КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" жовтня 2017 р. Справа№ 910/8439/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Приватного підприємства «ОККО-БІЗНЕС КОНТРАКТ»

на рішення Господарського суду м. Києва від 26.07.2017

у справі № 910/8439/17 (суддя: Пукшин Л.Г.)

за позовом Приватного підприємства «ОККО-БІЗНЕС КОНТРАКТ»

до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр забезпечення виробництва»

про визнання недійсною Додаткової угоди №2

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: представник Пегза К.К. (довіреність № 728 від 11.05.2017),

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство «ОККО-БІЗНЕС КОНТРАКТ» (далі - ПП «ОККО-БІЗНЕС КОНТРАКТ») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр забезпечення виробництва» (далі - Філія «ЦЗВ» ПАТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ») про визнання недійсною додаткової угоди №2 від 30.12.2016 до договору поставки № ЦЗВ-14-02416-01 від 22.06.2016.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.07.2017 у справі №910/8439/17 в задоволенні позову ПП «ОККО-БІЗНЕС КОНТРАКТ» відмовлено.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням господарського суду першої інстанції, ПП «ОККО-БІЗНЕС КОНТРАКТ» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом усіх обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.08.2017 зазначену апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 13.09.2017.

Відповідач скористався правом, наданим статтею 96 Господарського процесуального кодексу України, надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва - без змін.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.09.2017 у зв'язку з неявкою в судове засідання представника позивача, у порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 18.10.2017.

У судове засідання позивач явку свого уповноваженого представника повторно не забезпечив, про день, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень.

Вислухавши думку представника відповідача, враховуючи, що позивач не повідомив суд про поважність причин нез'явлення до суду апеляційної інстанції та не заявив клопотань про відкладення розгляду справи, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд апеляційної скарги за відсутності вказаної особи.

У судовому засіданні представник відповідача проти вимог апеляційної скарги заперечив, доводи, на яких вона ґрунтується вважає безпідставними, а судове рішення законним, у зв'язку з чим просив залишити оскаржуване рішення без змін, а скаргу позивача - без задоволення.

18.10.2017 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши наявні у справі матеріали та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 01.02.2016 у відповідності до порядку, встановленого Законом України «Про здійснення державних закупівель» від 01.06.2010 №2289-VI, на веб-порталі Міністерства економіки України було розміщене оголошення про проведення процедури закупівлі №023996 у ВДЗ №20 (а.с. 96-97).

За результатами проведення процедури закупівлі Філією «ЦЗВ» ПАТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» (у тексті договору - замовник) було акцептовано пропозицію ПП «ОККО-БІЗНЕС КОНТРАКТ» (у тексті договору - постачальник) та 22.06.2016 укладено договір поставки №ЦЗВ-14-02416-01 (надалі - договір), за умовами якого постачальник зобов'язався поставити, а замовник прийняти та оплатити паливо рідинне та газ; оливи мастильні (дизельне паливо), назване в подальшому "товар", найменування, марка та кількість якого вказується в специфікаціях, які є невід'ємною частиною договору, на умовах, що викладені у цьому договорі (п. 1.1. договору).

Відповідно до п. 2.3. договору сторони планують поставити товар на суму 169 170 000,00 грн, крім того ПДВ 20% - 33 834 000,00 грн, на загальну суму 203 004 000,00 грн.

Згідно з пунктом 12.2 договору термін дії договору встановлюється з моменту його підписання обома сторонами до 31.12.2016, а в разі наявності потреби замовника, що підтверджено відповідним повідомленням та рознарядкою, надісланими на адресу постачальника та в частині оплати - до повного виконання.

Пунктом 12.7 договору передбачено, що всі доповнення і зміни до договору дійсні лише в тому випадку, якщо вони зроблені в письмовій формі і підписані обома сторонами.

30.12.2016 сторони підписали додаткову угоду №2 до договору поставки №ЦЗВ-14-02416-01 від 22.06.2016 (надалі - додаткова угода №2), якою погодили включити специфікацію №3 на суму 38 980 500,00 грн; змінити пункт 2.3 договору, яким визначили, що загальна сума поставки складає 233 980 500,00 грн; змінити реквізити постачальника; змінити п.12.2. договору, яким продовжити термін дії договору до 31.03.2017.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що укладаючи вказану додаткову угоду, сторони керувалися положеннями Закону України «Про здійснення державних закупівель», який втратив чинність на підставі Закону України «Про публічні закупівлі», а тому продовження строку дії договору поставки додатковою угодою №2 здійснено з порушенням встановленого законом порядку щодо строку продовження дії договорів про закупівлю, що є підставою для визнання такої угоди недійсною.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач як під час розгляду справи місцевим господарським судом, так і у відзиві на апеляційну скаргу наголошував на тому, що на замовника покладається обов'язок у правовідносинах, які виникли за результатами процедури закупівель, розпочатих до введення в дію Закону України «Про публічні закупівлі», дотримуватись порядку, встановленого Законом України «Про здійснення державних закупівель».

Крім того, за твердженням відповідача, вимоги позивача про визнання недійсною додаткової угоди № 2 на підставі застосування нечинного на момент її укладення спеціального законодавства та прийняття рішення комітетом з конкурсних торгів замість тендерного комітету є такими, що не відповідають положенням нормативно-правових актів України, так як чинне законодавство України не передбачає обов'язок погодження можливості зміни договірних відносин з органом, що уповноважений на виконання функцій пов'язаних із організацією та проведенням процедури закупівлі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що на дату втрати чинності Законом України «Про здійснення державних закупівель» процедура закупівлі вже була розпочатою, а правовідносини, які виникли за результатами процедури закупівлі фактично тривали, а тому подальше правове регулювання способу встановлення або зміни цивільних прав та обов'язків має здійснюватись в загальному порядку, передбаченому цивільним законодавством, але з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про здійснення державних закупівель».

У зв'язку з зазначеним, місцевий господарський суд дійшов висновку, що додаткова угода № 2 не суперечить чинному законодавству, а тому вимога про визнання її недійсною є безпідставною.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, а доводи апелянта вважає необґрунтованими, безпідставними та такими, що спростовуються наявними у справі доказами, виходячи з наступного.

Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Матеріали справи свідчать, що укладений між сторонами договір поставки № ЦЗВ-14-02416-01 від 22.06.2016 має ознаки господарського договору, при укладенні та виконанні якого необхідне врахування як загальних положень цивільного законодавства, так і спеціальних вимог законодавства про публічні (державні) закупівлі.

Згідно з ч. 7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Приписи ст. 627 ЦК України встановлюють, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Приписами ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ст.ст. 653, 654 ЦК України, у разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

25.12.2015 Верховною Радою України прийнято Закон України «Про публічні закупівлі» № 922-VIII, який встановлює правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади.

Відповідно до пункту 1 Прикінцевих та перехідних положень вказаного закону останній набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію з 01.04.2016 - для центральних органів виконавчої влади та замовників, що здійснюють діяльність в окремих сферах господарювання; з 01.08.2016 - для всіх інших замовників.

Згідно з пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про публічні закупівлі» визнано таким, що втратив чинність з 01.08.2016, але не раніше дня набрання чинності цим законом, Закон України «Про здійснення державних закупівель».

При цьому, пунктом 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про публічні закупівлі» передбачено, що процедури закупівель товарів, робіт та послуг, розпочаті до введення в дію цього закону, завершуються відповідно до порядку, що діяв до введення в дію цього закону.

Як було зазначено вище, у відповідності до порядку, встановленого Законом України «Про здійснення державних закупівель», оголошення про проведення відкритих торгів №023996 у ВДЗ №20 було розміщене на веб-порталі Міністерства економіки України 01.02.2016.

Отже, враховуючи, що на дату втрати чинності Законом України «Про здійснення державних закупівель» (01.08.2016) процедура закупівлі вже була розпочата (01.02.2016 - день опублікування оголошення на офіційному веб-сайті) та фактично тривали правовідносини, які виникли за результатами процедури закупівлі, то подальше правове регулювання способу встановлення або зміни цивільних прав та обов'язків має здійснюватись в загальному порядку, передбаченому цивільним законодавством, але з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про здійснення державних закупівель» від 01.06.2010 №2289-VI.

Разом з тим, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що оскільки договір за результатами проведення процедури закупівлі було укладено 22.06.2016, то відповідно на дату втрати чинності Законом України «Про здійснення державних закупівель», тобто станом на 01.08.2016, процедура закупівлі повинна вважатися такою, що закінчилася, а усі подальші дії - такими, що здійснюються відповідно до чинного Закону України «Про публічні закупівлі».

Так, початком процедури закупівлі є оприлюднення (опублікування) інформації про закупівлю на веб-порталі Уповноваженого органу, а завершальним етапом є укладання договору, про результати виконання якого в обов'язковому порядку публікується інформація на веб-порталі Уповноваженого органу.

Згідно зі ст. 10 Закону України «Про здійснення державних закупівель» від 10.04.2014 встановлено перелік інформації про закупівлю, яка має оприлюднюватись на веб-порталі Уповноваженого органу в порядку, встановленому Уповноваженим органом та цим законом, серед якого, зокрема, звіт про результати проведення процедури закупівлі - протягом трьох робочих днів з дня його затвердження.

З матеріалів справи вбачається, що 04.04.2017 на веб-порталі Міністерства економіки України відповідачем було опублікувано звіт про виконання договору № ЦЗВ-14-02416-01 від 22.06.2016 (а.с. 101-102).

Як правильно зазначив суд першої інстанції, опублікування інформації про виконання договору у вигляді звіту є юридичним оформленням правовідносин, що виникли за результатами проведення процедури, після якої у сторін вже не виникає нових прав та обов'язків за договором.

Враховуючи викладене, твердження апелянта про необхідність застосування Закону України «Про публічні закупівлі» до правовідносин щодо внесення змін до договору про закупівлю шляхом вчинення дій з укладення додаткової угоди після набрання чинності вказаним законом, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що суперечать приписам законодавства.

Доводи позивача про те, що прийняття рішення про внесення змін до договору комітетом з конкурсних торгів замість тендерного комітету є таким, що не відповідає положенням нормативно-правових актів України, у зв'язку з необхідністю погодження можливості зміни договірних відносин з органом, що уповноважений на виконання функцій пов'язаних із організацією та проведенням процедури закупівлі, колегією суддів відхиляються, виходячи з наступного.

Статтею 11 Закону України «Про публічні закупівлі» передбачені повноваження тендерного комітету або уповноваженої особи, серед яких, зокрема: планування закупівлі, складення та затвердження річного плану закупівель; здійснення вибору процедури закупівлі; проведення процедури закупівель; забезпечення рівних умов для всіх учасників, об'єктивний та чесний вибір переможця; забезпечення складання, затвердження та зберігання відповідних документів з питань публічних закупівель, визначених цим Законом; забезпечення оприлюднення інформації та звіту щодо публічних закупівель відповідно до Закону; здійснення інших дії, передбачені цим Законом.

Законом України «Про здійснення державних закупівель» на комітет з конкурсних торгів покладалися повноваження аналогічні тендерному комітету.

Отже, як Законом України «Про публічні закупівлі», так і Законом України «Про здійснення державних закупівель», до компетенції комітету з конкурсних торгів/тендерного комітету не віднесено повноваження з прийняття чи погодження рішень, пов'язаних із виконанням, зміною чи припиненням договорів, які були укладені за результатами процедури закупівлі.

У зв'язку з зазначеним місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що вимоги позивача про визнання недійсною додаткової угоди № 2 на підставі застосування нечинного на момент її укладення спеціального законодавства та прийняття рішення комітетом з конкурсних торгів замість тендерного комітету є такими, що не відповідають положенням нормативно-правових актів України, так як чинне законодавство України не передбачає обов'язкового погодження можливості зміни договірних відносин з органом, що уповноважений на виконання функцій пов'язаних із організацією та проведенням процедури закупівлі.

З огляду на вищевикладене, додаткова угода № 2 як невід'ємна частина договору поставки підлягала оформленню в тій самій формі, що і договір поставки, зберігаючи єдиний режим правового регулювання спільного кола правовідносин в порядку, встановленому Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України та з урахуванням вимог ч. 6 ст. 40 Закону України «Про публічні закупівлі» від 10.04.2014, оскільки, процедура закупівлі була розпочата до введення в дію цього Закону.

Так, згідно з ч. 6 ст. 40 Закону «Про публічні закупівлі» від 10.04.2014 дія договору про закупівлю може продовжуватися на строк, достатній для проведення процедури закупівлі на початку наступного року, в обсязі, що не перевищує 20 відсотків суми, визначеної в договорі, укладеному в попередньому році, якщо видатки на цю мету затверджено в установленому порядку.

Як встановлено судом першої інстанції, з метою забезпечення безперебійної та ритмічної роботи залізничної галузі в 2017 році, листом від 09.12.2016 № ЦЗВ-20/10741 Філія «ЦЗВ» ПАТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» звернулася до ПП «ОККО-БІЗНЕС КОНТРАКТ» з офертою продовжити ряд договорів в обсягах, що не перевищували межі, встановлені Законом України «Про здійснення державних закупівель» (20% від суми договору), серед яких, зокрема, договір поставки від 22.06.2016 № ЦЗВ-14-02416-01 (а.с. 103).

Листом від 26.12.2015 № 1804 ПП «ОККО-БІЗНЕС КОНТРАКТ» було надано згоду на продовження договорів поставки, у тому числі договору поставки від 22.06.2016 № ЦЗВ-14-02416-01 (а.с. 104).

Враховуючи зазначене, твердження позивача про виникнення сумнівів у реальності існування нагальної потреби ПАТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» у дизельному паливі на початку 2017 року, як підстави для продовження строку дії договору, є безпідставними, та такими, що суперечать діям самого ПП «ОККО-БІЗНЕС КОНТРАКТ» та принципам свободи договору, вільному волевиявленню сторін на вступ у договірні відносини та визначенню їх змісту шляхом досягнення домовленості сторін, спрямованої на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

З матеріалів справи вбачається, що 30.12.2016 сторони домовилися укласти додаткову угоду № 2, якою було включено до договору поставки Специфікацію № 3 на суму 38 980 500,00 грн, тобто в межах 20 % від суми, визначеної в договорі поставки, а саме, в межах 40 600 800,00 грн (20% від 203 004 000,00 грн) та продовжити дію договору поставки до 31.03.2017.

При цьому, позивач не мав жодних заперечень та застережень з приводу законності та правомірності дій замовника в особі Філії «ЦЗВ» ПАТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» щодо продовження строку дії договору поставки.

Враховуючи вищезазначене, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку, що рішення про внесення змін до договору поставки, оформлене у вигляді додаткової угоди №2, є законним та прийнятим з додержанням сторонами в момент вчинення встановленого законом порядку.

За приписами частини першої статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У відповідності до роз'яснень Пленуму Вищого господарського суду України, викладених у постанові від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що при підписанні оспорюваної додаткової угоди до договору сторони були вільними в її укладенні та визначенні її умов. При цьому, умови оспорюваного правочину не суперечать чинному законодавству України, моральним засадам суспільства, особи, які його вчиняли, мали необхідний обсяг дієздатності, волевиявлення учасників було вільним, правочин був вчинений у належній формі і був спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені.

Враховуючи зазначене, додаткова угода № 2 від 30.12.2016 до договору поставки № ЦЗВ-14-02416-01 від 22.06.2016 не суперечить чинному законодавству, а доводи апелянта про її невідповідність вимогам закону є безпідставними.

У силу приписів ст. 204 ЦК України правомірність правочину презюмується.

Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються судом письмовими та речовими доказами, поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь у судовому процесі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

При цьому, обов'язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не доведено наявності правових підстав для визнання недійсною додаткової угоди №2 від 30.12.2016 до договору поставки № ЦЗВ-14-02416-01 від 22.06.2016, а тому вказана вимога є неправомірною та задоволенню не підлягає.

Згідно зі ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2017 у справі №910/8439/17 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга ПП «ОККО-БІЗНЕС КОНТРАКТ» має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на апелянта.

Керуючись статтями 4-3, 32, 33, 43, 49, 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства «ОККО-БІЗНЕС КОНТРАКТ» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2017 у справі №910/8439/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2017 у справі №910/8439/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/8439/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

С.Я. Дикунська