ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2017 року Справа № 905/2689/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого : Кравчука Г.А.,

суддів: Дроботової Т.Б., Рогач Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу підприємства "Владіслава" Всеукраїнської організації інвалідів "Союз організацій інвалідів України"
на постанову Донецького апеляційного господарського суду від 06.03.2017
у справі Господарського суду№ 905/2689/16 Донецької області
за позовомпідприємства "Владіслава" Всеукраїнської організації інвалідів "Союз організацій інвалідів України"
доСвятогірської міської ради
простягнення 329 741,93 грн.

в судовому засіданні взяли участь представники:

позивача: Кушніренко А.В., дов. від 21.06.2017;
відповідача: не з'явились,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 року підприємство "Владіслава" Всеукраїнської організації інвалідів "Союз організацій інвалідів України" (далі - Підприємство) звернулось до Господарського суду Донецької області з позовною заявою, у якій просило стягнути на його користь з Святогірської міської ради (далі - Рада) 329 741,93 грн. заборгованості, яка складається з основної заборгованості за договором про розміщення (проживання) громадян, що виїхали із зони проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях від 01.01.2015 № 38 у розмірі 288 477,50 грн., неустойки у розмірі 37 920,95 грн. та 3% річних у розмірі 3 343,18 грн.

Позовні вимоги Підприємство, посилаючись на норми Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Господарського кодексу України (далі - ГК України), Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" та Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" обґрунтовувало тим, що на підставі укладеного між сторонами договору від 01.01.2015 № 38 воно надало Раді послуги з розміщення (проживання) громадян, що виїхали із зони проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях, проте остання свої грошові зобов'язання за вказаним договором не виконала, у зв'язку із чим має заборгованість, яка підлягає стягненню в судовому порядку з урахуванням неустойки та 3% річних.

Рішенням Господарського суду Донецької області від 05.12.2016 (суддя Мальцев М.Ю.) в позові відмовлено.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 06.03.2017 (колегія суддів: Чернота Л.Ф., Марченко О.А., Зубченко І.В.) рішення Господарського суду Донецької області від 05.12.2016 залишено без змін.

Вказані судові рішення обґрунтовано недоведеністю належними та допустимими доказами позовних вимог Підприємства, тоді як, матеріалами справи підтверджується повне виконання Радою своїх обов'язків за договором від 01.01.2015 № 38. Зокрема судами було встановлено, що позивачем не підтверджено факту надання Раді послуг за вищевказаним договором на спірну суму, в силу відсутності доказів направлення Радою осіб які проживали у позивача.

Підприємство звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Донецького апеляційного господарського суду від 06.03.2017 і рішення Господарського суду Донецької області від 05.12.2016 та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Викладені у касаційній скарзі вимоги Підприємство обґрунтовує посиланням на обставини справи, окремі положення укладеного між сторонами договору від 01.01.2015 № 38, приписи ст. 19 Конституції України, ст. ст. 8, 212, 214, 526, 882 ЦК України, ст. ст. 188, 193 ГК України та ст. 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), зазначаючи про не встановлення окремих обставин справи через надання неналежної правової оцінки наявним у справі доказам, що в результаті призвело до помилковості висновків судів попередніх інстанцій.

Відзиву на касаційну скаргу Підприємства від Ради до Вищого господарського суду України не надходило.

За клопотанням відповідача через неможливість забезпечення участі уповноваженого представника у судовому засіданні 18.10.2017 розгляд справи було відкладено до 25.10.2017.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставини справи, застосування господарськими судами першої та другої інстанцій норм матеріального та процесуального права при прийнятті рішення та постанови, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга Підприємства не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Місцевим та апеляційним господарськими судами на підставі матеріалів справи встановлено, що:

- 01.01.2015 між Підприємством (виконавець) та Радою (замовник) було укладено договір № 38 про розміщення (проживання) громадян, що виїхали із зони проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях, за умовами якого виконавець організовує надання послуг з розміщення (проживання) громадян, що виїхали із зони проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях на структурному підрозділі Підприємства ВОІ СОІУ ПЗО "Голубок" (далі - Договір про розміщення);

- відповідно до п. п. 2.1.1, 2.3.1 Договору про розміщення замовник має право направити для розміщення (проживання) громадян, що виїхали із зони проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях. Виконавець зобов'язаний розмістити направлених замовником громадян, що виїхали із зони проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях;

- у розділі 3 Договору про розміщення сторони обумовили порядок надання послуг, зокрема, послуги за цим договором надаються виконавцем на підставі направлення на розміщення (проживання) громадян, що виїхали із зони проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях, виданого замовником;

- вартість послуг визначається окремими договорами відповідно до прийнятих рішень, після виділення бюджетних коштів чи інших джерел, не заборонених законодавством України (п. 4.1 Договору про розміщення);

- згідно з п. 7.1 Договору про розміщення він набуває чинності з дати його підписання обома сторонами і дійсний до 31 грудня 2015 року, але не пізніше часу проживання на території виконавця громадян, що виїхали із зони проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях;

- в подальшому на підставі п. 4.1 Договору про розміщення, сторони уклали договір від 13.05.2015 № 38 (далі - Договір про компенсацію), предметом якого є компенсація замовником витрат виконавця, пов'язаних з тимчасовим проживанням громадян, що виїхали із зони проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях. Сума договору становить 3 047,00 грн.;

- на виконання Договору про компенсацію Радою на користь Підприємства було здійснено оплату на суму 3 047,00 грн., що не заперечується сторонами;

- вважаючи, що Рада ухиляється від оплати решти наданих їй Підприємством послуг з розміщення (проживання) громадян, що виїхали із зони проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях на загальну суму 288 477,50 грн., останнє звернулось до суду з даним позовом.

Підстави виникнення цивільних прав та обов'язків визначено статтею 11 ЦК України. За приписами частини першої та другої цієї статті цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договір та інші правочини.

Відповідно до частини першої ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами статей 525, 526 ЦК України, статті 193 ГК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що позов Підприємства було заявлено з підстав неналежного, на думку позивача, виконання Радою своїх зобов'язань за укладеним між сторонами Договором про розміщення, який за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Згідно з частиною першою статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Як вірно відзначено судами попередніх інстанцій, сторонами у договорі було погоджено порядок надання замовником виконавцю послуг з розміщення (проживання) громадян, що виїхали із зони проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях у структурному підрозділі Підприємства ВОІ СОІУ ПЗО "Голубок", а саме: на підставі направлення на розміщення (проживання) громадян, виданого замовником. Окрім того, Договір про розміщення не містить положень щодо вартості надання послуг, натомість у ньому встановлено механізм її визначення - шляхом укладення окремих договорів відповідно до прийнятих рішень, після виділення бюджетних коштів чи інших джерел, не заборонених законодавством України.

В силу положень частини першої ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (статті 610 ЦК України).

Судами попередніх інстанцій на підставі матеріалів справи було з'ясовано, що направлення на розміщення (проживання) громадян, вартість наданих послуг щодо яких є предметом спору у даній справі, Радою не видавались; будь-яких інших договорів на компенсацію замовником витрат виконавця окрім Договору про компенсацію від 13.05.2015 № 38 між сторонами не укладалось.

За таких обставин справи колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується із висновком місцевого господарського суду про те, що розміщення Підприємством громадян без відповідного направлення Ради фактично відбулось у позадоговірному порядку, а тому, не може породжувати будь-яких договірних зобов'язань останньої щодо компенсації витрат, пов'язаних з їх тимчасовим проживанням.

В силу положень частини першої ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. 34 ГПК України).

З огляду на наведене колегія суддів Вищого господарського суду України вважає правомірною та обґрунтованою відмову судів попередніх інстанцій у задоволені позовних вимог про стягнення з Ради на користь Підприємства основної заборгованості за Договором про розміщення у розмірі 288 477,50 грн., з підстав їх недоведеності.

Позовні вимоги Підприємства про стягнення на його користь з Ради неустойки у розмірі 37 920,95 грн. та 3% річних у розмірі 3 343,18 грн. фактично є похідними від вимоги стягнення основної заборгованості за Договором про розміщення, а тому, враховуючи відмову у її задоволені також правомірно відхилені судами попередніх інстанцій.

Отже, місцевий та апеляційний господарські суди, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх з врахуванням поданих сторонами доказів та надавши їм необхідну правову оцінку, з дотриманням норм матеріального та процесуального права і з наведенням відповідного мотивування, дійшли законних і обґрунтованих висновків щодо відмови в позові.

Натомість Підприємство, не погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій, фактично просить касаційний суд надати іншу правову оцінку дослідженим судами доказам, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, встановлених ст. 1117 ГПК України, а саме: касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Посилання Підприємства на те, що у нього виникло право на стягнення з Ради спірної суми заборгованості на підставі актів про надані послуги відхиляються колегією суддів касаційної інстанції, оскільки з встановленими судами обставинами справи не підтверджується сам факт існування завдання Ради на надання цих послуг Підприємством.

За результатами касаційного перегляду справи колегія суддів Вищого господарського суду України не вбачає порушень у застосуванні положень ст. ст. 525, 526, 629 ЦК України судами попередніх інстанцій.

Посилання Підприємства у касаційній скарзі на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права при прийнятті оскаржуваних судових рішень не знайшли свого підтвердження в процесі перегляду справи у касаційному порядку, у зв'язку із чим, відхиляються колегією суддів Вищого господарського суду України як необґрунтовані.

Таким чином, доводи касаційної скарги Підприємства наведених висновків не спростовують та не впливають на них.

На підставі викладеного колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що відповідно до вимог ст. 43 ГПК України постанова Донецького апеляційного господарського суду від 06.03.2017 і рішення Господарського суду Донецької області від 05.12.2016 ґрунтуються на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги Підприємства зводяться до переоцінки доказів та не спростовують висновків господарських судів першої та другої інстанції, у зв'язку з чим підстав для їх скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119 та 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу підприємства "Владіслава" Всеукраїнської організації інвалідів "Союз організацій інвалідів України" залишити без задоволення, а постанову Донецького апеляційного господарського суду від 06.03.2017 у справі № 905/2689/16 Господарського суду Донецької області - без змін.

Головуючий суддя Г.А. Кравчук

Суддя Т.Б. Дроботова

Суддя Л.І. Рогач