РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.10.2017№910/10436/17

За позовом Підприємства житлово-комунального господарства Моршинської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю Санаторій «Київ» Плюс

про стягнення 30 085, 52 грн.

Суддя Літвінова М.Є.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Підприємство житлово-комунального господарства Моршинської міської ради (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Санаторій «Київ» Плюс (далі - відповідач) про стягнення 35 673,20 грн. Крім того, позивач просить суд покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 600,00 грн.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказує на те, що на між ним та відповідачем було укладено Договір, відповідно до умов якого він надав відповідачу послуги з водопостачання та водовідведення, які останнім у встановлені Договором строки оплачені не були, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 29.06.2017 порушено провадження у справі № 910/10436/17, її розгляд призначено на 19.07.2017 року.

19.07.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва від представника позивача надійшли додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 19.07.2017, на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 16.08.2017 року.

15.08.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва від представника позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до змісту якої позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість в сумі 35 414,32 грн.

В судовому засіданні 16.08.2017 року суд відклав вирішення питання про прийняття до розгляду поданої позивачем заяви про зменшення розміру позовних вимог до встановлення фактичних обставин справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 16.08.2017, на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 11.09.2017 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 11.09.2017, на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 20.09.2017 року.

11.09.2017 через відділ діловодства господарського суду міста Києва від представника позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, в якій позивач просить стягнути з відповідача суму заборгованості у розмірі 35 639,12 грн. та судові витрати у розмірі 1 600,00 грн.

В судовому засіданні 20.09.2017 року суд відклав вирішення питання про прийняття до розгляду поданої позивачем заяви про збільшення розміру позовних вимог до встановлення фактичних обставин справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.09.2017, на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 02.10.2017 року.

02.10.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 02.10.2017, на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 11.10.2017 року.

09.10.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано заяву № 336 від 04.10.2017 про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до змісту якої позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість в сумі 30 085,52 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 1 600,00 грн.

В судовому засіданні 11.10.2017 року судом прийнято до розгляду вищевказану заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог, відповідно має місце нова ціна позову, виходячи з якої вирішується спір.

У зв'язку з цим, раніше подані позивачем заяви про збільшення та зменшення розміру позовних вимог судом залишені без розгляду.

Представники сторін в судове засідання 11.10.2017 року не з'явились, про причини неявки суд не повідомили.

Судом враховано, що відповідно до пункту 3.9. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представників сторін не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

В судовому засіданні 11.10.2017 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

02.01.2013 року між позивачем (ПЖКГ ММР) та відповідачем (Абонент) було укладено Договір № 38 на водопостачання та водовідведення, відповідно до п. 1.1. якого ПЖКГ ММР зобов'язується надавати Абоненту послуги з водопостачання та водовідведення, а Абонент зобов'язується прийняти надані послуги і своєчасно їх оплатити за встановленими згідно з чинним законодавством тарифами в терміни та порядку, передбаченими цим Договором.

В подальшому, 20.07.2015 року між позивачем (Виробник) та відповідачем (Споживач) було укладено Договір № 17 на водопостачання з комунального водопроводу та водовідведення в комунальну каналізацію (далі - Договір), відповідно до п.п. 2.2, 2.3 якого Виробник бере на себе зобов'язання на умовах цього Договору забезпечувати Споживача питною водою (ДСанПін 2.2.4-171-10) при наявності води в джерелах і приймати стічні води Споживача, а останній приймає на себе обов'язок споживати послуги водопостачання та водовідведення у кількості не більше встановленого нормативного обсягу (ліміту).

Також, пунктом 2.5. Договору передбачено, що Споживач бере на себе зобов'язання своєчасно сплачувати надані йому послуги з водопостачання та водовідведення, належно експлуатувати водопровідні та каналізаційні мережі, які підключені до магістральних мереж Виробника, через які Споживачеві здійснюється подача води і проводиться водовідведення, та/або які знаходяться на балансі Споживача, прилади й пристрої на них у відповідності з цим Договором та «Правилами користування», «Правилами приймання стічних вод підприємств у комунальні та відомчі системи каналізації міст і селищ України», «Правилами приймання стічних вод підприємств у міську систему каналізації міста Моршин», а також «Правил технічної експлуатації систем водопостачання та водовідведення».

За умовами пункту 4.2.1., 4.2.2. Договору оплата Споживачем, який не є бюджетною установою, здійснюється шляхом внесення авансового платежу на розрахунковий рахунок Виробника у розмірі 75% від вартості спожитих послуг за попередній місяць (який був перед звітним). Авансовий платіж вноситься Споживачем до 15 числа звітного місяця. Остаточний розрахунок Споживача за послуги з водопостачання та водовідведення здійснюється протягом 3-х банківських днів з моменту отримання Споживачем виставленого Виробником рахунку за спожиті послуги, але не пізніше 27 числа місяця, в якому Споживачеві було вставлено рахунок. Споживач, який орендує приміщення, зобов'язаний проводити оплату щомісячно, останній розрахунок не пізніше останнього місяця оренди (який був перед звітним). У цьому випадку авансовий платіж вноситься Споживачем до 10 числа місяця. Остаточний розрахунок за надані послуги здійснюється Споживачем в порядку, визначеному в пункті 4.2.1. Договору.

У зв'язку з проведенням коригування тарифу на послуги з водопостачання та водовідведення між сторонами було укладено Додаткову угоду № 1 від 01.05.2016 до Договору, згідно з якою тариф на водовідведення становить 5,56 грн./м.куб. (в т.ч. ПДВ).

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов Договору позивач надав відповідачу послуги з водопостачання та водовідведення, що підтверджується Актами надання послуг, та для їх оплати виставив відповідачу рахунки, належним чином копії яких знаходяться в матеріалах справи.

Проте, відповідач у встановлені Договором строки надані позивачем послуги з водопостачання та водовідведення в повному обсязі не оплатив, внаслідок чого за ним виникла заборгованість в сумі 30 085,52 грн.

У зв'язку з цим, позивач вирішив звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 1 статті 906 Цивільного кодексу України передбачено, що збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором.

Положеннями ст. 19 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» визначено, що послуги з централізованого питного водопостачання надаються споживачам підприємством питного водопостачання з урахуванням вимог Закону України "Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання" на підставі договору з підприємствами, установами, організаціями, що безпосередньо користуються централізованим питним водопостачанням та/або централізованим водовідведенням.

Приписи статті 22 Закону України „Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення" встановлюють, що своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення.

Згідно п.п.3.1., 3.7. Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених Наказом Мінжитлкомунгоспу 27.06.2008 № 190, розрахунки за спожиту питну воду та скид стічних вод здійснюються на основі показників засобів обліку. Розрахунки за спожиту питну воду та скид стічних вод здійснюються усіма споживачами щомісячно відповідно до умов договору.

Як зазначалось позивачем вище, за умовами пункту 4.2.1., 4.2.2. Договору оплата Споживачем, який не є бюджетною установою, здійснюється шляхом внесення авансового платежу на розрахунковий рахунок Виробника у розмірі 75% від вартості спожитих послуг за попередній місяць (який був перед звітним). Авансовий платіж вноситься Споживачем до 15 числа звітного місяця. Остаточний розрахунок Споживача за послуги з водопостачання та водовідведення здійснюється протягом 3-х банківських днів з моменту отримання Споживачем виставленого Виробником рахунку за спожиті послуги, але не пізніше 27 числа місяця, в якому Споживачеві було вставлено рахунок. Споживач, який орендує приміщення, зобов'язаний проводити оплату щомісячно, останній розрахунок не пізніше останнього місяця оренди (який був перед звітним). У цьому випадку авансовий платіж вноситься Споживачем до 10 числа місяця. Остаточний розрахунок за надані послуги здійснюється Споживачем в порядку, визначеному в пункті 4.2.1. Договору.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних випадках ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Таким чином, оскільки відповідач в обумовлені строки не сплатив позивачеві вартість спожитих послуг з водопостачання та водовідведення, відповідний борг в сумі 30 085, 82 грн., який існує на момент розгляду справи в суді, має бути стягнутий з нього в судовому порядку.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно зі статтею 4-2 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

У відповідності до статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належним доказів на підтвердження відсутності боргу перед позивачем, у зв'язку з чим, на підставі встановлених під час розгляду справи обставин, суд вважає заявлені позивачем вимоги обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Згідно з п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено обґрунтованість заявлених позовних вимог, вони підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Санаторій «Київ» Плюс (04074, місто Київ, вулиця Мостицька, будинок 14, квартира 175; ) на користь Підприємства житлово-комунального господарства Моршинської міської ради (82482, Львівська область, місто Моршин, вулиця Привокзальна, будинок 47; ) 30 085 (тридцять тисяч вісімдесят п'ять) грн. 52 коп. основного боргу та 1 600 (одну тисячу шістсот) грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 17.10.2017.

Суддя М.Є. Літвінова