РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2017 року Справа № 5/75-05

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Юрчук М.І., суддя Дужич С.П. , суддя Крейбух О.Г.

при секретарі судового засідання Кравчук О.В.

за участю представників сторін:

заявника: представники Митник А.О., Кармоліт Я.В.

боржника: представники не з'явилися

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські національні напої" Голінного А.М. від 28.07.2017р. на ухвалу господарського суду Вінницької області від 18.07.17р. у справі № 5/75-05 (суддя Тісецький С.С.)

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські національні напої"

до Державного підприємства "Чечельницький спиртовий завод"

про визнання банкрутом; (позовна заява про стягнення 1 726 127, 36 грн.)

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 18.07.2017р. у справі №5/75-05 відмовлено в задоволенні позовної заяви ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські національні напої" Голінного А.М. б/н від 01.07.2017р. (вх. №189/17 від 17.02.2017 року) про стягнення з державного підприємства "Чечельницький спиртовий завод" 1 762 127,36 грн. у повному обсязі; стягнуто ТОВ "Українські національні напої" в доход Державного бюджету України 26 431,91грн. - судового збору за подання до господарського суду Вінницької області позовної заяви б/н від 01.02.2017 року (вх. № 189/17 від 17.02.2017р.).

Ухвала місцевого господарського суду мотивована тим, що провадження у даній справі порушено до 19.01.2013р., то застосуванню підлягають положення Закону про банкрутство до внесення відповідних змін 19.01.2013р.; судом встановлено, що ухвалою суду від 19.04.2005р. за заявою ТОВ "Українські національні напої" порушено провадження у справі № 5/75-05 про визнання ДП "Чечельницький спиртовий завод" банкрутом та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів боржника - банкрута; на даний час провадження у справі перебуває на стадії процедури розпорядження майном. Враховуючи норми Закону про банкрутство (редакції чинній до 19.01.2013р.), суд прийшов до висновку, що у даному випадку відсутнє порушення (прострочення) виконання грошового зобов'язання боржником, а саме погашення заборгованості невиконаними рішеннями господарського суду Вінницької області у загальному розмірі 489470,51 грн. (кредиторські вимоги визнані судом у справі № 5/75-05 та внесені до реєстру вимог кредиторів боржника, на які позивачем впродовж одинадцяти років нараховано 3% річних та інфляційні) перед ТОВ "Українські національні напої", оскільки згідно ст. 12 Закону про банкрутство на задоволення вимог кредиторів поширюється мораторій, в зв'язку з чим, боржник перебуваючи на стадії процедури розпорядження майном, не в праві погашати перед позивачем дану заборгованість, на яку не поширюються виключення щодо дії мораторію. Погашення відповідачем визнаних судом кредиторських вимог ТОВ "Українські національні напої" у розмірі 489470,51грн. після порушення провадження у справі про банкрутство суперечило б вимогам Закону та порядку черговості задоволення вимог кредиторів боржника. Відповідно, за відсутності прострочення боржником виконання грошового зобов'язання також відсутні і підстави для застосування до боржника відповідальності, передбаченої частиною 2 статті 625 ЦК України.

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою, ліквідатор Голінний А.М. звернувся до суду з апеляційною скаргою від 28.07.2017р., в якій просить, зокрема, скасувати оскаржувану ухвалу господарського суду від 18.07.2017р. у даній справі; прийняти нове рішення, яким: 1) позов задовольнити; стягнути з ДП "Чечельницький спиртовий завод" на користь ТОВ "Українські національні напої" 1) інфляційні витрати що складають 1 617 210,56грн; 2) три процента річних від простроченої суми за 4206 днів прострочення у розмірі 169 209,28грн, що всього складає 1 786 419,84 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржувана ухвала прийнята із порушенням норм матеріального та процесуального права, які містяться в приписах статей 1, 12, 14 ЗУ "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", статей 35, 43, 53, 91, 93 ГПК України, статей 599, 625 ЦК України. Апелянт зазначає, що в ході виконання своїх повноважень, ліквідатору ТОВ "Українські національні напої" стало відомо, що за ДП "Чечельницький спиртовий завод" рахується заборгованість перед ТОВ "Українські національні напої" в сумі 355 892,97 грн., яка була визнана ухвалою господарського суду Вінницької області від 17.05.2005р. у справі № 5/75-05 та додатково заявлені безспірні вимоги у сумі 140 728,20 грн., підтверджені рішеннями господарського суду Вінницької області: від суду від 29.10.2004р. по справі № 8/298-04, від 11.11.2004р. по справі 12/334-04, від 11.11.2004 р. по справі 12/335-04, від 11.11.2004р. по справі 12/337-04, від 11.11.2004р. по справі 12/339-04, від 11.11.2004р. по справі 12/340-04, від 11.11.2004р. по справі 12/341-04, від 11.11.2004р. по справі 12/342-04, від 11.11.2004р. по справі 12/343-04, від 17.08.2004р. по справі 7/191-04, від 17.08.2004р. по справі 7/192-04, від 23.09.2004р. по справі 7/193-04, від 23.09.2004р. по справі 7/194-04, від 01.10.2004р. по справі 8/299-04, від 01.10.2004р. по справі 8/300-04, від 01.10.2004р. по справі 8/302-04, від 01.10.2004р. по справі 8/303-04, від 01.10.2004р. по справі 8/304-04. Загальна сума вимог до ДП "Чечельницький спиртовий завод" складає 489 470,51грн. скаржник зазначає, що 19.04.2015р. ухвалою господарського суду Вінницької області порушено провадження у справі №5/75-05 про банкрутство, за заявою ініціюючого кредитора ТОВ "Українські національні напої". Ухвалою суду від 28.07.2005р. у справі №5/75-05 якою було затверджено реєстр вимог кредиторів боржника. було визнано, зокрема, вимоги ТОВ "Українські національні напої" в розмірі 489 470,51грн., які були визнані обов'язковими платежами. Тобто, вказаними судовими рішеннями, фактично підтверджується наявність неналежного виконання зобов'язань ДП "Чечельницький спиртовий завод", внаслідок чого і було порушено справу про банкрутство останнього. Оскільки, станом на 31.12.2016р. відповідачем зобов'язання не виконано та наявне порушення виконання грошового зобов'язання, є всі підстави для стягнення з останнього інфляційних втрат та 3% відсотків річних. Додатково апелянт зауважує про те, що нарахування інфляційних втрат та 3% відсотків річних здійснювалось за період з 28.07.2005р. по 31.12.2016р., у зв'язку з тим, що грошові вимоги, які виникли на підставі невиконання зобов'язання до порушення справи про банкрутство ДП "Чечельницький спиртовий завод" вважаються конкурсними вимогами та згідно ч. 2 ст. 14 Закону про банкрутство (редакції чинній до 19.01.2013р.) не розглядаються та вважаються погашеними, а отже були відсутні правові підстави для розрахунку інфляційних та 3% річних за період до 19.04.2005р. Що ж стосується періоду з 19.04.2005 по 28.07.2005рр., то розрахунок та заявлення вимог щодо стягнення даних сум є правом, а не обов'язком позивача, тому ця обставина не може перешкоджати розгляду заявлених вимог (за період з 28.07.2005 по 31.12.2016рр.), тим паче бути підставою для відмови в задоволення заявлених вимог. В оскаржуваній ухвалі, суд керується ч. 4 ст. 12 ЗУ Закону про банкрутство (редакції чинній до 19.01.2013р.) щодо дії мораторію на задоволення вимог кредиторів. Проте, суд не зауважив, що згідно постанови пленуму ВСУ від 18.12.2009р. №15 роз'яснено, що на передбачені статтями 536 та 625 ЦК проценти та індекс інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання не поширюється заборона на їх нарахування в період провадження справи про банкрутство, то кредитор не позбавлений права подавати додаткові вимоги щодо стягнення процентів та інфляційних втрат відповідно до порядку, встановленого Законом. Тобто, дія мораторію не поширюється на нарахування інфляційних втрат та 3% процентів річних за порушення (прострочення) виконання грошового зобов'язання. Окрім цього, суд не врахував те, що інфляційні втрати та 3% річних від простроченої суми нараховуються протягом не виконання грошового зобов'язання та в свою чергу є поточними вимогами до боржника, на які дія мораторію не поширюється. При цьому, апелянт зазначає, що позивач звернувся до суду з позовною заявою не з проханням погашення відповідачем визнаних судом кредиторських вимог у розмірі 489470,51грн., а з метою відшкодування грошових втрат в наслідок знецінення грошей, спричиненого диспропорціями в суспільному виробництві. Так, статтею 625 ЦК врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов'язання, які мають особливості. Формулювання статті 625 ЦК коли нарахування процентів тісно пов'язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не є неустойкою у розумінні положень статей 549 ЦК та 230 ГК. Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу. Отже, можна зробити висновок, що суд вибірково підійшовши до зазначених законодавчих норм, дійшов хибного висновку. При цьому, суд в оскаржуваній ухвалі, звернув увагу на не співрозмірний розмір нарахованих позивачем до стягнення з боржника інфляційних втрат та 3%річних, які ніж втричі перевищують суму заборгованості, Однак, ані судом, ані відповідачем, не було спростовано розрахунки відповідні нарахування за період з 28.07.2005р. по 31.12.2016р., позивачу не було надано інших розрахунків. Скаржник зазначає, що якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

25.09.2017р. на адресу Рівненського апеляційного господарського суду від ліквідатора ТОВ "Українські національні напої" Голінного А.М. надійшли пояснення по справі щодо розбіжностей у сумі кредиторських вимог.

Державне підприємство "Чечельницький спиртовий завод" правом подачі відзиву на апеляційну скаргу не скористався, явку повноважного представника у судове засідання не забезпечило.

Оскільки явка представників сторін в судове засідання обов'язковою не визнавалася, сторони належним чином були повідомлені про день, час і місце розгляду апеляційної скарги, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило, колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги без участі представника боржника - ДП "Чечельницький спиртовий завод".

Відповідно до частин 1, 2 статті 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Рівненський апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення представників апелянта у судових засіданнях, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що ухвалу господарського суду Вінницької області від 18.07.2017р. у даній справі слід скасувати, а апеляційну скаргу скаржника задоволити, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 19.04.2005р. господарським судом Вінницької області за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські національні напої" порушено провадження у справі №5/75-05 про визнання Державного підприємства "Чечельницький спиртовий завод" банкрутом.

17.05.2005 року відбулося підготовче засідання, на якому заявника зобов'язано подати до офіційного друкованого органу оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство.

01.06.2005р. відповідне оголошення було опубліковано в газеті "Голос України" №99 (3599).

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 28.07.2005р. затверджено реєстр вимог кредиторів ДП "Чечельницький спиртовий завод".

В подальшому, як встановлено матеріалами справи, ухвалою господарського суду Вінницької області від 21.02.2017р. продовжено строк процедури розпорядження майном Державного підприємства "Чечельницький спиртовий завод" та повноважень арбітражного керуючого (розпорядника майна) Северина С.Л. у справі № 5/75-05 до 19.09.2017р. та призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 19.09.2017 року.

Матеріалами справи встановлено, 17.02.2017р. ліквідатор Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські національні напої" Голінний А.М. звернувся до господарського суду Вінницької області з позовом про стягнення з Державного підприємства "Чечельницький спиртовий завод" 1 762 127,36 грн., з яких: 1 594 205,45 грн. - інфляційні втрати та 167 921,91грн. - три відсотки річних, за період з 28.07.2005р. по 31.12.2016р.

В обґрунтування позовної заяви ліквідатор зазначає наступне. 08.06.2010р. господарським судом Черкаської області у справі № 10/1020 Товариство з обмеженою відповідальністю "Українські національні напої" визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру; ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Голінного А.М. В ході виконання своїх повноважень, ліквідатору ТОВ "Українські національні напої" стало відомо, що за ДП "Чечельницький спиртовий завод" рахується заборгованість перед ТОВ "Українські національні напої" в сумі 355 892,97 грн., яка була визнана ухвалою господарського суду Вінницької області від 17.05.2005 року у справі № 5/75-05 та додатково заявлені безспірні вимоги у сумі 140 728,20 грн., підтверджені рішеннями господарського суду Вінницької області: від суду від 29.10.2004 року по справі № 8/298-04, від 11.11.2004 року по справі 12/334-04, від 11.11.2004 року по справі 12/335-04, від 11.11.2004 року по справі 12/337-04, від 11.11.2004 року по справі 12/339-04, від 11.11.2004 року по справі 12/340-04, від 11.11.2004 року по справі 12/341-04, від 11.11.2004 року по справі 12/342-04, від 11.11.2004 року по справі 12/343-04, від 17.08.2004 року по справі 7/191-04, від 17.08.2004 року по справі 7/192-04, від 23.09.2004 року по справі 7/193-04, від 23.09.2004 року по справі 7/194-04, від 01.10.2004 року по справі 8/299-04, від 01.10.2004 року по справі 8/300-04, від 01.10.2004 року по справі 8/302-04, від 01.10.2004 року по справі 8/303-04, від 01.10.2004 року по справі 8/304-04. Загальна сума вимог ТОВ "Українські національні напої" до ДП "Чечельницький спиртовий завод" складає 489 470,51грн. 19.04.2005р. ухвалою господарського суду Вінницької області порушено провадження у справі № 5/75-05 про банкрутство ДП "Чечельницький спиртовий завод". Ухвалою суду від 28.07.2005р. у справі № 5/75-05 затверджено реєстр вимог кредиторів боржника та визнано, зокрема, вимоги ТОВ "Українські національні напої" в розмірі 489 470,51 грн. та були визнані обов'язковими платежами. Оскільки до теперішнього часу відповідачем зобов'язання за рішенням суду не виконано та наявне порушення виконання грошового зобов'язання, ліквідатор (позивач) вважає за необхідне стягнути з боржника інфляційні втрати та 3% річних. Ліквідатор (позивач) посилаючись на положення ст.ст. 599, 625 ЦК України, ст. 12 ЗУ "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", п. 7.1 постанови пленуму ВГСУ від 17.12.2013 року №14 та постанову пленуму Верховного суду України від 18.12.2009р. №15 зазначає, що дія мораторію не поширюється на нарахування інфляційних втрат та 3% річних за порушення (прострочення) виконання грошового зобов'язання та просить суд стягнути з боржника інфляційній втрати та 3% річних в сумі 1 762 127,36 грн.

Статтею 174 Господарського кодексу України (далі ГК України) передбачено, що господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно частини 1 статті 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Абзацом 2 частини 1 статті 175 ГК України визначено, що майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 193 ГК України визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 599 ЦК України) зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, підставою застосування передбаченої частини 2 статті 625 ЦК України відповідальності є саме прострочення боржником виконання грошового зобов'язання.

Виходячи із положень зазначеної норми, інфляційні нарахування на суму боргу та 3 % річних (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (абзац перший пункту 3.1, пункт 4,1 постанови пленуму ВГСУ від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Таким чином, вказані кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Згідно абзаців 1-3 пункту 7.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

19.01.2013 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" від 22.12.2011р., який визначив новий порядок застосування Закону про банкрутство.

Частиною 1 Розділу Х "Прикінцеві та перехідні положення" вказаного Закону (в редакції Закону від 02.10.2012 року) визначено, що положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом. Положення цього Закону, що регулюють продаж майна в провадженні у справі про банкрутство, застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження у яких порушено до набрання чинності цим Законом. Положення цього Закону, що регулюють ліквідаційну процедуру, застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження у яких порушено до набрання чинності цим Законом, якщо на момент набрання ним чинності господарським судом не було прийнято постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.

Провадження у справі №5/75-05 порушено до 19.01.2013р, відповідно, застосуванню підлягають положення Закону про банкрутство до внесення вищевказаних змін.

Згідно частини 4 статті 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції чинній до 19.01.2013 року), мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів: забороняється стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства; не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів).

Дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати, аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної здоров'ю та життю громадян, авторської винагороди, на невикористані та своєчасно не повернуті кошти Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Дія мораторію не поширюється на задоволення вимог кредиторів, що здійснюється боржником у порядку, встановленому статтею 14 цього Закону, або керуючим санацією згідно з планом санації, затвердженим господарським судом, або ліквідатором у ліквідаційній процедурі в порядку черговості, встановленому статтею 31 цього Закону (частина 6 статті 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції чинній до 19.01.2013 року).

Пунктом 38 постанови пленуму Верховного суду України від 18.12.2009р. №15 "Про судову практику в справах про банкрутство" роз'яснено, що відповідно до статті 1 Закону термін "мораторій на задоволення вимог кредиторів" (далі - мораторій) визначено як зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих до прийняття рішення про введення мораторію.

Згідно частини 1 статті 11 та частиною 4 статті 12 Закону, мораторій вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Згідно з частиною сьомою статті 12 Закону дія мораторію припиняється з дня припинення провадження у справі про банкрутство. Тому суди мають враховувати, що дія мораторію триває протягом усього строку провадження у справі про банкрутство, включаючи усі його процедури, за винятками, передбаченими Законом.

Так, пунктом 39 постанови ВСУ №15 визначено, що згідно з частиною шостою статті 12 Закону дія мораторію не поширюється на виплату заробітної плати, аліментів, авторської винагороди, відшкодування шкоди, заподіяної здоров'ю та життю громадян.

Дія мораторію не поширюється також на задоволення вимог кредиторів, що здійснюється боржником у порядку, встановленому статтею 14 Закону, або керуючим санацією згідно з планом санації, затвердженим господарським судом, або ліквідатором у ліквідаційній процедурі в порядку черговості, встановленому статтею 31 Закону. Проте слід враховувати, що Законом України від 7 березня 2002р. №3088-III "Про внесення змін до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" зі статті 14 Закону виключено норми, які дозволяли боржникові при проведенні процедури розпорядження майном одночасно задовольняти вимоги кредиторів відповідно до реєстру вимог кредиторів (далі - реєстр). Тому боржнику дозволяється під час процедури розпорядження майном задовольняти лише ті вимоги кредиторів, на які згідно з частиною шостою статті 12 Закону не поширюється дія мораторію. Задоволення, отримане кредитором внаслідок дій боржника, що порушують правила про режим мораторію, за позовом арбітражного керуючого має повертатися боржникові (або в ліквідаційну масу) на підставі статей 1212 - 1214 ЦК.

Згідно пункту 40 постанови ВСУ №15, дія мораторію поширюється на задоволення вимог кредиторів, які подали заяви згідно зі статтею 14 Закону, і на вимоги кредиторів, що не подавали таких заяв, включаючи кредиторів, котрими в установленому порядку пред'явлені до виконання виконавчі документи.

З огляду на наведені положення законодавства, суд першої інстанції прийшов до висновку, що у даному випадку відсутнє порушення (прострочення) виконання грошового зобов'язання боржником, а саме погашення заборгованості за згаданими вище рішеннями господарського суду Вінницької області у загальному розмірі 489 470,51 грн. (кредиторські вимоги визнані судом у справі № 5/75-05 та внесені до реєстру вимог кредиторів боржника, на які позивачем впродовж одинадцяти років нараховано 3% річних та інфляційні) перед ТОВ "Українські національні напої", оскільки у відповідності до ст. 12 Закону про банкрутство на задоволення вимог кредиторів поширюється мораторій, в зв'язку з чим, боржник перебуваючи на стадії процедури розпорядження майном, не в праві погашати перед позивачем дану заборгованість, на яку не поширюються виключення щодо дії мораторію.

Погашення відповідачем визнаних судом кредиторських вимог ТОВ "Українські національні напої" у розмірі 489 470,51 грн. після порушення провадження у справі про банкрутство державного підприємства "Чечельницький спиртовий завод" суперечило б вимогам Закону та порядку черговості задоволення вимог кредиторів боржника. За відсутності прострочення боржником виконання грошового зобов'язання також відсутні і підстави для застосування до боржника відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України.

В оспорюваній ухвалі місцевий господарський суд звертає увагу на неспіврозмірний розмір нарахованих позивачем до стягнення з боржника інфляційних та трьох відсотків річних, які більше ніж втричі перевищують суму заборгованості, що вже є предметом кредиторських вимог ТОВ "Українські національні напої" у справі № 5/75-05 та внесені до реєстру вимог кредиторів державного підприємства "Чечельницький спиртовий завод".

На думку суду першої інстанції відсутні правові підстави для задоволення позовної заяви ліквідатора товариства з обмеженою відповідальністю "Українські національні напої" Голінного А.М. про стягнення з державного підприємства "Чечельницький спиртовий завод" 1 762 127,36грн. інфляційних втрат та 3 % річних.

Рівненський апеляційний господарський суд вважає, що такий висновок господарського суду першої інстанції є передчасним та помилковим, з огляду на наступне.

Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов'язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов'язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК і ст. 230 ГК.

Відтак, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз положень ст. ст. 526, 599, 611, 625 ЦК дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення (правова позиція, викладена у постанові Судової палати у господарських справах Верховного суду України від 26 квітня 2017 року у справі N 918/329/16).

Відмовляючи позивачу у задоволенні позову про стягнення 1762127,36грн. інфляційних втрат та 3 % річних, суд першої інстанції покликається на постанову Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009р. №15 "Про судову практику в справах про банкрутство".

Поряд з тим суд не зауважив, що постановою Пленуму ВСУ від 18.12.2009р. №15 роз'яснено (пункт 50) що на передбачені статтями 536 та 625 ЦК проценти та індекс інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання не поширюється заборона на їх нарахування в період провадження справи про банкрутство, то кредитор не позбавлений права подавати додаткові вимоги щодо стягнення процентів та інфляційних втрат відповідно до порядку, встановленого Законом. Те саме стосується процентів за позику та кредит (статті 1048, 1054 та 1057 ЦК).

Таким чином дія мораторію не поширюється на нарахування інфляційних втрат та 3% процентів річних за порушення (прострочення) виконання грошового зобов'язання. Окрім цього, суд не врахував те, що інфляційні втрати та 3% річних від простроченої суми нараховуються протягом не виконання грошового зобов'язання та в свою чергу є поточними вимогами до боржника, на які дія мораторію не поширюється.

Із позовної заяви вбачається, що позивач звернувся до суду не із заявою про погашення відповідачем визнаних судом у справі про банкрутство кредиторських вимог у розмірі 489470,51грн., а із вимогою відшкодувати грошові втрати, як поточні грошові вимоги, внаслідок знецінення грошей, спричиненого диспропорціями в суспільному виробництві.

Твердження суду першої інстанції щодо не співрозмірного розміру нарахованих позивачем до стягнення з боржника інфляційних втрат та 3%річних, які більше ніж втричі перевищують суму заборгованості, оцінюються судом апеляційної інстанції критично.

По-перше. Ні судом, ні відповідачем, не було спростовано здійснені позивачем розрахунки із відповідними нарахуваннями за період з 28.07.2005р. по 31.12.2016р.

По-друге. Главою 19 ЦК визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту норм матеріального права (ст. 549 ЦК України, ст. 230 ГК України) у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов'язання, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України).

У даному випадку стороною у спорі про застосування позовної давності не заявлялося.

Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України, зокрема відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов'язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов'язання до моменту його усунення (правова позиція, викладена у постанові Судової палати у господарських справах Верховного суду України від 26 квітня 2017 року у справі N 918/329/16).

Наведені обставини, місцевим господарським судом не були дослідженні та враховані під час розгляду позовної заяви ліквідатора ТОВ "Українські національні напої" Голінного А.М. у даній справі, що призвело до прийняття ним неправильного рішення.

Таким чином, господарський суд Вінницької області прийшов до помилкового висновку про відмову в задоволенні позовної заяви ліквідатора ТОВ "Українські національні напої" Голінного А.М. про стягнення з Державного підприємства "Чечельницький спиртовий завод" 1762 127,36грн. інфляційних втрат та 3 % річних

Згідно частини 1 статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Статтями 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом

Згідно пункту 2 частини 1 статті 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення.

Підставами для скасування або зміни рішення (ухвали) місцевого господарського суду є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права (пункт 1, 4 частини 1 статті 104 ГПК України).

Отже, апеляційна скарга ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські національні напої" Голінного А.М. від 28.07.2017р. підлягає задоволенню, а ухвала господарського суду Вінницької області від 18.07.2017р. у справі №5/75-05- скасуванню, з прийняттям нового рішення про задоволення позову.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103 - 105, 106 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські національні напої" від 28.07.17р. задоволити.

Ухвалу господарського суду Вінницької області від 18 липня 2017 року у справі №5/75-05 скасувати. Прийняти нове рішення.

Позов задоволити.

Стягнути з Державного підприємства "Чечельницький спиртовий завод" (24800, Вінницька обл., смт. Чечельник, вул. 50-річчя СРСР, 17, ), на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські національні напої" (Черкаська область, м. Кам'янка, вул. Пушкіна, 54, код 32023008) інфляційні витрати, що складають 1617210,56грн., три процента річних у розмірі 169209,28грн., витрати по сплаті судового збору - 26431,91грн.

Доручити господарському суду Вінницької області видати наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу №5/75-05 повернути господарському суду Вінницької області.

Головуючий суддя Юрчук М.І.

Суддя Дужич С.П.

Суддя Крейбух О.Г.