ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2017 року Справа № 910/3678/17

Вищий господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого суддіЄвсікова О.О.,
суддівКролевець О.А.,
Малетича М.М.,
розглянувши касаційну скаргуКомунального підприємства "Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 19.06.2017 (головуючий суддя Зеленін В.О., судді Зубець Л.П., Ткаченко Б.О.)
та рішенняГосподарського суду міста Києва від 18.04.2017 (суддя Курдельчук І.Д.)
у справі№ 910/3678/17 Господарського суду міста Києва
за позовомКомунального підприємства "Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго"
доПублічного акціонерного товариства акціонерного банку "Укргазбанк"
простягнення 3.160,15 грн.,
за участю представників
позивачаШарафаненко М.В.,
відповідачане з'явились,
В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.04.2017 у справі № 910/3678/17, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.06.2017, відмовлено в задоволенні позову КП "Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго" про стягнення з ПАТ АБ "Укргазбанк" 1.928,19 грн. заборгованості за послуги з централізованого опалення, 80,60 грн. заборгованості за послуги з технічного обслуговування внутрішньобудинкових мереж централізованого опалення, 124,39 грн. 3% річних та 1.026,97 грн. втрат від інфляції.

Не погоджуючись із зазначеними рішенням та постановою, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення місцевого суду та постанову апеляційного суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Вимоги та доводи касаційної скарги мотивовані тим, що суди попередніх інстанцій неповно з'ясували обставини, які мають значення для справи, а також порушили норми матеріального та процесуального права, зокрема, ст. 587 ЦК України. Доводи касаційної скарги зводяться до того, що суди попередніх інстанцій не врахували того, що квартира, до якої позивачем постачались послуги з централізованого опалення та технічного обслуговування, в спірний період перебувала у володінні банку як іпотекодержателя, а тому саме банк зобов'язаний був утримувати вказану квартиру (предмет застави) та сплачувати відповідні комунальні послуги.

Усіх учасників судового процесу відповідно до статті 111-4 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги, проте в судове засідання представники відповідача не з'явились. Зважаючи на те, що явку представників сторін не було визнано обов'язковою, а також на достатність матеріалів справи для прийняття рішення, колегія суддів, беручи до уваги встановлені ст. 111-8 ГПК України строки розгляду касаційних скарг, дійшла висновку про можливість розглянути справу за відсутності представників відповідача.

Колегія суддів, обговоривши доводи касаційної скарги, заслухавши представника позивача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, між відповідачем - Публічним акціонерним товариством акціонерним банком "Укргазбанк" та громадянкою ОСОБА_5 існували кредитні правовідносини, які виникли на підставі кредитного договору від 24.12.2007 № 581/П-14 (далі - Кредитний договір).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором 24.12.2007 між Публічним акціонерним товариством акціонерним банком "Укргазбанк" та громадянкою ОСОБА_5 також було укладено договір іпотеки, за умовами якого громадянкою ОСОБА_5 було надано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 та належала ОСОБА_5 на праві власності.

ОСОБА_5 як позичальник свої зобов'язання перед відповідачем за Кредитним договором не виконала, у зв'язку з чим у неї виникла заборгованість, яка не була погашена на вимогу банку.

Відповідач скористався своїм правом, передбаченим ст. 33 Закону України "Про іпотеку", згідно з якою в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Так, заочним рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21.07.2010 у справі № 2-2983/10 з ОСОБА_5 на користь банку за Кредитним договором стягнуто заборгованість в сумі 217.044,31 грн. та 8.500,00 грн. штрафу шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру, яка належала ОСОБА_5 на праві власності, в порядку продажу з прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження.

Згідно з актом опису та арешту майна від 11.03.2011, складеним державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Хотинським С.В., предмет іпотеки був переданий на відповідальне зберігання іпотекодавцю - ОСОБА_5

В подальшому заочним рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21.11.2013 у справі № 500/3500/13-ц ОСОБА_5 як іпотекодавця та членів її сім'ї зобов'язано виселитися з предмета іпотеки (квартири АДРЕСА_1).

ОСОБА_5 добровільно виселилася з предмета іпотеки 03.03.2014, що підтверджується актом державного виконавця.

25.03.2015 предмет іпотеки був реалізований на прилюдних торгах і придбаний новим власником ОСОБА_7, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власників на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна.

Позивач вказує, що за період з березня 2014 року по березень 2015 року в квартирі, яка є предметом іпотеки, ніхто не проживав і не сплачував за послуги з централізованого опалення та послуги з технічного обслуговування внутрішньобудинкових мереж централізованого опалення, у зв'язку з чим виникла заборгованість (1.928,19 грн. - заборгованість за послуги з централізованого опалення та 80,60 грн. - заборгованість за послуги з технічного обслуговування внутрішньобудинкових мереж централізованого опалення), яку, на думку позивача, має погасити відповідач як іпотекодержатель вказаної квартири з огляду на усунення власника квартири - ОСОБА_5 від володіння та користування вказаною квартирою.

З листа Ізмаїльського міськрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 11.05.2017 вбачається, що згідно з актом опису та арешту майна від 11.04.2014 № 42430729, яким було арештовано квартиру, починаючи з 11.04.2014 та до моменту реалізації майна зберігачем квартири був призначений ОСОБА_8 без права користування квартирою.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Відповідно до частин першої та другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців за винятком наймачів та членів їх сімей, а саме виселення є обов'язком вказаних осіб добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги.

Частиною третьою статті 109 ЖК України передбачено, що звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

За таких обставин, враховуючи рішення суду, яке є обов'язковим для виконання на всій території України та в порядку Закону України "Про іпотеку" і ЖК України ОСОБА_5 звільнила квартиру для її подальшої реалізації. Однак зміни власника квартири не відбулося до березня 2015 року.

Відповідно до частини другої статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника (пункт 8 частини першої статті 346 ЦК України).

Відповідно до статті 587 ЦК України особа, яка володіє предметом застави (іпотеки), зокрема зобов'язана, якщо інше не встановлено договором, утримувати предмет застави належним чином.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 10 Закону України "Про іпотеку" встановлено, що якщо інше не встановлено законом чи іпотечним договором, іпотекодавець зобов'язаний вживати за власний кошт всі необхідні заходи для належного збереження предмета іпотеки, включаючи своєчасне проведення поточного ремонту, відновлення незначних пошкоджень, раціональну експлуатацію та захист предмета іпотеки від незаконних посягань та вимог інших осіб.

Згідно зі статтею 13 Конституції України власність зобов'язує.

Відповідно до статті 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зазначена стаття встановлює презумпцію обов'язку власника нести всі витрати, пов'язані з утриманням належного йому майна. До таких витрат належать витрати, пов'язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов'язок власника є похідним від належних йому як абсолютному володарю правомочностей володіння, користування та розпорядження майном.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про теплопостачання" споживачем теплової енергії є фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.

Статтею 19 вказаного Закону встановлено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Отже, враховуючи наведені норми чинного законодавства, є вірним висновок судів попередніх інстанції про те, що відповідач ніколи не набував права власності на предмет іпотеки (спірну квартиру), а право власності на квартиру в ОСОБА_5 припинилось після звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу його з прилюдних торгів та реєстрації права власності за новим власником, який придбав квартиру з торгів, тобто у березні 2015 pоку.

Колегія суддів також відзначає, що відповідно до частини 3 статті 10 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель має право у будь-який час протягом строку дії іпотечного договору за умови попереднього письмового повідомлення іпотекодавця перевіряти документально і в натурі наявність, стан, умови збереження та користування предметом іпотеки. Іпотекодавець зобов'язаний не перешкоджати реалізації цього права іпотекодержателем, надавати йому всі документи, необхідні для перевірки наявності, стану, умов збереження та користування предметом іпотеки, а також негайно на вимогу іпотекодержателя забезпечити йому фізичний доступ до предмета іпотеки. Проведення іпотекодержателем зазначеної перевірки не повинно призупиняти користування предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення або іншим чином порушувати права іпотекодавця чи іншої особи, в тимчасовому користуванні якої знаходиться предмет іпотеки.

Згідно з частиною 1 статті 42 Закону України "Про іпотеку" боржник вправі до дня продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах виконати вимогу за основним зобов'язанням чи ту її частину, виконання якої прострочено, разом з відшкодуванням будь-яких витрат та збитків, завданих іпотекодержателю, включаючи судові витрати, витрати на оплату винагороди залученим експертам (оцінювачам, юристам), витрати на підготовку до проведення прилюдних торгів тощо. Таке виконання є підставою для припинення реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах. Умови договорів, що обмежують це право боржника, є недійсними.

Згідно з частинами 6, 7, 8 статті 42 вказаного Закону ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Розподіл коштів від продажу предмета іпотеки між іпотекодержателем та іншими особами, що мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, здійснюється відповідно до встановленого пріоритету та розміру цих прав чи вимог. Решта виручки повертається іпотекодавцю.

Іпотекодержатель, який реалізував предмет іпотеки, надсилає іпотекодавцю, боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, та іншим іпотекодержателям звіт про розподіл коштів від продажу предмета іпотеки.

Враховуючи наведені положення законодавства, колегія суддів відзначає, що в даному випадку громадянка ОСОБА_5 не була позбавлена права до дня продажу квартири на прилюдних торгах виконати вимогу банку за основним зобов'язанням, залишившись власником квартири. При цьому розподіл коштів від продажу предмета іпотеки між банком та ОСОБА_5 також не виключає можливості погашення витрат на утримання предмету іпотеку за рахунок коштів, отриманих від його реалізації.

Таким чином суди дійшли правильного висновку про те, що факт виселення ОСОБА_5 з квартири у березні 2014 pоку та невикористання вказаної квартири не звільнило вказану особу від виконання обов'язку з оплати послуг з теплопостачання, які були надані позивачем, а тому позовні вимоги до відповідача про стягнення вартості зазначених послуг є не обґрунтованими і не підлягають до задоволення.

Позовні вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат є похідними від вимог про стягнення заборгованості, в задоволенні яких відмовлено, а тому також не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 111-5 ГПК України касаційна інстанція використовує процесуальні права суду першої інстанції виключно для перевірки юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення у рішенні або постанові господарського суду.

Згідно зі ст. 111-7 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на обмеженість процесуальних дій касаційної інстанції, пов'язаних із встановленням обставин справи та їх доказуванням, колегія суддів відхиляє всі інші доводи скаржника, які фактично зводяться до переоцінки доказів та необхідності додаткового встановлення обставин справи, а також ґрунтуються на довільному тлумаченні чинного законодавства.

Відповідно до ст. 111-9 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

На думку колегії суддів, висновок місцевого та апеляційного судів про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог є законним, обґрунтованим, відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам, а доводи касаційної скарги його не спростовують.

З огляду на викладене, підстав для зміни або скасування постановлених у справі рішення місцевого суду та постанови апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 85, 111-5, 111-7, 111-9, 111-11 ГПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Комунального підприємства "Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 18.04.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 19.06.2017 у справі № 910/3678/17 - без змін.

Головуючий суддяО.О. Євсіков
суддіО.А. Кролевець
М.М. Малетич