення позовних вимог ще додатково й Договір будівельного підряду №12-сб від 10.09.2013 року, яким передбачено виконання робіт на іншому об»єкті, і , який може бути самостійною підставою заявлених позивачем вимог.

Відтак, господарський суд відмовляє позивачу в задоволенні заяви про уточнення позовних вимог і, приєднавши її до матеріалів справи, розглядає по суті раніше заявлені позовні вимоги у позовній заяві, оскільки позивач не відмовляється від позову.

В судовому засіданні директор ТОВ «Сервіскотломонтаж-Львів» просить позов задоволити та стягнути на користь позивача з відповідача 26 499,56 грн. надлишково сплачених коштів з урахуванням встановленого індексу інфляції, пені та 3% річних за весь час прострочення виконання грошового зобов»язання, а також нарахованої пені, з підстав наведених у позовній заяві та наданих суду поясненнях.

Представник відповідача, з підстав, наведених у Запереченнях проти позову та у наданих суду поясненнях позовні вимоги не визнає та просить в їх задоволенні відмовити повністю. Стверджує, зокрема, що кошти в розмірі 21 000,00 грн.(окремими платіжними дорученнями від 15.10.2015 №4350 на суму 11 000,00 грн. та від 10.12.2015 на суму 10 000,00 грн.) позивачем сплачено добровільно із вказанням призначення платежу та реквізитів укладеного між сторонами договору, а також за наслідками надсилання відповідачем на адресу позивача довідок про вартість виконаних будівельних робіт та витрати на суми, відповідно, 11 000,00 грн. та 10 000,00 грн. Повторно зазначені довідки надіслані на адресу позивача після отримання відповідачем інформації про порушення судом провадження у даній справі. З огляду на зазначене, спірні кошти в розмірі 21000,00 грн. були прийняті відповідачем саме як оплата за фактично виконані роботи згідно з актами виконаних робіт, що скеровувались позивачеві. Крім того, відповідач наголошує, що платіжні доручення позивача на перерахування зазначених коштів містять реквізити договору, які дозволяють чітко ідентифікувати призначення цих коштів, а відтак , вважає , що відсутні підстави стверджувати про те, що зазначені кошти є майном, що набуте відповідачем без достатньої правової підстави. Відповідач зауважує, що долучені до матеріалів позову примірники письмових претензій не можуть вважатись належними доказами, оскільки відсутнє підтвердження їх надсилання на юридичну адресу відповідача (або докази фактичного отримання повноважними представниками відповідача). Відповідач також стверджує, що від позивача на адресу відповідача не надходив будь-який акт звірки розрахунків або інша письмова кореспонденція, яка б свідчила про наявність неврегульованих питань в частині розрахунків за умовами Договору №13-сб від 24.09.2013 року. Крім того, позивач з моменту перерахування спірної суми коштів (з жовтня грудня 2015 року по даний час) не звертався із будь-якими претензіями (усними чи письмовими) з приводу повернення цих коштів або іншого врегулювання наявного спору. Також, відповідач стверджує, що оскільки між сторонами у справі було укладено договір підряду, а кошти, які позивач просить стягнути з відповідача, отримано останнім як оплату виконаних за договором робіт, то такі кошти набуто за наявності правової підстави, а тому не може бути витребувано від відповідача на підставі ст.1212 ЦК України як безпідставне збагачення. Зазначений висновок, зауважує відповідач, кореспондується з правовою позицією Верховного Суду України у справі №3-69г12.

Заслухавши представників сторін, розглянувши наявні у справі докази, суд встановив таке.

Підставою заявлених вимог про стягнення надлишково сплачених коштів позивач (ТзОВ «Сервіскотломонтаж-Львів») вказує Договір будівельного підряду на виконання робіт по об»єкту за №13-сб від 24.09.2013 року. ( надалі Договір).

За умовами Договору ( п.1.1), у випадку та на умовах даного договору підрядник (ТзОВ «Кузь») зобов»язується виконати за завданням замовника (ТзОВ «Сервіскотломонтаж-Львів»), відповідно до проектно-кошторисної документації, і в обумовлений цим договором строк загально-будівельні роботи по об»єкту: «Винос підвальної котельні, реконструкція системи опалення у СЗШ №62 на просп.Свободи,16», а замовник зобов»язується надати підрядникові будівельний майданчик, передати проектно-кошторисну документацію, прийняти закінчені будівельні роботи і сплатити вартість виконаних робіт. Відповідно до п.2.1 роботи за договором повинні бути виконані в терміни відповідно до графіку виконання робіт (додаток 2),що є невід»ємною частиною цього Договору.

Відповідно до п.п.2.3,2.4 Договору, якщо роботи вчасно не розпочаті з вини підрядника, замовник має право розірвати договір, а підрядник у цьому разі втрачає право на повернення коштів, що надійшли від нього як забезпечення виконання договору. Ці кошти підлягають перерахуванню до загального фонду відповідного бюджету. Строки виконання зобов»язань щодо виконання робіт можуть продовжуватись сторонами у разі виникнення документально підтверджених об»єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі форс-мажорних обставин.

Відповідно до п.3.1 вартість робіт згідно твердої договірної ціни становить 252 198,18 грн., в тому числі ПДВ -42033,03 грн. Відповідно до п.3.2 тверда договірна ціна визначається на основі проектно-кошторисної документації, встановлюється незмінною на весь обсяг будівництва і не уточнюється , за винятком випадків визначених Державними будівельними нормами України (ДБН Д.1.1-1-2000) та чинним законодавством України. Договірна ціна ( п.3.3) може переглядатись сторонами тільки у сторону зменшення її вартості за взаємною згодою сторін.

У п.3.4 Договору сторони погодили, що перед початком робіт замовник сплачує аванс у розмірі до 30% від вартості договору.

Остаточний розрахунок за фактично виконані роботи проводиться після виконання і приймання передбачених Договором робіт після підписання замовником представлених підрядником належно оформлених актів виконаних робіт (форма КБ-2в) та довідки (форма КБ-3), накладних на матеріали, рахунку на оплату, шляхом платежу на розрахунковий рахунок підрядника в межах бюджетних призначень та при умові поступлення коштів на рахунок замовника по даному об»єкту (п.3.5).

Відповідно до п.п.4.1.1 та 4.1.2 замовник має право здійснювати контроль за якістю, обсягами та вартістю будівництва об»єкта; відповідністю виконаних робіт вимогам проекту, кошторису, будівельних норм і правил; відповідністю матеріалів, виробів і конструкцій державним стандартам і технічним нормам, не втручаючись у господарську діяльність підрядника; вимагати від підрядника виправлення за власний рахунок у встановлений строк неякісно виконаних робіт, та робіт проведених з відхиленням від проекту чи з порушенням будівельних норм. Якщо підрядник не виправив у встановлений строк неякісно виконані роботи залучати до цього третіх осіб, з компенсацією затрат за рахунок підрядника (шляхом утримання відповідних сум при розрахунках). Відповідно до п.4.1.7 замовник має право відмовитись від прийняття закінчених робіт (об»єкта будівництва) у разі недоліків, які виключають можливість їх (його) використання відповідно до мети, зазначеної у проектній документації та Договорі, і не можуть бути усунені підрядником, замовником або третьою особою.

Замовник зобов»язується, зокрема, письмово повідомити підрядника про виявлені недоліки в роботі ( п.4.2.4); оплатити прийняті виконані роботи тільки в межах бюджетних призначень при умові поступлення коштів на рахунок замовника по даному об»єкту .

Відповідно до п.5.1 Договору передавання виконаних робіт підрядником і прийняття робіт замовником оформляється Актом приймання-передачі, підписаним представниками двох сторін.

Відповідно до п.5.2 Акт приймання-передачі виконаних робіт за формою КБ-3 підписується замовником на протязі 3-х днів після подання її підрядником. Акт приймання-передачі виконаних робіт за формою КБ-3 підрядник подає не пізніше 24 числа поточного місяця. Розрахунок вартості виконаних робіт виконується за фактично виконаний об»єм робіт.

Відповідно до п.7.1, у випадку порушення своїх зобов»язань за цим Договором сторони несуть відповідальність, визначену цим Договором і згідно з чинним законодавством України. Порушенням зобов»язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов даного Договору або умов визначених змістом зобов»язання.

Відповідно до п.9.1, цей Договір набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін і є чинним до виконання сторонами обов»язків за цим Договором. Відповідно до п.9.2 даний договір діє і після обумовленого в п.2.1 Договору строку до моменту повного виконання Сторонами своїх зобов»язань за цим Договором. Відповідно до п.9.3 у випадку продовження строків будівництва, перенесення строків приймання-передачі будівельних робіт за домовленістю. Сторін, даний договір продовжує свою дію на той самий строк, про що сторони зазначають у відповідній додатковій угоді.

Відповідно до п.9.4 одностороннє розірвання даного Договору не допускається, крім випадків, коли одна із сторін систематично та грубо порушує умови цього Договору. Відповідно до п.9.5 дострокове розірвання цього Договору можливе лише за взаємною згодою Сторін, яка оформляється додатковою угодою до цього Договору, якою визначаються правові наслідки такого дострокового розірвання.

Договір і Додаток (графік виконання робіт) підписані від замовника директором ТОВ «Сервіскотломонтаж-Львів» ОСОБА_2, від підрядника, ТзОВ «Кузь» ОСОБА_4, завірені печатками обидвох сторін.

ОСОБА_5 про вартість виконаних будівельних робіт за грудень 2014 року (форма №КБ-3) та Актом №1 приймання виконаних робіт за грудень 2014 року (форма №КБ-2в) підтверджується виконання відповідачем та приймання позивачем виконаних по Договору №13-сб від 24 вересня 2013 року робіт вартість 121 158,24 грн. «винос підвальної котельні, реконструкція системи опалення у СЗШ №62 на просп..ОСОБА_2,16», що визнається сторонами.

Позивач стверджує, що згідно п.3.4 Договору він сплатив відповідачу шляхом перерахування на поточний рахунок останнього кошти необхідні для виконання робіт по Договору №13-сб від 24.09.2013 року, зокрема, у період з 03.10.2013 року по 10.12.2015 року були здійснені наступні платежі за Договором №13-сб від 24.09.2013 року:03.10.2013 згідно платіжного доручення №2184 від 03.10.2013 року сплачено 12 199,76 грн.;31.10.2013 року згідно платіжного доручення №2269 від 31.10.2013 сплачено 30 000,00 грн.; 13.11.2013 року згідно платіжного доручення №2312 від 13.11.2013 року сплачено 30 000,00 грн.; 29.11.2013 року згідно платіжного доручення №2312 від 29.11.2013 року сплачено 20 000,00 грн.; 23.12.2014 року згідно платіжного доручення №3463 від 23.12.2014 року сплачено 10 000,00 грн.; 17.02.2015 року згідно платіжного доручення №3636 від 17.02.2015 року сплачено 5 000,00 грн.; 24.02.2015 року згідно платіжного доручення №3662 від 24.02.2015 року сплачено 5 000,00 грн.; 10.03.2015 року згідно платіжного доручення №3701 від 10.03.2015 року сплачено 8 958,48 грн.; 15.10.2015 року згідно платіжного доручення №4350 від 15.10.2015 року сплачено 11 000,00 грн.; 10.12.2015 року згідно платіжного доручення №4592 від 10.12.2015 року сплачено 10 000,00 грн.

З наявних у справі платіжних доручень вбачається, що:

платіжним дорученням №2184 від 03.10.2013 року позивач перерахував відповідачу 40 000,00 грн.; платіжним дорученням №2269 від 31.10.2013 сплачено 30 000,00 грн.; платіжним дорученням від 13.09.2013 року №2110 сплачено 29 082,96 грн.; платіжним дорученням №2133 від 19.09.2013 року сплачено 25 000,00 грн. з призначенням платежів «за загально-будівельні роботи згідно договору №12-сб від 10.09.2013 року». Загальна сума коштів, перерахованих за загально-будівельні роботи згідно договору №12-сб від 10.09.2013 року» - 124 082,96 грн.

Про сплату коштів платіжним дорученням від 13.09.2013 року №2110 в сумі 29 082,96 грн. та платіжним дорученням №2133 від 19.09.2013 року в сумі 25 000,00 грн. позивач у позовній заяві не вказує, хоча такі долучає до матеріалів справи і, як вбачається з долученої до справи вимоги про повернення коштів за вих.№78 від 24 жовтня 2016 року, платежі за 13.09.2013 року та від 19.09.2013 року включені ним у розрахунок суми 21 000,00 грн.

Судом також з»ясовано, що в обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач посилається на платіжне доручення №2312 від 29.11.2013 року на суму 20 000,00 грн., тоді як до матеріалів справи долучає платіжне доручення №2340 від 29.11.2013 року на суму 20 000,00 грн. Крім того, у вимозі №78 від 24 жовтня 2016 року позивачем в перелік платежів включено лише один платіж за 29.11.2013 року на суму 20 000,00 грн., що дає підстави для висновку про допущену позивачем опису в номері платіжного документа за 29.11.2013 року (замість платіжного доручення №2340 помилково вказано № 2312) та про те, що 29.11.2013 року було вчинено лише один платіж.

З наявних у справі платіжних доручень вбачається, що: платіжним дорученням №2312 від 13.11.2013 року позивач перерахував відповідачу 30 000,00 грн.; платіжним дорученням №2340 від 29.11.2013 року 20 000,00 грн.; платіжним дорученням 23.12.2014 року 10 000,00 грн.; ; платіжним дорученням №3636 від 17.02.2015 року 5 000,00 грн.; платіжним дорученням №3662 від 24.02.2015 р. 5 000,00 грн.; платіжним дорученням №3701 від 10.03.2015 року 8 958,48 грн.; платіжним дорученням №4350 від 15.10.2015 року 11 000,00 грн.; платіжним дорученням №4592 від 10.12.2015 року 10 000,00 грн. з призначенням платежів «за загально-будівельні роботи згідно договору №13-сб від 24.09.2013 року». Загальна сума коштів, перерахованих по перелічених платіжних дорученнях за загально-будівельні роботи згідно договору №13-сб від 24.09.2013 року» - 99 958,48 грн.

Таким чином, судом встановлено, що сума коштів, перерахованих за виконані роботи згідно Договору №12-сб від 10.09.2013 року (124 082,96 грн.) та сума коштів перерахованих за загально-будівельні роботи згідно Договору №13-сб від 24.09.2013 року (99 958,48 грн.) в сукупності становить 224 041,44 грн. (124 082,96 грн. + 99 958,48 грн.), однак, договір №12-сб не є підставою заявлених позовних вимог і обставини виконання сторонами зобов»язань за цим договором не підлягають дослідженню судом у даній справі при розгляді спору по суті.

У вимозі про повернення коштів за №78 від 24 жовтня 2016 року, яка адресована директору ТОВ «Кузь» п.Кузь Я.В. (адреса, на яку скеровувалась вимога в її тексті відсутня) позивач вказує, що на виконання укладеного між ним і ТОВ «Кузь» 24 вересня 2013 року Договору будівельного підряду №13-сб позивач перерахував відповідачу 224 041,44 грн., а саме : 13.09.2013 р. 29082,96 грн.;19.09.2013 р. 25 000,00 грн.; 03.10.2013 р. -27800,24 грн. та 12199,76 грн. ( як вбачається, в сукупності -40 000,00 грн.); 31.10.2013 р. -30 000,00 грн.; 13.11.2013 р. 30 000,00 грн.; 29.11.2013 р. 20 000,00 грн.; 23.12.2014 10 000,00 грн.; 17.02.2015 р. 5 000,00 грн.; 24.02.2015 р. 5 000,00 грн.;10.03.2015 р. 8 958,48 грн.; 15.10.2015 р. 11 000,00 грн.;10.12.2015 р. 10 000,00 грн. Всього 224 041,44 грн.

Вартість виконаних робіт 203 041,44 грн., а саме: по акту виконаних робіт від 29.08.2013 року 81 883,20 грн.; по акту виконаних робіт від 30.12.2014 р. 121 158,24 грн.

Відтак, стверджуючи у вимозі №78 про наявність станом на 24.10.2016 року у відповідача перед ним заборгованості в сумі 21 000,00 грн. по Договору №13-сб від 24 вересня 2013 року (224 041,44 грн. 203 041,44 грн). позивач просив у 7-денний строк з дня отримання вимоги перерахувати кошти в сумі 21 000,00 грн. на вказаний у вимозі рахунок позивача.

При цьому суд з»ясував, що акт №1 приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2014 року на суму 121 158,24 грн. (по договору №13-сб від 24 вересня 2013 року) не містить дати його підписання, що вбачається із долученої позивачем до матеріалів справи копії акту. ОСОБА_5 про вартість виконаних будівельних робіт за грудень 2014 року на суму 121 158,24 грн. (по договору №13-сб від 24 вересня 2013 року) містить дату її складання 31.Х11.2014 року.

Позивачем долучено до позовних матеріалів на підтвердження надіслання відповідачу вимоги за №78 копію Опису вкладення у цінний лист на ім»я директора ТОВ «Кузь» п.Кузь Я.В. на адресу:79049, м.Львів, пр.Червоної Калини,89 , кв.77.Проте, до опису не долучено квитанцію поштового відділення ( чи фіскальний чек), тобто документу, що підтверджує надання поштових послуг.

Згідно п.2 Правил надання послуг поштового звязку, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №270 від 5 березня 2009 року, розрахунковий документ документ встановленої відповідно до Закону України Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг форми та змісту (касовий чек, розрахункова квитанція тощо), що підтверджує надання послуг поштового звязку.

Згідно п.61 Правил надання послуг поштового звязку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009р. №270, у разі приймання внутрішніх поштових відправлень з оголошеною цінністю з описом вкладення бланк опису заповнюється відправником у двох примірниках. Працівник поштового звязку повинен перевірити відповідність вкладення опису, розписатися на обох його примірниках і проставити відбиток календарного штемпеля. Один примірник опису вкладається до поштового відправлення, другий видається відправникові. На примірнику опису, що видається відправникові, працівник поштового звязку повинен зазначити номер поштового відправлення.

Таким чином, належним доказом відправлення відповідачеві вимоги за №78 від 24 жовтня 2016 року є опис вкладень в поштове відправлення та документ, що підтверджує надання поштових послуг (касовий чек, розрахункова квитанція тощо), однак таких доказів суду не надано.

Крім того як підтверджує Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, отриманий судом станом на 21.06.2017 року, Єдиний державний реєстр містить відомості про місцезнаходження юридичної особи, ТзОВ «Кузь», за адресою: 79049, АДРЕСА_1. Саме адресу, 79049,АДРЕСА_2,як місцезнаходження товариства, вказало ТОВ «Кузь» у Договорі будівельного підряду №13-сб від 24 вересня 2013 року, який є підставою заявлених позовних вимог у даній справі.

Однак, в описі вкладення у цінний лист на ім»я директора ТОВ «Кузь» п.Кузь Я.В., який містить відбиток дати на поштовому штемпелі - 25.10.2016, вказується адреса: 79049, АДРЕСА_3. Тобто, невірно вказано номер будинку (замість будинок №82, вказано будинок №89), що, в сукупності з наведеним вище, спростовує доводи позивача про надіслання відповідачу вимоги про повернення коштів.

У матеріалах справи є долучена позивачем ( в додаток до заяви про уточнення позовних вимог) копія Договору будівельного підряду №12-сб від 10 вересня 2013 року, предметом якого було виконання робіт по об»єкту «Реконструкція підвальної котельні на вул.Лемика,30 у м.Львові» , тобто виконання робіт на об»єкті іншому, ніж за Договором будівельного підряду №13-сб від 24 вересня 2013 року. По Договору №12-сб. від 10 вересня 2013 року , як вбачається з копій ОСОБА_5 про вартість виконаних будівельних робіт за серпень 2014р. ( ф. №КБ-3) , складеної 29.08.2014 р., та акту №1 приймання виконаних будівельних робіт за серпень 2014 року по об»єкту «реконструкція підвальної котельні на вул.М.Лемика,30», який підписаний 29.08.2014 року сторонами та скріплений їх печатками, вартість виконаних робіт 81 883,20 грн.

Однак, як вже вказано вище в рішенні Договір будівельного підряду №12-сб від 10 вересня 2013 року, предметом якого було виконання робіт по об»єкту «Реконструкція підвальної котельні на вул.Лемика,30 у м.Львові» не є підставою заявлених позивачем у позовній заяві вих..№24/1 від 18 травня 2017 року позовних вимог, відповідно, докази, які свідчать про виконання цього договору сторонами , не входять в предмет дослідження у даній справі.

З аналогічних підстав не входять в предмет дослідження й документи, долучені позивачем до справи в додаток до клопотання (вх.№26611/17 від 31.07.2017р.), а саме: двосторонній Договір №66р/і від 22 серпня 2013 року на «Реконструкцію підвальної котельні на вул.М.Лемика,30», укладений між Департаментом житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради та ТзОВ «Сервіскотломонтаж-Львів» з додатком №2 до цього договору «графіком виконання робіт», з додатковим договором №5/69р/І від 05 червня 2015 року до договору №66р/І від 22 серпня 2013 року; договір поруки №64п/І від 16 серпня 2013 року, який укладений між Департаментом житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради, ТзОВ МТВО «Комплект» та ТзОВ «Сервіскотломонтаж-Львів» та згідно якого порукою забезпечується виконання боржником (ТОВ «Сервіскотломонтаж-Львів») зобов»язань за договором №66р/І від 22 серпня 2013 р. по об»єкту «реконструкція підвальної котельні на вул.М.Лемика.№30»; довідка про вартість виконаних будівельних робіт за грудень 2013 року по договору №66р/І від 22 серпня 2013 року на суму 434 456,45 грн. і акти №1, №2,№4 приймання виконаних робіт за грудень 2013 року, акт №3 приймання виконаних будівельних робіт по цьому договору, акт №3-1 вартості змонтованого устаткування, що придбавається виконавцем робіт за грудень 2013 р. (договір №66р/І від 22 серпня 2013 року); довідка про вартість виконаних будівельних робіт за липень 2015 року та акт №5 вартості устаткування, що придбавається виконавцем робіт, акт №5 приймання виконаних будівельних робіт за липень 2015р. ( які стосуються договору №66р/І від 22 серпня 2013 року).

У матеріалах справи є долучена позивачем копія листа позивача вих.№277 від 03 жовтня 2013 року «щодо уточнення призначення платежу за платіжним дорученням « 2184 від 03.10.2013 р.», адресованого керівнику Західного ГРУ ПАТ КБ «Приватбанк». У листі йдеться про те, що 03 жовтня 2013 року ТОВ «Сервіскотломонтаж-Львів», платіжним дорученням №2184 перерахував кошти ТзОВ «Кузь» у сумі 40 000,00 грн., однак при заповненні платіжного доручення №2184 бухгалтер підприємства допустив неточність в реквізиті «призначення платежу», зазначив не в повному обсязі призначення платежу, а саме не вписав реквізити усіх договорів, за якими проводиться вищезазначена оплата. У платіжному дорученні №2184 в реквізиті «призначення платежу», замість «за загально-будівельні роботи згідно договору 12-сб від 10.09.2013 року, у сумі 33 333,33 грн., ПДВ-20% 6 666,67 грн.», йдеться у листі, має бути зазначено «за загально-будівельні роботи згідно договору 12-сб від 10.09.2013 року у сумі 27 800,24 грн., у т.ч. ПДВ 20% - 4 633,37 грн., згідно договору 13-сб від 24.09.2013 року 12 199,76 грн., у т.ч. ПДВ 20% - 2 033,29 грн.».

Позивач вказує у листі, що помилка була виявлена вже після відправлення платіжного доручення до Банку. У зв»язку з наведеним позивач просив Банк внести вищезазначені зміни до призначення платежу. Усі інші реквізити платіжного доручення №2184 від 03.10.2017 року просив вважати вірними.

На листі позивача вих..№277 від 03 жовтня 2013 року проставлено штамп з наступними даними: «вхідний №20.1000.7-2013108 від 07.10.2013 року», що не підтверджує того, що зазначений лист 07.10.2013 року поступив саме до Західного ГРУ ПАТ КБ «Приватбанк» і зареєстрований останнім у книзі вхідної кореспонденції, оскільки з відбитку штампу не вбачається до якої юридичної особи поступив лист, яка особа прийняла цей лист, поставила штамп і зареєструвала лист (її посадове становище, П.І.Б.). Доказів на підтвердження того, що лист відсилався Банку через поштове відділення зв»язку матеріали справи теж не містять. Не містять матеріали справи і доказів того, що зазначений лист (чи інший з цього ж питання) позивач скеровував відповідачу; не містять матеріали справи й доказів на підтвердження погодження відповідачем розщеплення коштів за виконані роботи по двох договорах за платежем в сумі 40 000,00 грн. (платіжне доручення №2184) та чи отримав позивач від Банку відповідь на лист вих.№277 від 03 жовтня 2013 року; які результати розгляду Банком вказаного листа.

Як вбачається зі штампу Західного ГРУ ПАТ КБ «Приватбанк» на платіжному дорученні №2184 від 03.10.2013 року, банківська операція проведена 03.10.2013 року, тобто, кошти перераховані відповідачу до звернення позивача з листом до Банку.

За таких обставин позивачем не доведено, що із платежу в сумі 40 000,00 грн. (платіжне доручення №2184) згідно договору 13-сб від 24.09.2013 року перераховано 12 199,76 грн., у т.ч. ПДВ 20% - 2 033,29 грн. за виконані роботи.

Відповідач же у запереченнях на позов стверджує, що на адресу відповідача від позивача не надходила письмова кореспонденція, яка б свідчила про наявність неврегульованих питань в частині розрахунків за умовами Договору №13-сб від 24.09.2013 року між позивачем та відповідачем по даній справі. Доказів зворотнього позивач до матеріалів справи не подав.

Суд вбачає за необхідне зазначити, що пунктом 30.1 статті 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» встановлено, що переказ вважається закінченим з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», з урахуванням пункту 30.1 статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою, а згідно з пунктом 8.1 статті 8 цього Закону банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.

Як вбачається зі змісту листа ТзОВ «Кузь», адресованого директору ТзОВ «Сервіскотломонтаж-Львів» ОСОБА_6 (лист №3/17-06 від 09.06.2017 р., копія якого позивачем долучена до матеріалів справи в додаток до клопотання вх.№26180/17 від 26.07.2017 р.) відповідач, ознайомившись з матеріалами позовної заяви посилався на те, що позивач «оперує некоректною інформацією»: зі сторони позивача, не було жодного повідомлення про виявлені претензії; позивач висвітлює в позовній заяві про неодноразові звернення до ТзОВ «Кузь», яких по факту не відбувалося. Також директором ТОВ «Кузь» у листі наголошувалось на тому, що всі документи які позивач надсилав поштою, відповідач фактично не міг отримати, так як була вказана некоректна адреса, хоча в підписаному позивачем договорі є вірна адреса. Отже, відповідач ознайомився з матеріалами вже в господарському суді 09.06.2017 року, про що у справі є відповідне клопотання.

Відносно стягнення «надлишково сплачених коштів», відповідач у листі стверджував, що дані кошти були перераховані за фактично виконані роботи згідно акту виконаних робіт, які були ним (директором ТОВ «Кузь») надані ТзОВ «Сервіскотломонтадж-Львів», дані акти (йшлось далі) повторно надсилаються позивачу з цим листом.

В додаток до листа відповідачем скеровано позивачу ОСОБА_5 про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за жовтень 2015 року на суму 11 000,00 грн. (по договору №13- сб від 24.09.2015 року), акт №1 приймання виконаних будівельних робіт за жовтень 2015 року (по договору №13-сб від 24.09.2015 року на 11 000,00 грн.), довідку про вартість та акт №2 приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2015 року на 10 000,00 грн. по договору №13-сб від 24.09.2013 року.

Слід зазначити, що позовну заяву вих.№24/1 від 18 травня 2017 року, на підставі якої порушено провадження у даній справі, позивач теж скерував відповідачу не за місцем знаходження останнього, оскільки адреса: 79049 м.Львів, пр..ОСОБА_7, буд.82, не є місцезнаходженням відповідача за даними в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (місцезнаходженням відповідача за даними ЄДР є адреса : 79049, АДРЕСА_4, яка відповідає адресі місцезнаходження відповідача, вказаній у Договорі №13-сб від 24.09.2013 р.). Виявивши вказане порушення вже після порушення провадження у справі суд зобов»язав позивача скерувати за місцезнаходженням відповідача (за адресою, відомості про яку містяться в ЄДР) копії позовних матеріалів, що позивачем було виконано. Крім того, представник відповідача 09.06.2017 року ознайомився з матеріалами справи згідно поданого 07.06.2017 року клопотання (вх.№20199/17), відтак, щодо скерування позовних матеріалів позивачем відповідачу у останнього претензії відсутні.

З приводу долучених позивачем до матеріалів справи (до клопотання вх.№26180/17 від 26.07.2017 р.) Договору №97-К від 28.08.2013 року на виконання підрядних робіт по об»єкту «винос підвальної котельні, реконструкція системи опалення у СЗШ №62 на просп.Свободи,16», укладеного між середньою школою №62 м.Львова (замовником) та ТОВ «Сервіскотломонтаж-Львів» (виконавцем), додаткової угоди №2 від 27.11.2014 року до цього договору тощо, то цей договір є двостороннім договором, відповідно права та обов»язки за цим договором стосуються лише юридичних осіб, які є сторонами цього договору. Відповідач (ТзОВ «Кузь») не є стороною договору №97-К. Крім того, Договір №97-к не є підставою заявлених позовних вимог у даній справі .

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Частиною 1 статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За приписами статті 1212 Цивільного кодексу України, яка встановлює загальні положення про зобов»язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

З аналізу статті 1212 Цивільного кодексу України вбачається, що цей вид позадоговірних зобов'язань (набуття, збереження майна без достатньої правової підстави) породжують такі юридичні факти, як набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи та відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Необхідною умовою для встановлення того факту, що мало місце зобов'язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави, є обов'язкова відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи.

Тобто, позивач повинен довести, що мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження спірного майна відповідачем, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України.

Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним і не підпадає під регулювання ст. 1212 Цивільного кодексу України.

За змістом ч.1 ст. 177 Цивільного кодексу України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, договору або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Тобто, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно (кошти).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24.09.2016 року у справі № 6-122цс14.

Крім того, така ж оцінка правовідносин викладена і в висновках Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 111-16 Господарського процесуального кодексу України, за I півріччя 2013 року, у п. 1 яких вказано, що за змістом положень ст. 1212 ЦК України про зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави цей вид зобов'язань породжується наявністю таких юридичних фактів: 1) особа набула або зберегла у себе майно за рахунок іншої особи; 2) правові підстави для такого набуття (збереження) відсутні або згодом відпали. А отже, кошти, отримані як оплата за виконання робіт за договором і набуті за наявності правових підстав для цього, не можуть бути витребувані згідно зі ст. 1212 ЦК України як безпідставне збагачення.

Відповідно до положень статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

До подій, за результатами яких можуть виникнути зобов»язання передбачені ст. 1212 Цивільного кодексу України, відноситься, зокрема, перерахування грошових коштів іншій особі, з якою платник не знаходиться в договірних зобов'язаннях.

В той же час, з матеріалів справи вбачається, що між позивачем та відповідачем укладено Договір будівельного підряду №13-сб від 24 вересня 2013 року на виконання робіт по об»єкту «винос підвальної котельні, реконструкція системи опалення у СЗШ №62 на проспекті ОСОБА_2 16».

Договір будівельного підряду відноситься до підрядних договорів.

Так, ч. 1 ст. 837 цього Кодексу встановлено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

За змістом ст. 850 ЦК України замовник зобов'язаний сприяти підрядникові у виконанні роботи у випадках, в обсязі та в порядку, встановлених договором підряду. У разі невиконання замовником цього обов'язку підрядник має право вимагати відшкодування завданих збитків, включаючи додаткові витрати, викликані простоєм, перенесенням строків виконання роботи, або підвищення ціни роботи.

Згідно з ст. 875 ЦК України за договором будівельного підряду підрядник зобов'язується збудувати і здати у встановлений строк об'єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов'язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов'язок не покладається на підрядника, прийняти об'єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх.

Відповідно до п.п.9.1,9.2 Договору він набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін і є чинним до виконання сторонами обов»язків за цим Договором. Даний договір діє і після обумовленого п.2.1 Договору строку до моменту повного виконання сторонами своїх зобов»язань за цим Договором. Згідно п.2.1, роботи за цим договором повинні бути виконані в терміни відповідно до графіку виконання робіт, що є невід»ємною частиною цього договору.

Як підтверджує сам позивач (письмові пояснення вх.№26178/17 від 26.07.2017 року) Договір №13-сб від 24 вересня 2013 року, укладений між ТзОВ «Сервіскотломонтаж-Львів» (замовником) та ТзОВ «Кузь» (підрядником) достроково не розривався, зміни до зазначеного Договору сторонами не вносились. До графіку виконання робіт, який є невід»ємною частиною договору, по об»єкту «винос підвальної котельні, реконструкція системи опалення у СЗШ №62 на просп.Свободи» зміни не вносились.

Згідно ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 205 Цивільного кодексу України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі.

Частиною 1 статті 639 Цивільного кодексу України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Згідно із ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як встановлено судом, платіжним дорученням №2312 від 13.11.2013 року позивач перерахував відповідачу 30 000,00 грн.; платіжним дорученням №2340 від 29.11.2013 року 20 000,00 грн.; платіжним дорученням 23.12.2014 року 10 000,00 грн.; ; платіжним дорученням №3636 від 17.02.2015 року 5 000,00 грн.; платіжним дорученням №3662 від 24.02.2015 р. 5 000,00 грн.; платіжним дорученням №3701 від 10.03.2015 року 8 958,48 грн.; платіжним дорученням №4350 від 15.10.2015 року 11 000,00 грн.; платіжним дорученням №4592 від 10.12.2015 року 10 000,00 грн. з призначенням платежів «за загально-будівельні роботи згідно договору №13-сб від 24.09.2013 року». Загальна сума коштів, перерахованих по перелічених платіжних дорученнях за загально-будівельні роботи згідно договору №13-сб від 24.09.2013 року» - 99 958,48 грн. Доказів зворотнього матеріали справи не містять.

Поряд з цим, вже вартість виконаних відповідачем будівельних робіт на суму 121 158,24 грн. по договору №13-сб від 24 вересня 2013 року підтверджується довідкою про вартість виконаних будівельних робіт за грудень 2014 року (форма №КБ-3) та Актом №1 приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2014 року (форма №КБ-2в), підписаними сторонами без зауважень та претензій (скріпленими печатками позивача та відповідача).

Згідно вимог п. 1.4 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою №22 НБУ 21.01.2004р., відповідач не є неналежним отримувачем, тобто особою, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок , а позивач не є неналежним платником, тобто особою, з рахунку якої помилково або неправильно переказана сума коштів.

В даному випадку мала місце правова підстава для переходу коштів в сумі 99 958,48 грн. від позивача до відповідача, яка не суперечила меті правовідношення, яке виникло між сторонами (виконанню будівельних робіт) і його юридичному змісту.

Суд розглядає спір в межах заявлених позовних вимог виходячи із предмету та підстав заявленого позову.

Судом не встановлено, що з боку позивача мала місце надлишкова сплата коштів за Договором будівельного підряду №13-сб від 24 вересня 2013 року на суму 21 000,00 грн. Кошти в сумі 99 958,48 грн. перераховані за виконані роботи по Договору №13-сб від 24.09.2013 року.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що спірні грошові кошти у розмірі 21 000,00 грн. не можуть вважатися отриманими відповідачем без достатньої правової підстави в розумінні ст. 1212 Цивільного кодексу України, оскільки така сума сплачена позивачем на виконання своїх обов'язків за Договором будівельного підряду №13-сб від 24 вересня 2013 року.

Таким чином, положення, встановлені в ст. 1212 Цивільного кодексу України, до спірних правовідносин сторін в частині стягнення 21 000,00 грн. застосуванню не підлягають, оскільки ці грошові кошти набуто відповідачем на достатніх правових підставах.

Частиною 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов»язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пені в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно частини 3 статті 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов»язання за кожен день прострочення виконання.

Суд зазначає, що умовами Договору будівельного підряду №13-сб від 24 вересня 2013 року на відповідача не покладено зобов»язань по виконанню грошових зобов»язань, такими обов»язками наділений сам позивач; умовами договору не погоджено відповідальність відповідача за порушення грошових зобов»язань.

Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п.п.3.1, 4.1 зазначеної вище постанови Пленуму ВГС України)

Крім того,, як роз»яснено у п.5.2 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов»язань» ( із наступними змінами) , обов»язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов»язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення забов»язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов»язань, а з інших підстав.

Частиною 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Із врахуванням вищенаведеного у позові слід відмовити повністю.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 49 ГПК України покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 1,2,4-3, 12, 32,33,34,35,36, 43,44, 49, 82,84,85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Повний текст рішення складено та підписано 18.10.2017 року.

Головуючий суддя Кітаєва С.Б.

Суддя Гоменюк З.П.

Суддя Мороз Н.В.