РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.10.2017Справа №910/20373/16

За позовом Публічного акціонерного товариства "Універсал Банк"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фортуна-Інвест-Буд" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Аракс Холдінгс"

про визнання недійсним (фіктивним) договору купівлі-продажу.

Суддя Грєхова О.А.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача - 1: не з'явився;

від відповідача - 2: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Універсал Банк" (далі - позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фортуна-Інвест-Буд" (далі - відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Аракс Холдінгс" (далі - відповідач-2) про визнання недійсним (фіктивним) Договору купівлі-продажу обладнання №1507/16 від 15.07.2016.

Позовні вимоги мотивовані тим, що Договір купівлі-продажу № 1507/16 від 15.07.2016, укладений між відповідачами підлягає визнанню недійсним (фіктивним) оскільки відповідачі уклали оспорюваний договір без створення правових наслідків, з метою збільшення заборгованості ТОВ «Арак Холдінгс» та ухилення останнього від виконання зобов'язань перед ПАТ «Універсал Банк».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.11.2016 порушено провадження у справі №910/20373/16, розгляд справи призначено на 05.12.2016.

21.11.2016 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником відповідача-2 подано клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

У судовому засіданні 05.12.2016 представник позивача подав документи на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.12.2016 розгляд справи відкладено до 26.12.2016.

Представник позивача в судовому засіданні 26.12.2016 подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи, а також заяву про витребування доказів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.12.2016 продовжено строк вирішення спору у справі №910/20373/16 на п'ятнадцять днів; відкладено розгляд справи на 16.01.17; в порядку ст. 38 Господарського процесуального кодексу України витребувано у відповідачів відповідні докази.

У судовому засіданні 16.01.2017 представник позивача подав клопотання про зупинення провадження у справі №910/20373/16 за позовом ПАТ "Універсал Банк" до ТОВ "Фортуна-Інвест-Буд" та ТОВ "Аракс Холдінгс" про визнання договору недійсним до перегляду в апеляційному порядку справи №909/718/16 за позовом ТОВ «Фортуна-Інвест-Буд» до ТОВ "Аракс Холдінгс", третя особа ПАТ "Універсал Банк" про стягнення коштів.

Відповідачі в засідання суду 16.01.2017 не з'явилися, про причини нявки суду не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.01.2017 провадження у даній справі було зупинено до набрання законної сили рішенням Господарського суду Івано-Франківської області у справі №909/718/16.

З метою отримання інформації від сторін щодо усунення обставин, які зумовили зупинення провадження у справі, судом 07.08.2017 було направлено учасникам судового процесу запит, який залишений останніми без відповіді.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.09.2017 провадження у справі було поновлено, розгляд справи призначено на 17.10.2017.

Представники сторін в судове засідання 17.10.2017 своїх представників не направили, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до абзацу 3 пункту 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін -це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 77 ГПК України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Враховуючи, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, беручи до уваги відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності представників сторін з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними в матеріалах справи доказами.

На виконання вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України складено протокол судового засідання, який долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 17.10.2017 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

22 жовтня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Універсал Банк» (далі - позивач, банк, кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Цукровий завод Городенка» (далі - позичальник) укладено Договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії №562/13 (далі - Кредитний договір) за умовами якого, банк надає позичальнику грошові кошти (кредит/транші) в межах відновлювальної кредитної лінії в сумі, що не може перевищувати ліміт кредитування у сумі 14 400 000,00 доларів США (кредит або кредитна лінія) на строк до 30 листопада 2014 року (включно) зі сплатою процентів за змінюваною процентною ставкою за користування кредитом (проценти), розрахованих згідно п. 1.1.1. та п.1.1.2. цього договору, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути кредитору кредит та сплатити проценти та інші платежі за користування кредитом в порядку та на умовах, встановлених договором.

Кредитування позичальника здійснюється шляхом надання окремих частин кредитних коштів (траншів) в будь-якій валюті, що передбачена договором в рамках ліміту кредитування, встановленого в базовій валюті, за цим договором, а саме 14400000 доларів США, при цьому:

1) у період з 22 жовтня 2013 року по 29 вересня 2014 року включно ліміт кредитування становить 14 400 000 доларів США;

2) у період з 30 вересня 2014 року по 30 жовтня 2014 року включно ліміт кредитування становить 13 400 000 доларів США;

3) у період з 31 жовтня 2014 року по 30 листопада 2014 року включно ліміт кредитування становить 11 400 000 доларів США.

Вказана сума ліміту кредитування дорівнює еквіваленту 115 099 200 гривень за курсом НБУ день укладення договору.

Ліміт кредитування розраховується в базовій валюті незалежно від валюти траншу, що надаватиметься.

За порушення строків повернення кредиту (в тому числі частково), сплати нарахованих процентів, інших платежів, що передбачені цим Договором, а також за порушення умов п.5.1.3. та/або 5.1.6. та/або п.5.1.9. Договору, розмір процентної ставки за користування кредитом/кредитними коштами збільшується на 2 % річних.

Відповідно до п. 1.1.1 Кредитного договору, за користування кредитним коштами (всією сумою або частиною), наданими у формі траншу за Договором в доларах США, розмір процентної ставки визначається у процентах річних за наступною формулою, а саме: "Процентна ставка = Індекс плюс Маржа".

При цьому, сторони договору домовились про те, що для траншів кредиту в доларах США розрахунок процентної ставки буде здійснюватися з урахуванням наступного:

A) для перших траншів, які надаватимуться кредитором позичальнику за цим договором, строком дії більше 12 місяців (але в межах строку дії ліміту кредитування, встановленого п.1.1. цього Договору, тобто до 30.11.2014 р.): Розмір процентної ставки = 3 mnth Libor (Індекс)+9,5% річних (Маржа), але не менше, ніж 9,5 % річних та не більше ніж 15% річних;

Б) для траншів зі строків дії більше 6 місяців, але до 12 місяців включно: Розмір процентної ставки = 3 mnth Libor (Індекс)+9,5% річних (Маржа), але не менше, ніж 9,5 % річних та не більше ніж 15% річних;

B) для траншів зі строків дії більше 5 місяців, але до 6 місяців включно: Розмір процентної ставки = 3 mnth Libor (Індекс)+9,25% річних (Маржа), але не менше, ніж 9,25 % річних та не більше ніж 15% річних;

Г) для траншів зі строком дії до 5 місяців включно: Розмір процентної ставки = 3 mnth Libor (Індекс)+9 % річних (Маржа), але не менше, ніж 9 % річних та не більше ніж 15% річних;

Згідно п. 1.1.1.1 Кредитного договору сторони домовилися, що при укладенні цього договору:

- розмір Індексу складає 0,2386% річних, що застосований за 21 жовтня 2013 року;

- розмір процентної ставки для перших траншів, які надаватимуться кредитором позичальнику за цим договором зі строком дії більше 12 місяців (але в межах строку дії ліміту кредитування встановленого п.1.1. цього договору, тобто до 30.11.2014 року) складає 9,7386 % процентів річних;

- розмір процентної ставки для траншів зі строком дії більше 6 місяців, але до 12 місяців включно складає 9,7386 % процентів річних;

- розмір процентної ставки для траншів зі строком дії більше 5 місяців, але до 6 місяців включно складає 9,4886 % процентів річних;

- розмір процентної ставки для траншів зі строком дії до 5 місяців складає 9,2386 % процентів річних.

З метою забезпечення виконання зобов'язання позичальника за Кредитним договором між позивачем, Товариством з обмеженою відповідальністю «Цукровий завод Городенка» та Товариством з обмеженою відповідальністю "Аракс Холдінгс" (далі - відповідач - 1, поручитель) укладено Договір поруки №SU-01/562/13 від 22.10.13 (далі - Договір поруки), за умовами якого, поручитель зобов'язався перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за порушення позичальником зобов'язань, що випливають з кредитного договору №562/13 від 22 жовтня 2013 року, укладеного між кредитором та позичальником.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 03.04.2015 у справі № 909/127/15 позов Публічного акціонерного товариства "Універсал Банк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Аракс Холдінгс" за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Цукровий завод Городенка" про стягнення 14844627 дол. 78 цент. США, що в еквіваленті до національної валюти за офіційним курсом НБУ станом на 03.04.15 становить 348988292 грн. 33 коп. задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Аракс Холдінгс" на користь Публічного акціонерного товариства "Універсал Банк" 14 400 000 дол. США, що в еквіваленті до національної валюти за офіційним курсом НБУ станом на 03.04.15 становить 338 535 360 грн. основного боргу, 443 546 дол. 44 цент. США, що в еквіваленті до національної валюти за офіційним курсом НБУ станом на 03.04.15 становить 10 427 510 грн. 68 коп. відсотків за користування кредитом, 1081 дол. 34 цент. США, що в еквіваленті до національної валюти за офіційним курсом НБУ станом на 03.04.15 становить 25 421 грн. 65 коп. відсотків за користування простроченою сумою кредиту, 73 080 грн. судового збору.

В подальшому, 15.07.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фортуна-інвест-буд» (далі - продавець, відповідач - 2) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Аракс Холдінгс» (далі - покупець) було укладено Договір купівлі-продажу обладнання № 1507/16 (далі - Договір) відповідно до умов якого, продавець продає, а покупець приймає та оплачує обладнання - буряконасос Д4-ПНЦ, труби в асортименті, загальною вартістю 140 000 грн.

Відповідно до п.п. 2.2, 4.1-4.3 вказаного договору, покупець сплачує продавцю ціну договору до 18.07.2016 шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця.

Продавець зобов'язаний передати майно покупцю та всі необхідні документи на таке майно, що з ним пов'язані протягом 1 (одного) робочого дня. Покупець зобов'язаний здійснити самовивіз придбаного майна в день підписання сторонами акту приймання-передачі.

Передання майна продавцем і прийняття майна покупцем оформляється відповідним актом приймання-передачі майна, який укладається у письмовій формі у двох примірниках та підписується повноважними представниками сторін у строк зазначений в п.4.1.

Право власності на майно виникає у покупця з моменту підписання акту приймання-передачі майна відповідно до умов цього договору.

Як зазначає позивач у позовній заяві, укладений між відповідачами Договір купівлі-продажу № 1507/16 від 15.07.2016, підлягає визнанню недійсним (фіктивним) оскільки відповідачі уклали оспорюваний договір без створення правових наслідків, з метою збільшення заборгованості ТОВ «Арак Холдінгс» та ухилення останнього від виконання зобов'язань перед ПАТ «Універсал Банк».

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з п. 1 статті 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із п. 6 ст. 265 ГК України, до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Положеннями ч. 1 ст. 656 ЦК України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Як вбачається з матеріалів справи, між відповідачами було укладено Договір купівлі-продажу обладнання № 1507/16 відповідно до умов якого, продавець продає, а покупець приймає та оплачує обладнання - буряконасос Д4-ПНЦ, труби в асортименті, загальною вартістю 140 000 грн.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з статтею 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 234 Цивільного кодексу України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законом.

У постанові Верховного Суду України від 19.10.2016 у справі № 6-1873цс16 викладено правову позицію, відповідно до якої для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Крім того, відповідно до п. 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 № 11, фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Разом з тим, як встановлено судом, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фортуна-інвест-буд» звернулось до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аракс холдінгс» про стягнення 500 000 грн. заборгованості.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 01.12.2016 у справі № 909/718/16 у позові відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідач не надав доказів перевезення такого обладнання із м. Миронівки Київської області до м. Городенки Івано-Франківської області та доказів прийняття зазначеного майна на баланс.

Надалі, постановою Львівського апеляційного господарського суду від 23.02.2017 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фортуна-інвест-буд» задоволено, рішення господарського суду Івано-Франківської області від 01.12.2016 у справі №907/718/16 скасовано, прийнято нове рішення, яким задоволено позові вимоги, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Аракс холдінгс» на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фортуна-інвест-буд» 500 000, 00 грн. заборгованості.

З рішення Господарського суду Івано-Франківської області та постанови Львівського апеляційного господарського суду вбачається, що ПАТ «Універсал Банк» приймало участь у розгляді справи у якості третьої особи.

При цьому, у постанові Львівського апеляційного господарського суду від 23.02.2017 встановлено, що передання майна продавцем і прийняття майна покупцем оформляється відповідним актом приймання-передачі майна. Більше того, згідно умов договору, покупець набув право власності на майно з моменту підписання акту приймання-передачі.

Таким чином, відповідно до вищенаведених норм законодавства та умов договору, у покупця виникло право власності на майно з моменту підписання актів-передачі майна, і водночас, обов'язок оплатити за нього відповідну суму коштів.

Разом з тим, враховуючи те, що сторонами в подальшому укладено договір про врегулювання відносин щодо взаємних розрахунків. Відтак, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що підставою позовних вимог у даній справі позивач правомірно визначив вказаний договір. Однак, суд першої інстанції оцінки вказаному договору не надав.

Таким чином, враховуючи те, що позивачем надано підписані сторонами акти приймання - передачі майна по договорах купівлі-продажу, всупереч умовам договору врегулювання відносин щодо взаємних розрахунків заборгованість відповідачем не оплачено, судова колегія прийшла до висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Щодо посилань місцевого господарського суду на те, що відповідач не надав доказів перевезення обладнання та доказів прийняття майна на баланс, то колегія суддів зазначає, що згідно умов договору, як норм чинного законодавства, підставою здійснення оплати за договором купівлі продажу є прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього. Так, оскільки, відповідно до договорів купівлі-продажу такими документами є акти приймання-передачі, то обов'язок здійснити оплату у покупця виник з моменту підписання таких актів.

Частиною 3 ст. 35 ГПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно з п. 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26 грудня 2011 року N 18 (далі - Постанова) не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Таким чином означеною постановою встановлено, що відповідачем-2 було поставлено товар за Договором, відповідно до акту приймання-передачі, а позивачем прийнято його, при цьому, у зв'язку з неможливістю здійснення оплати за товар, сторонами було укладено Договір про врегулювання відносин щодо взаємних розрахунків, що в свою чергу не свідчить про не спрямованість на настання реальних наслідків, які в свою чергу вже настали.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Беручи до уваги вищевикладене, суд дійшов висновку, що доводи позивача щодо фіктивності Договору спростовуються матеріалами справи та постановою Львівського апеляційного господарського суду, а отже відсутні підстави для визнання оспорюваного правочину недійсним.

Крім цього, Товариство з обмеженою відповідальністю належить до господарських товариств (ч. 1 ст. 113 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 80 ГК України).

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про господарські товариства" господарськими товариствами є підприємства, установи, організації, створені на засадах угоди юридичними особами і громадянами шляхом об'єднання їх майна та підприємницької діяльності з метою одержання прибутку.

Пунктом 2.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» передбачено, що якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Частиною першою ст. 1 ГПК України передбачено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

При цьому, позивачем також не було належним чином обґрунтовано чим саме порушені його права при укладенні відповідачами оспорюваного Договору, стороною якого позивач не є, оскільки вказаний Договір направлений на здійснення відповідачами господарської діяльності та відповідно отримання прибутку.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 23.10.2017.

Суддя О.А. Грєхова