ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2017 року Справа № 923/1392/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді:Погребняка В.Я.,
суддів:Коваленка В.М., Панової І.Ю.,
розглянувши касаційну скаргуДержавного підприємства "Херсонський морський торговельний порт"
на рішеннягосподарського суду Херсонської області від 14.03.2017 року
та постановуОдеського апеляційного господарського суду від 06.06.2017 року
у справі № 923/1392/16 господарського суду Херсонської області
за позовомДержавного підприємства "Херсонський морський торговельний порт"
до Державного підприємства "Адміністрація морських портів України"
про стягнення 49 812 грн. 29 коп.
за участю представників сторін:

від Державного підприємства "Херсонський морський торговельний порт" - Кисельов М.Ю., дов. № 18-15/44 від 12.10.2017 року;

від Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" - Грибенюк Ю.В., дов. № 6401 від 10.10.2017 року, Хмельовська Н.В., дов. № 7625 від 16.12.2016 року,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Херсонської області від 14.03.2017 року у справі № 923/1392/16 (суддя - Павленко Н.А.) частково задоволено позовні вимоги Державного підприємства "Херсонський морський торговельний порт" (далі - ДП "Херсонський морський торговельний порт") до Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Херсонської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (далі - Херсонська філія ДП "Адміністрація морських портів України") про стягнення 49812,29 грн., з відповідача на користь позивача стягнуто 10094,40 грн. боргу та 279,25 грн. витрат зі сплати судового збору, в іншій частині позову відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 06.06.2017 року у справі № 923/1392/16 (головуючий суддя - Савицький Я.Ф., суддя - Гладишева Т.Я., суддя - Головей В.М.) рішення господарського суду Херсонської області від 14.03.2017 року у справі № 923/1392/16 залишено без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду Херсонської області від 14.03.2017 року та постановою Одеського апеляційного господарського суду від 06.06.2017 року у справі № 923/1392/16, ДП "Херсонський морський торговельний порт" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Одеського апеляційного господарського суду від 06.06.2017 року у справі № 923/1392/16, частково скасувати рішення господарського суду Херсонської області від 14.03.2017 року у справі № 923/1392/16 в частині відмови у позові про стягнення 39717,89 грн. та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування доводів касаційної скарги скаржник посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, зокрема ст. ст. 525, 526, 610 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст. 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Херсонська філія ДП "Адміністрація морських портів України" подала до Вищого господарського суду України відзив на касаційну скаргу ДП "Херсонський морський торговельний порт", в якому просить залишити її без задоволення, а рішення господарського суду Херсонської області від 14.03.2017 року та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 06.06.2017 року у справі № 923/1392/16 - без змін.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи № 923/1392/16 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Погребняк В.Я., суддя - Коваленко В.М., суддя - Короткевич О.Є. (протокол автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.09.2017 року в матеріалах справи).

Ухвалою Вищого господарського суду України від 21.09.2017 року у справі № 923/1392/16 прийнято касаційну скаргу ДП "Херсонський морський торговельний порт" на рішення господарського суду Херсонської області від 14.03.2017 року та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 06.06.2017 року у справі № 923/1392/16 до провадження. Призначено розгляд касаційної скарги у засіданні колегії суддів Вищого господарського суду України на 17.10.2017 року.

Розпорядженням в.о. керівника апарату Вищого господарського суду України від 13.10.2017 року № 08.03-04/4817, у зв'язку з запланованою відпусткою судді Короткевича О.Є., призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 923/1392/16 (розпорядження в матеріалах справи).

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи № 923/1392/16 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Погребняк В.Я., суддя - Панова І.Ю., суддя - Коваленко В.М. (протокол від 13.10.2017 року в матеріалах справи).

Розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги, дослідивши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, ДП "Херсонський морський торговельний порт" у лютому та березні 2014 року надавалися послуги Херсонській філії ДП "Адміністрація морських портів України" власними спеціальними дорожніми транспортними засобами та послуги з перевезення вантажів, що підтверджується копіями наданих подорожніх листів за лютий та березень 2014 року.

26.12.2014 року між ДП "Адміністрація морських портів України" (замовник) та ДП "Херсонський морський торговельний порт" (виконавець) укладено договір, за умовами якого виконавець зобов'язується по письмовим заявкам замовника надавати послуги власними спеціальними дорожніми транспортними засобами та послуги з перевезення вантажів за кодом ДК 016:2010-49.41.2 згідно Додатку №1 до договору, а замовник зобов'язується прийняти й оплатити надані виконавцем послуги (п.1.1, п. 1.4 договору).

Пунктом 1.5 договору сторони передбачили, що послуги надаються на підставі письмової заявки замовника. Також послуги можуть бути надані з використанням палива замовника, у цьому разі замовник надає виконавцю паливо згідно письмової заявки та Акту прийому-передачі.

Даний договір набуває чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2014 року. Сторони погодили, що умови даного договору застосовуються до правовідносин, що виникли між сторонами з 01.01.2014 року. (п.5.1 договору).

У розділі 3 договору сторони узгодили порядок проведення розрахунків, при цьому вартість однієї машино-години роботи дорожніх транспортних засобів визначено у додатку № 1 до договору, що є його невід'ємною частиною.

За умовами розділу 3 зазначеного договору розрахунки за надані послуги замовник мав здійснювати протягом 5-ти банківських днів з моменту надання рахунку виконавцем; виконавець щомісячно складає та передає замовнику підписані акти наданих послуг, які замовник протягом 10-ти календарних днів з дати направлення виконавцем цих актів мав підписати та повернути один примірник виконавцю.

Сторони встановили, що у випадку неповернення актів наданих послуг, або мотивованої відмови від їх підписання у встановлений даним договором строк, вважається, що акти є погодженими сторонами.

Оплату за отримані послуги замовник мав проводити у безготівковій формі шляхом перерахування на поточний рахунок виконавця.

Додатковою угодою № 1 від 27.12.2014 року сторонами погоджено внести зміни та встановлено калькуляцію цін і тарифів на використання автомобільної техніки ДП "Херсонський морський торговельний порт", встановивши у пункті ІІІ, що умови цієї додаткової угоди застосовуються до відносин, які виникли між сторонами з 01.10.2014 року.

Як стверджує позивач та не заперечує відповідач, ним було надано послуги власними спеціальними дорожніми транспортними засобами та послуги з перевезення вантажів у лютому та березні 2014 року (копії подорожніх листів за лютий та березень 2014 року в матеріалах справи).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що в матеріалах справи наявний лист ДП "Херсонський морський торговельний порт" від 22.05.2015 року за вих. №07-38/20 про направлення відповідачу актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) №№ 194, 195, 196 від 28.02.2014 року, рахунку на оплату №553 від 28.02.2014 року та копій подорожніх листів на 67 арк., що підтверджують обсяги виконаних робіт на суму 34060,79 грн. з вимогою проведення розрахунків.

Вказаний лист було отримано відповідачем 25.08.2015 року, що вбачається з відповідного штампу.

Листом від 03.12.2015 року за вих. № 7-38/78 позивачем на адресу відповідача було направлено рахунки на оплату наданих ним послуг у лютому та березні, а саме: № 553 від 28.02.2014 року на суму 34060,79 грн., № 792 від 03.04.2014 року на суму 24875,29 грн.

Відповідачем за платіжним дорученням №5978 від 14.08.2014 року на рахунок позивача проведено оплату у сумі 9123,79 грн. з призначенням платежу :"за послуги автотранспорту згідно рах. № 792 від 03.04.2014 року "

Позивач зазначав, що з урахування часткової сплати вартості наданих відповідачу послуг за березень 2014 року, сума боргу за лютий 2014 року становить 34060,79 грн., а за березень 2014 року - 15751,50 грн.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що у зв'язку з несплатою наданих відповідачу послуг, позивач 18.10.2016 року за вих. №18-08/6/362 направив на адресу відповідача претензію з вимогою сплатити борг у сумі 49812,29 грн., яка отримана відповідачем 24.10.2016 року.

Листом від 17.11.2016 року за вих. №26-25/17-409, який був отриманий позивачем 21.11.2016 року, відповідач надав відповідь на претензію, в якій зазначив, що позивачем до надісланих актів виконаних робіт та рахунків за оплату за січень-березень 2014 року були включені послуги, що не були надані, а саме простої чергової машини, внаслідок чого нараховані суми вказані послуги відповідачем не прийняті.

Не погоджуючись з твердженнями відповідача, ДП "Херсонський морський торговельний порт" звернулось до господарського суду Херсонської області з позовом про стягнення з ДП "Адміністрація морських портів України" в особі Херсонської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" боргу у розмірі 49812,29 грн.

Розглянувши позов, суд першої інстанції рішенням від 14.03.2017 року у справі № 923/1392/16 частково задовольнив позовні вимоги ДП "Херсонський морський торговельний порт" до Херсонської філії ДП "Адміністрація морських портів України" про стягнення 49812,29 грн., з відповідача на користь позивача стягнуто 10094,40 грн. боргу та 279,25 грн. витрат зі сплати судового збору, в іншій частині позову відмовлено з посиланням на те, що визначена позивачем у актах виконання робіт (надання послуг) за лютий і березень 2014р. робота автомобіля у режимі очікування (простою) автомобіля не є послугою, яка отримувалась відповідачем, з огляду на що вимога про стягнення вартості роботи автотранспорту в режимі очікування у розмірі 39717,89 грн. задоволенню не підлягає. Таким чином, враховуючи сплату відповідачем на рахунок позивача 9123,79 грн. відповідно до платіжного доручення №5978 від 14.08.2014 року за послуги автотранспорту, отриманих у березні 2014 року, суд першої інстанції прийшов до висновку, що борг відповідача становить вартість отриманих послуг у лютому 2014 року на суму 10094,40 грн.

Переглянувши вказане рішення в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції погодився з такими висновками суду першої інстанції та постановою від 06.06.2017 року рішення господарського суду Херсонської області від 14.03.2017 року у справі № 923/1392/16 залишив без змін.

При цьому, суди попередніх інстанцій виходили з такого.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Виходячи з положень ч. ч. 1, 2 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення.

Ч. 3 ст. 631 ЦК України передбачає право сторін встановлювати умови договору, які застосовуються до відносин між сторонами, які виникли до моменту укладення договору.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, сторони при укладенні договору від 26.12.2014 року скористалися правом, наданим ч. 3 ст. 631 ЦК України.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відносини, які врегульовані позивачем та відповідачем умовами договору від 26.12.2014 року, за правовою кваліфікацією є відносинами з надання послуг.

Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що умовами зазначеного договору сторони досягли згоди щодо предмета договору, умов виконання, ціни послуг, строків оплати наданих послуг, строку дії договору та ін.

Положеннями укладеного договору від 26.12.2014 року сторони погодили надання та оплату послуг з перевезення власними спеціальними дорожніми транспортними засобами та послуг з перевезення вантажів (послуги щодо оренди вантажних автомобілів з водіями).

Факт надання послуг з перевезення власними спеціальними дорожніми транспортними засобами підтверджується наданими до матеріалів справи копіями подорожніх листів, в яких зазначено автомобіль та час його використання на замовлення відповідача. Зазначені подорожні листи підписані представниками обох сторін. Відомості щодо використання транспортних засобів, зазначені в цих подорожніх листах, на замовлення саме ДП "Адміністрація морських портів України" в особі Херсонської філії не заперечуються його представником.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, листом від 22.05.2015 року позивачем на адресу відповідача направлено акти надання послуг у лютому за № № 194, 195, 196 та рахунок на оплату цих послуг на загальну суму 34060,79 грн., який отримано замовником 25.08.2015 року.

Листом від 03.12.2015 року за вих.№7-38/78 позивачем також направлялися відповідачу рахунки на оплату наданих ним за умовами договору від 26.12.2014 року послуг у лютому та березні: № 553 від 28.02.2014 року на суму 34060,79 грн. та № 792 від 03.04.2014 року на суму 24875,29 грн.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем за платіжним дорученням № 5978 від 14.08.2014 року на рахунок позивача проведено оплату у сумі 9123,79 грн. з призначенням платежу :"за послуги автотранспорту згідно рах. № 792 від 03.04.2014 року".

Позивач, враховуючи часткову оплату, стверджував про неотримання ним вартості наданих відповідачу транспортних послуг у лютому 2014 року у сумі 34060,79 грн. та березні 2014 року у сумі 15751,50 грн.

При цьому, позивач посилався на те, що визначення у актах виконання робіт (надання послуг) такого виду послуги як робота автомобіля із зазначенням "без палива" є саме робота автомобіля у режимі очікування, тобто знаходження автомобіля у певному місці без руху.

Суди попередніх інстанцій не погодилися з такими твердженням позивача, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Ч. 1 ст. 627 ЦК України встановлює, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Норми ч. 1 ст. 628 ЦК України встановлюють, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, між сторонами склалися правовідносини з надання послуг.

Послугою визначається певне нематеріальне благо, яке надається однією особою (виконавцем) і споживається іншою особою (замовником) у процесі вчинення виконавцем певних дій або здійснення певної діяльності.

Для послуг характерним є те, що вони тісно пов'язані з особою виконавця та процесом виконання ним певних дій або здійсненням певної діяльності та мають нематеріальний характер. Хоча послуга та процес її надання за цивільним законодавством - це різні речі, вони між собою невід'ємно пов'язані. Це означає, що послуга існує тільки тоді, коли вона надається.

Проаналізувавши предмет договору від 26.12.2014 року та зміст Додатку № 1 до договору "Калькуляція тарифів на використання автомобільної техніки ДП "Херсонський морський торговельний порт", суди попередніх інстанцій дійшли висновків, що послугою з перевезення транспортом є нематеріальне благо, отримане замовником у процесі вчинення виконавцем (позивачем) певних дій, при цьому, знаходження автомобіля без руху у певному місці за відсутності замовлення з боку отримувача послуг (замовника) - "простій" автомобіля, слід розглядати як процес надання послуги, а не безпосередньо послугу. Під час роботи автомобіля у режимі очікування (простою) автомобіля послуга була відсутня, тобто відповідачем не отримувалась.

Крім того, судами попередніх інстанцій встановлено, що за поясненнями позивача, автомобіль (черговий автомобіль щодо якого спір) за подорожніми листами також виконував послуги з перевезення за замовленнями інших осіб.

Судами попередніх інстанцій також встановлено, що умови договору від 26.12.2014 року своїм предметом не містять такого виду послуги як робота автомобіля у режимі очікування, сторонами не погоджено умови щодо вартості послуги, умов надання, строків оплати та ін.

Суди попередніх інстанцій погодилися з твердженням відповідача, що визначення у Додатку № 1 до договору вартості машино/годин використання автотранспорту із зазначенням "без палива" є наслідком умови, передбаченої у п.1.5 вказаного договору, за яким надання послуг може здійснюватися з використанням палива замовника.

За приписами ст. 193 Господарського кодексу України та ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ст. 901 ЦК України виконавець, надаючи послуги, має право вимагати від замовника їх оплату.

Відповідно до ст. 903 ЦК України замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до поданого позивачем розрахунку, ним надано послуг власними автотранспортними засобами відповідачу у лютому 2014 року на суму 10094,40 грн., з урахуванням ПДВ; у березні 2014 року на суму 9123,79 грн., з урахуванням ПДВ.

Таким чином, враховуючи оплату відповідачем за платіжним дорученням № 5978 від 14.08.2014 року на рахунок позивача 9123,79 грн. послуг автотранспорту, отриманих у березні 2014 року, суди попередніх інстанцій дійшли правомірного висновку, що борг відповідача становить вартість отриманих послуг у лютому 2014 року на суму 10094,40 грн., а позовні вимоги щодо стягнення вартості роботи автотранспорту в режимі очікування у розмірі 39717,89 грн. є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

У відповідності до ст. 1117 ГПК України перегляд у касаційному порядку судового рішення здійснюється касаційною інстанцією на підставі встановлених фактичних обставин справи, зі здійсненням перевірки застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення, залишити в силі одне із раніше прийнятих рішень або постанов.

З урахуванням викладеного, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що рішення господарського суду Херсонської області від 14.03.2017 року та постанова Одеського апеляційного господарського суду від 06.06.2017 року у даній справі є законними та обґрунтованими, підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 1117, 1119 - 11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Державного підприємства "Херсонський морський торговельний порт" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Херсонської області від 14.03.2017 року та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 06.06.2017 року у справі № 923/3192/16 залишити без змін.

Головуючий: Погребняк В.Я.
Судді: Коваленко В.М.
Панова І.Ю.