ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2017 року Справа № 911/4065/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді:Данилової М.В.,
суддівАлєєвої І.В., Бакуліної С.В., Кравчука Г.А., Корсака В.А., Ходаківської І.П., Яценко О.В.
за участю представників
позивача Семеняченко Л.В., Кузьменко В.П., Губа І.І., Школьна К.В., Наковалов І.П., Дідиченко В.І., Несвіта В.Б., Коломієць Н.В.
відповідачаШатило І.П.
третіх осібОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21
розглянувши матеріали касаційної скаргиТовариства з обмеженою відповідальністю "Роза-Л"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 21.06.2017
у справі№911/4065/16 Господарського суду Київської області
за позовомПублічного акціонерного товариства "Обухівське"
до Головного управління Держгеокадастру у Київській області
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача
1. ОСОБА_17, 2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Роза-Л"
провизнання незаконним та скасування наказу та скасування запису в Поземельній книзі
ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року Публічне акціонерне товариство "Обухівське" звернулось до Господарського суду Київської області із позовом до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, у якій просить суд визнати недійсним наказ Головного управління Держгеокадастру у Київській області про надання земельної ділянки у власність №10-3625/15-16-сг від 13.03.2016 та скасування у Поземельній книзі запису про надання земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_1 у приватну власність.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 15.12.2016 (суддя Конюх О.В.) порушено провадження у справі та залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_17 та Товариство з обмеженою відповідальністю "Роза-Л".

Рішенням Господарського суду Київської області від 21.02.2017 (суддя Конюх О.В.) у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.06.2017 (головуючий суддя Разіна Т.І., судді Чорна Л.В., Отрюх Б.В.) рішення Господарського суду Київської області від 21.02.2017 скасовано, прийнято нове рішення про задоволення позову. Визнано недійсним наказ Головного управління Держгеокадастру у Київській області про надання земельної ділянки у власність №10-3625/15-16-сг від 13.03.2016. Скасовано в Поземельній книзі запис про надання земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_1 у приватну власність.

Не погоджуючись із прийнятою постановою, Товариство з обмеженою відповідальністю "Роза-Л" звернулося до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.06.2017, а рішення господарського суду Київської області від 21.02.2017 залишити в силі, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, зокрема, статей 25, 92, 93, 118,122, 125 Земельного кодексу України. Доводи скарги обґрунтовані тим, що до Публічного акціонерного товариства "Обухівське" право постійного користування землями радгоспу-комбінату "Обухівський" не могло перейти в порядку правонаступництва, окрім того в самому державному акті на право постійного користування землею серії НОМЕР_5, виданого 19.02.1996 Нещерівською сільською радою Обухівського району Київської області, немає жодних відміток про зміну землекористувача з державного підприємства у приватне.

Відповідно до протоколу передачі справи раніше визначеному складу суду від 06.09.2017 справа повинна розглядатись у складі колегії суддів: головуючий суддя - Данилова М.В., судді Сибіга О.М., Корсак В.А.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 11.09.2017 касаційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду у вищевказаному складі на 20.09.2017.

У відзиві на касаційну скаргу Публічне акціонерне товариство "Обухівське" вказує про те, що касаційна скарга є не обґрунтованою, та такою, що не спростовує фактичні обставини встановлені судом апеляційної інстанції та не наводить жодного факту порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, а відтак підстав для скасування законної постанови немає. Таким чином, Публічне акціонерне товариство "Обухівське" у своєму відзиві просить залишити постанову апеляційного суду без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 20.09.2017 розгляд касаційної скарги було відкладено на 27.09.2017.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.09.2017 у зв'язку з відпусткою судді Сибіги О.М. справа розглядається у складі колегії суддів: головуючий суддя - Данилова М.В., судді Алєєва І.В., Корсак В.А.

27.09.2017 від Публічного акціонерного товариства "Обухівське" надійшли додаткові пояснення до відзиву на касаційну скаргу, в якій останній зазначає про те, що рішення суду першої інстанції суперечить нормам прямої дії та просить залишити без змін постанову апеляційного господарського суду.

Також, від Публічного акціонерного товариства "Обухівське" надійшла заява про відвід судді доповідача у справі - Данилової М.В., у задоволенні якої ухвалою Вищого господарського суду України від 27.09.2017 було відмовлено.

02.10.2017 від Публічного акціонерного товариства "Обухівське" надійшла повторна заява про відвід колегії суддів від розгляду справи.

Ухвалою від 02.10.2017 Вищий господарський суд України у задоволенні заяви відмовив.

Ухвалою від 02.10.2017 Вищий господарський суд України відклав розгляд касаційної скарги до розгляду питання про розгляд справи у кількості семи суддів.

Ухвалою від 04.10.2017 Вищий господарський суд України, на підставі розпорядження Голови Вищого господарського суду України від 03.10.2017 №03-05/6 та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.10.2017, призначив розгляд касаційної скарги у складі колегії суддів: Данилова М.В. (головуючий), судді - Алєєва І.В., Бакуліна С.В., Кравчук Г.А., Корсак В.А., Ходаківська І.П., Яценко О.В. на 11.10.2017.

У додаткових поясненнях до відзиву від 11.10.2017 та клопотанні від 11.10.2017 Публічне акціонерне товариство "Обухівське" зауважує про обставини, які просить врахувати при вирішенні даного спору.

11.10.2017 від Товариства з обмеженою відповідальністю "Роза-Л" надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи документів.

Заслухавши доповідь судді - доповідача та присутніх у судовому засіданні 11.10.2017 представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити касаційну скаргу у справі з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Рішенням Нещерівської сільської ради народних депутатів Обухівського району Київської області 5 сесії 22 скликання від 01.12.1995 "Про затвердження науково-технічної документації по виготовленню Державного акту на право постійного користування землею радгоспу - комбінату "Обухівський" Обухівського району Київської області" розглянуто розроблену Київським відділенням інституту землеустрою науково-технічну документацію по виготовленню Державного акта на право постійного користування землею радгоспу-комбінату "Обухівський", та керуючись Постановою Верховного Ради України від 18.12.1990 "Про земельну реформу" Нещерівська сільська рада народних депутатів вирішила затвердити науково-технічну документацію по виготовленню Державного акта на право постійного користування землею та надала в постійне користування радгоспу-комбінату "Обухівський" земельні ділянки загальною площею 1327,0 га (ріллі - 798,5 га, сіножатей - 446,2 га, пасовищ 19,0 га, лісів і інших лісовкритих площ 20,8 га, боліт - 1,1 га, під водою 21,8 га, під господарськими шляхами - 8,5 га, під виробничими будівлями і дворами - 7,4 га, під гідротехнічними спорудами- 3,3 га, відкритими землями без рослинного покриву - 0,4 га).

З Державного акта на право постійного користування землею серії НОМЕР_2 від 13.02.1996, виданого Нещерівською сільською радою Обухівського району Київської області та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №284 вбачається, що радгоспу-комбінату "Обухівське" було передано в користування 1327,0 га землі в межах згідно з планом користування для сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до п.1.1 Статуту Публічного акціонерного товариства "Обухівське", затвердженого зборами акціонерів Публічного акціонерного товариства "Обухівське" протокол №9 від 18.10.2013, Публічне акціонерне товариство "Обухівське" є правонаступником Відкритого акціонерного товариства "Обухівське", що засноване рішенням Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області від 05.05.2006 №14-25-7/1 шляхом перетворення Державного підприємства радгоспу-комбінату "Обухівський" у Відкрите акціонерне товариство "Обухівське" відповідно до законів України "Про приватизацію державного майна" та "Про господарські товариства".

Розпорядженням Обухівської районної держадміністрації Київської області від 28.03.2012 №385 "Про надання дозволу на розроблення проекту приватизації земель Публічного акціонерного товариства "Обухівське" для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в адміністративних межах Обухівської міської, Першотравеньської та Нещерівської сільських рад" надано дозвіл на розроблення проекту приватизації земель Публічного акціонерного товариства "Обухівське" для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за рахунок земель, що перебувають у постійному користуванні цього товариства, яке є правонаступником радгоспу-комбінату "Обухівський" на підставі статуту Публічного акціонерного товариства "Обухівське", згідно з Державними актами на право постійного користування землею серії ІІ-КВ №№003264, 003262, 003263 та зареєстрованих в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею від 13.02.1996 №1, від 19.02.1996 №26 та від 16.02.1996 №284 відповідно, розташованих в адміністративних межах Обухівської міської, Першотравенської та Нещерівської сільських рад Обухівського району Київської області.

Розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 08.12.2015 №365 "Про затвердження проекту приватизації земель Публічного акціонерного товариства "Обухівське" для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в адміністративних межах Обухівської міської, Нещерівської та Прешотравеньскої сільських рад" затверджено проект приватизації земель Публічного акціонерного товариства "Обухівське", розташованих в адміністративних межах Обухівської міської, Нещерівської та Першотравенської сільських рад Обухівського району Київської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Вказане розпорядження №365 від 08.12.2015 оскаржувалось позивачем - Публічним акціонерним товариством "Обухівське" та було предметом розгляду у справі Господарського суду Київської області №911/68/16. Рішенням Господарського суду Київської області від 04.03.2016 у справі №911/68/16 у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Обухівське" відмовлено, постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.05.2016 та постановою Вищого господарського суду України від 27.07.2016 вказане рішення залишене без змін.

Наказом Головного управління Держгеокадстру у Київській області "Про надання земельної ділянки у власність", відповідно до п.8 Перехідних положень Земельного кодексу України, статей 15-1, 25, 79-1, 118, 122 Земельного кодексу України, Положення "Про Головне управління Держгеокадстру у Київській області", затвердженого наказом Держгеокадастру від 03.03.2015 №24, було вирішено надати гр. ОСОБА_17 у власність земельну ділянку площею 3,6003 га (кадастровий номер НОМЕР_1) із земель сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Нещерівської сільської ради Обухівського району Київської області.

Звертаючись до суду з позовом Публічне акціонерне товариство "Обухівське" вказує про те, що Товариство є законним землекористувачем земель сільськогосподарського призначення державної власності, що знаходяться на території Нещерівської сільської ради Обухівського району Київської області в межах плану користування, що посвідчено Державним актом на право постійного користування серії НОМЕР_2 від 13.02.1996. А тому, вищевказаний наказ Головного управлінням Держгеокадастру у Київській області, на підставі якого було проведено реєстрацію права власності ОСОБА_17 на земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №13881305 від 23.03.2016, порушив право користування Публічного акціонерного товариства "Обухівське" земельною ділянкою на підставі чинного Державного акту на право постійного користування землею серії НОМЕР_2 від 13.02.1996, оскільки згідно статті 116 Земельного кодексу України земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Заперечуючи проти позовних вимог Головне управління Держгеокадастру у Київській області зазначає про те, що в Управлінні Держгеокадастру в Обухівському районі Київської області, як місцевому фонді документації із землеустрою, відсутня будь-яка землевпорядна документація щодо передачі земель радгоспу-комбінату "Обухівський" саме Відкритому акціонерному товариству "Обухівське" чи Публічному акціонерному товариству "Обухівське" у користування. Також, відповідач вказує, що земельні ділянки не сформовані, не мають державної реєстрації у Державному земельному кадастрі відповідно до статті 79-1 Земельного кодексу України, зокрема відсутні координати поворотних точок меж земельних ділянок; земельним ділянкам не присвоєно кадастрові номери; відомості щодо перебування в користуванні Публічного акціонерного товариства "Обухівське" земельних ділянок на території Нещерівської сільської ради в Державному земельному кадастрі відсутні, а інвентаризація земель, які неодноразово вилучались із користування товариства жодного разу не проводилась.

З посиланням на наведене, відповідач зауважує, що ідентифікувати земельні ділянки, які передавались в користування радгоспу-комбінату "Обухівське" та які на даний час фактично перебувають користуванні Публічного акціонерного товариства"Обухівське", неможливо.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог суд апеляційної інстанції виходив з того, що під час прийняття Головним управлінням Держгеокадстру у Київській області оспорюваного наказу, останнім не було дотримано положень статей 116, 141, 149, 151, 79, 79-1 Земельного кодексу України, положень Законів України "Про землеустрій" та "Про державний земельний кадастр", а тому оспорюваний наказ підлягає визнанню недійсним. Також, апеляційний господарський посилаючись на ухвалу Господарського суду Київської області від 05.06.2014 у справі № 911/2149/14, якою було вжито заходів забезпечення позову, відповідно до яких Управлінню Держземагенства в Обухівському районі Київської області, Головному управлінню Держземагенства у Київській області та/або Фізичній особі - підприємцю ОСОБА_23 було заборонено здійснювати будь-які дії та приймати будь-які рішення з питань надання дозволу на розробку проектів землеустрою, розробки проектів землеустрою, затвердження або погодження будь-якої технічної документації та/або проектів землеустрою щодо земель, які знаходяться в постійному користуванні Публічного акціонерного товариства "Обухівське" на підставі: державного акта на право постійного користування землею серії НОМЕР_3, виданого 13.02.1996 Першотравенською сільською радою Обухівського району Київської області; державного акта на право постійного користування землею серії НОМЕР_4, виданого 13.02.1996 Нещерівською сільською радою Обухівського району Київської області; державного акта на право постійного користування землею серії НОМЕР_5, виданого 19.02.1996 Обухівською міською радою Обухівського району Київської області, вказав і про те, що наказ Головного управління Держгеокадстру у Київській області було видано всупереч дії судової заборони. Таким чином, враховуючи зазначені обставини, суд апеляційної інстанції вказав, що одночасно підлягає задоволенню і вимога позивача про скасування в Поземельній книзі запису про надання земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_1 у приватну власність, вчиненого на виконання недійсного наказу.

Суд касаційної інстанції, вважає висновки апеляційного господарського суду, покладені в основу прийнятого у справі судового рішення, помилковими з наступних підстав.

За приписами процесуального законодавства, рішення господарського суду повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленою господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого:чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору,і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Обґрунтованим є рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності та підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами чинного законодавства.

Так, задовольняючи позов, у своїй постанові суд апеляційної інстанції, як на підставу, послався на ухвалу Господарського суду Київської області від 05.06.2014 у справі № 911/2149/14, якою було вжито заходи забезпечення позову.

У відповідності до практики Верховного Суду України, за змістом положень частини 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом.

Відповідно до частини 1 статті 115 Господарського процесуального кодексу України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Разом із тим наведені імперативні норми суд зобов'язаний застосовувати у поєднанні з іншими нормами права.

Відповідно до статті 129 Конституції України суддя здійснює правосуддя та керується верховенством права.

Наведене дає підстави для висновку, що правильне застосування положень статті 115 Господарського процесуального кодексу України, статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо обов'язковості судових рішень, які набрали законної сили, виявляється лише у їх дотриманні судами та іншими суб'єктами правовідносин.

Разом з тим, посилаючись на ухвалу Господарського суду Київської області від 05.06.2014 у справі № 911/2149/14, якою було вжито заходів забезпечення позову, суд апеляційної інстанції врахував, що 30.12.2015 Управлінням Держгеокадастру в Обухівському районі Київської області було прийнято рішення про реєстрацію земельної ділянки за проектом відведення земельної ділянки, виготовленого ФОП "ОСОБА_23" 23.09.2014, тобто під час дії ухвали про забезпечення позову.

При цьому, суд апеляційної інстанції не врахував, що дана ухвала про вжиття заходів забезпечення позову була прийнята з метою забезпечення позову в межах розгляду іншої справи №911/2149/14.

Крім того, суд апеляційної інстанції не надав оцінки тому, яких порушень діючого законодавства під час винесення оскаржуваного наказу припустилось Головне управління Держгеокадстру у Київській області.

Отже, ухвала про вжиття заходів забезпечення позову не є єдиною підставою для визнання наказу Головного управління Держгеокадстру у Київській області недійсним, оскільки норми чинного законодавства не містять прямої вказівки, що така обставина тягне за собою недійсність прийнятих рішень.

Такими чином, суд апеляційної інстанції помилково послався на ухвалу Господарського суду Київської області від 05.06.2014 у справі №911/2149/14, як на підставу для визнання оспорюваного наказу Головного управління Держгеокадстру у Київській області недійсним.

Суд касаційної інстанції зазначає і про наступне.

З огляду на положення статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Законом України від 17.07.1997 №475/97 ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 та Перший протокол до Конвенції, а відтак, в силу статті 9 Конституції України, вони є частиною національного законодавства України.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №13881305 від 23.03.2016, який міститься в матеріалах справи, земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1, площею 3,6003 га за цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва належить на праві приватної власності ОСОБА_17.

З викладеного вбачається, що право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_17 у встановленому чинним законодавством порядку.

Відповідно до пункту 5 Постанови Верховної Ради України від 13.03.1992 №2200-ХІІ "Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі", роздержавлення і приватизація земель сільськогосподарських підприємств і організацій, передбачених частиною 2 пункту 3 цієї постанови, проводиться, починаючи з 15.03.1992 відповідно до проектів, які розробляються керівництвом (адміністрацією) цих підприємств і організацій за участю експертів і державних землевпорядних організацій, схвалюються трудовими колективами і затверджуються за поданням сільської (селищної) ради районною (міською радою народних депутатів), Кабінету Міністрів України було визначено до 15.05.1992 розробити і затвердити рекомендації по складанню цих проектів.

Згідно з цією постановою було зобов'язано Кабінет Міністрів України, Уряд Республіки Крим, Київську і Севастопольську міські Ради народних депутатів: розробити і затвердити до 01.06.1992 відповідну державну, республіканську, обласні (міські) програми земельної реформи на 1992-1995 роки; передбачити в них на кожний рік заходи щодо організаційно-правового, кадрового, науково, матеріально-технічного забезпечення земельної реформи, розрахунки необхідних для здійснення реформи коштів і джерела їх покриття; до 15.05.1992 визначити перелік сільськогосподарських підприємств і організацій, землі яких підлягають передачі в колективну і приватну власність у 1992 році. Перелік господарств, землі яких передбачається передавати у власність у наступні роки, визначати не пізніш як за один місяць до початку наступного року. При цьому виходити з того, що у складі державної власності, яка не приватизується, залишаються землі, визначені у статті 4 Земельного кодексу України.

У подальшому, 28.06.1996 було прийнято Конституцію України, положеннями статті 14 якої визначено, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Стаття 14 Конституції України визначає землю основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону.

Відповідно до частини 2 пункту 8 Перехідних положень Земельного кодексу України визначено, що члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств та працівники державних і комунальних закладів освіти, культури та охорони здоров'я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонери з їх числа, які на час набрання чинності цим Кодексом не приватизували земельні ділянки шляхом оформлення права на земельну частку (пай), мають право на їх приватизацію в порядку, встановленому статтями 25 та 118 цього Кодексу. В сільськогосподарських акціонерних товариствах право на земельну частку (пай) мають лише їх члени, які працюють у товаристві, а також пенсіонери з їх числа.

Колегія суддів наголошує, що зазначене право за вказаними особами визнано законом та не залежить від волі юридичної особи сільськогосподарського акціонерного товариства, а відтак, передача земельної ділянки у власність особі, яка має право на земельну частку (пай), в порядку приватизації не потребує ані погодження попереднього користувача (сільськогосподарського акціонерного товариства), ані попереднього вилучення земельної ділянки у такого користувача рішенням повноважного органу.

Згідно частини 3 вказаного пункту 8 при обчисленні розміру земельної частки (паю) враховуються сільськогосподарські угіддя, які були передані в оренду із земель державної чи комунальної власності або які на час набрання чинності Земельним кодексом України належали цим підприємствам на праві колективної власності чи перебували у постійному користуванні, за винятком земель, що не підлягають приватизації або залишаються у державній чи комунальній власності відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 25 Земельного кодексу України (у відповідній редакції), було передбачено, що при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров'я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю). Частиною 2 статті 25 Земельного Кодексу України визначено, що рішення про приватизацію земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій приймають органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень за клопотанням працівників цих підприємств, установ та організацій.

Названою статтею також визначено, що землі у приватну власність особам, зазначеним у частині 1 цієї статті, передаються безоплатно; площа земель, що передаються у приватну власність, становить різницю між загальною площею земель, що перебували у постійному користуванні сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, і площею земель, які залишаються у державній чи комунальній власності (лісогосподарське призначення, водний фонд, резервний фонд); особи, зазначені у частині першій цієї статті, мають гарантоване право одержати свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості); при обчисленні розміру земельної частки (паю) враховуються сільськогосподарські угіддя, які перебували у постійному користуванні державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, за винятком земель, що залишаються у державній та комунальній власності. Загальний розмір обчисленої для приватизації площі сільськогосподарських угідь поділяється на загальну кількість осіб, зазначених у частині першій цієї статті; вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) працівників відповідних підприємств, установ і організацій та пенсіонерів з їх числа є рівними.

Згідно з приписами частин 3, 4, 5 статті 118 Земельного Кодексу України "Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами", до якої також відсилає п. 8 Перехідних положень Земельного кодексу України, громадяни - працівники державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, а також пенсіонери з їх числа, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельних ділянок, які перебувають у постійному користуванні цих підприємств, установ та організацій, звертаються з клопотанням про приватизацію цих земель до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Відповідний орган місцевого самоврядування або орган виконавчої влади в місячний термін розглядає клопотання і надає дозвіл підприємствам, установам та організаціям на розробку проекту приватизації земель. Передача земельних ділянок у власність громадянам - працівникам державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, а також пенсіонерам з їх числа провадиться після затвердження проекту приватизації земель у порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до приписів частини 2 статті 122 Земельного кодексу України у тій же редакції, до якої відсилають положення наведеної вище статті 118 Земельного кодексу України, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, обласні, районні ради передають земельні ділянки у власність або у користування з відповідних земель спільної власності територіальних громад для всіх потреб.

Згідно з частиною 3 тієї ж статті районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами 4 і 8 цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) ведення водного господарства; б) будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; в) індивідуального дачного будівництва.

Центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною 8 цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб (частина 4 статті 122 Земельного кодексу України).

Місцевим господарським судом вірно встановлено, що наказ Головного управління Держгеокадстру у Київській області "Про надання земельної ділянки у власність" було видано відповідно до пункту 8 Перехідних положень Земельного кодексу України, статей 15-1, 25, 79-1, 118, 122 Земельного кодексу України, Положення "Про головне управління Держгеокадстру у Київській області", затвердженого наказом Держгеокадастру від 03.03.2015 №24.

Даним наказом вирішено надати гр. ОСОБА_17 у власність земельну ділянку площею 3,6003 га (кадастровий номер НОМЕР_1) із земель сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Нещерівської сільської ради Обухівського району Київської області; право власності на земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_1) виникає з моменту державної реєстрації цього права та оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Публічне акціонерне товариство "Обухівське" стверджує, що земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1, яка надана у приватну власність ОСОБА_17 згідно наказу Головного управління Держгеокадастру у Київській області №10-3625/15-16-сг від 13.03.2016, знаходиться в межах земельної ділянки площею 1327,0 га на території Нещерівської сільської ради Обухівського району Київської області, що перебуває в постійному користуванні позивача згідно Державного акта на право постійного користування серії НОМЕР_2 від 13.02.1996 та була надана в постійне користування радгоспу-комбінату "Обухівський".

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, щодо об'єкта нерухомого майна №57923843 від 22.04.2016 земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1, площею 3,6003 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за адресою Київська область, Обухівський район, селищна рада Нещерівська належить на праві приватної власності ОСОБА_17, підставою виникнення права власності зазначено наказ серія та номер: 10-3625/15-16-сг, виданий 13.03.2016, видавник - Головне управління Держгеокадастру у Київській області.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та не заперечується сторонами, згідно додатку 1 до проекту приватизації земель Публічного акціонерного товариства "Обухівське" для ведення товарного сільськогосподарського виробництва щодо передачі у приватну власність земельних ділянок громадянам в кількості 34-х осіб, до числа вказаних громадян, зокрема відноситься ОСОБА_17 (номер земельної частки (паю) 61).

Згідно схеми розташування земельних ділянок на території Нещерівської сільської ради Обухівського району Київської області земельна частка (пай) №61 має загальну площу 3,6002 га.

Відповідно до статті 79-1 Земельного Кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об'єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Формування земельних ділянок шляхом поділу та об'єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюється за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв'язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Враховуючи наведене, місцевий господарський суд вірно виходив із того, що державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 здійснена на підставі документації із землеустрою та передана у власність ОСОБА_17 у відповідності до вимог статті 25, 79-1, 118 Земельного кодексу України, Закону України "Про землеустрій" та Закону України "Про державний земельний кадастр".

В свою чергу, посилання Публічного акціонерного товариства "Обухівське" на порушення оспорюваним наказом загальних норм статті 116, 141 Земельного кодексу України є безпідставним, оскільки в даному випадку спірні правовідносини сторін регулюються вищенаведеним спеціальним законодавством, яке регламентує порядок приватизації державних земель, і відповідно має пріоритетне застосування.

Колегія суддів зауважує, що законодавством не передбачено співвідношення приватизації земель державних та комунальних сільськогосподарських підприємств із приватизацією самих підприємств, яке відбувається шляхом перетворення у ВАТ за рішенням загальних зборів.

До того ж, відповідно до статті 1 Закону України "Про господарські товариства" - господарські товариства можуть набувати майнових та особистих майнових прав. Товариство є власником майна, переданого йому учасниками у власність як вклад до статутного капіталу, іншого майна набутого на підставах, не заборонених законом.

Відповідно до статті 81 Цивільного кодексу України юридична особа приватного права створюється на підставі установчих документів відповідно до статті 87 цього кодексу.

Статтею 87 Цивільного кодексу України визначено, що для створення юридичної особи її учасники (засновники) розробляють установчі документи, які викладаються письмово і підписуються всіма учасниками (засновниками), якщо законом не встановлено інший порядок їх затвердження.

Відповідно до частини 1, 2 статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті передання всього свого майна, прав та обов'язків іншим юридичним особам - правонаступникам (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або в результаті ліквідації. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Частинами 1, 2 статті 108 Цивільного кодексу України передбачено, що перетворення юридичної особи є зміна її організаційно-правової форми. У разі перетворення до нової юридичної особи переходять усе майно, усі права та обов'язки попередньої юридичної особи.

Стосовно посилання Публічного акціонерного товариства "Обухівське" на статтю 108 Цивільного кодексу України, як на законодавчу підставу переходу до нього права постійного користування державною земельною ділянкою, яке виникло у радгоспу-комбінату "Обухівський" на підставі Державних актів, колегія суддів зазначає, що наведена норма не регулює правовідносин правонаступництва прав на землю в порядку її приватизації, що безпосередньо унормовано у статті 25 (частини 1-5, 7) Земельного кодексу України, яке є спеціальним законодавством.

Відповідно до частини 1 статті 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Частиною 2 зазначеної статті визначено, що право постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають: а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; б) громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об'єднання), установи та організації; в) релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності; г) публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування"; г') вищі навчальні заклади незалежно від форми власності; д) співвласники багатоквартирного будинку для обслуговування такого будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Отже, Публічне акціонерне товариство "Обухівське", як товариство приватної форми власності, не належить до суб'єктів, які можуть реалізувати законодавчо встановлене право власності на безоплатну приватизацію саме на зазначену земельну ділянку, яка приватизується працівниками радгоспу-комбінату "Обухівське".

До того ж, колегія суддів звертає увагу, що посилання позивача на пункт 10 Розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про державний земельний кадастр", яким визначено, що документи, якими було посвідчено право власності чи постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності цим Законом є дійними, та на пункт 2 Розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про державний земельний кадастр", яким зазначено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера, є помилковим, оскільки згідно пункту "в" статті 141 Земельного кодексу України, у разі припинення діяльності державних чи комунальних підприємств, установ та організацій їх право постійного користування земельною ділянкою припиняється і автоматично в порядку правонаступництва не переходить, а виникає на загальних підставах.

Посилання Публічного акціонерного товариства "Обухівське" на те, що розмір земельної частки паю, який наданий у приватну власність ОСОБА_17 є значно меншим, аніж розмір частки (паю), який міг би бути переданий у випадку проведення приватизації землі у встановленому порядку не підтверджене будь-якими належними доказами. Крім того, ОСОБА_17 не позбавлена права звернутись самостійно до суду за захистом свого порушеного права чи законного інтересу, а позивач Публічне акціонерне товариство "Обухівське" не має повноважень стверджувати про порушення прав ОСОБА_17 та представляти інтереси ОСОБА_17 у відносинах з відповідачем.

Між тим, які вірно зауважено місцевим господарським судом, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Обухівське" у справі Господарського суду Київської області №911/68/15 про визнання недійсним розпорядження Обухівської районної державної адміністрації № 365 від 08.12.2015 "Про затвердження проекту приватизації земель Публічного акціонерного товариства "Обухівське" для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в адміністративних межах Обухівської міської, Нещерівської та Першотравенської сільських рад" залишено без задоволення.

До того ж, спір у справі щодо права користування земельною ділянкою, на захист якого позивачем подано даний позов, фактично існує між позивачем та громадянкою ОСОБА_17, яка є власницею спірної земельної ділянки, у зв'язку з чим дана особа мала б бути відповідачем у даній справі, а сама справа мала б розглядатися в порядку цивільного судочинства.

Згідно усталеної практики, статті 158 Земельного кодексу України місцевими судами підлягають розгляду справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян - заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів, а також спори з майнових питань, пов'язаних із земельними відносинами, за участю громадян.

Однак, якщо у розгляді справи господарським судом буде з'ясовано, що іншим або належним відповідачем у ній мала б бути особа, яка згідно з процесуальним законом не може бути учасником судового процесу в господарському суді, а позивач наполягає на розгляді відповідної справи саме господарським судом, останній не вправі ні залучати відповідну особу до участі у справі, ані припиняти провадження в ній, а повинен розглянути справу стосовно того відповідача, якому пред'явлено позовну вимогу, та прийняти рішення по суті справи (в тому числі про відмову в позові, якщо відповідач є неналежним). Така ж позиція викладена у пункті 1.3 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Відтак, встановлення судом першої інстанції того факту, що за позовом мала б відповідати інша особа, а саме громадянка ОСОБА_17, а спір про право на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 мав би розглядатися в порядку цивільного судочинства (якби був поданий до належного відповідача), є окремою самостійною підставою для відмови позивачу в позові.

Колегія суддів касаційної інстанції такий висновок місцевого господарського суду вважає правомірним.

Колегія суддів касаційної інстанції також наголошує на тому, що апеляційний суд задовольняючи вимоги Публічного акціонерного товариства "Обухівське" про визнання недійсним наказу Головного управління Держгеокадстру у Київській області "Про надання земельної ділянки у власність" та про скасування запису в Поземельній книзі про надання земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_1 у приватну власність, не врахував положення статті 1 Першого протоколу Конвенції щодо мирного володіння майном - ОСОБА_17, яка в даній справі є третьою особою, без самостійних вимог на предмет спору.

Щодо вимоги про скасування в Поземельній книзі запису про надання земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_1 у приватну власність, суд першої інстанції правомірно зазначив про наступне.

По-перше, вимога про скасування в Поземельній книзі запису про надання земельної ділянки у приватну власність є похідною від вимоги про визнання недійсним наказу Головного управління Держгеокадастру у Київській області про надання земельної ділянки у власність №10-3625/15-16-сг, а відтак задоволенню не підлягають.

По-друге, Головне управління Держгеокадастру у Київській області не має повноважень щодо здійснення державної реєстрації виникнення чи припинення права власності.

Відповідно до п. 51 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1051 від 17.10.2012 внесення відомостей до Поземельної книги в електронній формі є внесенням відомостей до Державного земельного кадастру.

Пунктом 61 Порядку визначено, що скасування (поновлення) запису в Поземельній книзі здійснюється шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про його скасування із зазначенням дати та підстави для скасування, посади, прізвища, ініціалів Державного кадастрового реєстратора, який скасував (поновив) запис, та формування з використанням програмного забезпечення Державного земельного кадастру нових аркушів Поземельної книги.

Відповідно до п. 113 даного Порядку, після отримання від органу державної реєстрації прав інформацї в порядку інформаційного обміну Державний кадастровий реєстратор протягом двох робочих днів з моменту її отримання перевіряє відповідність відомостей Державного земельного кадастру відомостям про земельну ділянку, внесеним до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, шляхом безпосереднього доступу до цього Реєстру та у разі: невідповідності зазначених відомостей повідомляє про це суб'єкту, який здійснює повноваження у сфері державної реєстрації прав, за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру; відповідності відомостей вносить інформацію про власників, користувачів земельної ділянки відповідно до даних про зареєстровані речові права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до Поземельної книги в електронній (цифровій) та паперовій формі.

Враховуючи вищенаведене, відповідач не може самостійно внести до Поземельної книги запис про скасування права, тобто без отримання від органу державної реєстрації прав інформації в порядку інформаційного обміну, що є окремою підставою для відмови у задоволення даної вимоги.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновком господарського суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Обухівське", адже такі вимоги є безпідставними та неправомірними.

Колегія суддів зауважує і на тому, що частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, ратифікована Верховною Радою України 17.07.1997. Юрисдикція Європейського суду з прав людини є обов'язковою в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції.

Стаття 6 Конвенції детально описує процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі при розгляді цивільного позову в національному суді, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Приписами статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Враховуючи зазначене, колегія суддів касаційної інстанції, вирішуючи даний спір опиралась не тільки на суперечливі і взаємовиключні юридичні обґрунтування сторін, а перш за все на базовий правовий принцип - принцип правової визначеності.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Колегія суддів, розглянувши дану справу у касаційному порядку, встановила, що рішення господарського суду першої інстанції є таким, що відповідає нормам матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, в свою чергу, постанова апеляційного господарського суду від 21.06.2017, на думку колегії суддів, прийнята всупереч всупереч норм права, що призвело до невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, що є підставою для її скасування.

З огляду на викладене, касаційна інстанція приймає до уваги доводи касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Роза-Л" та приходить до висновку про наявність підстав для її задоволення, в зв'язку з чим оскаржувана постанова апеляційного суду у даній справі підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції залишенню в силі.

Керуючись пунктом 6 статті 1119, статтями 1117, 11110, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,-

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Роза-Л" задовольнити.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.06.2017 у справі №911/4065/16 скасувати, рішення Господарського суду Київської області від 21.02.2017 залишити в силі.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Обухівське" (08701, Київська область, м. Обухів, мр-н Петровський, 26, ідентифікаційний код 008857284) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Роза-Л" (08752, Київська область, Обухівський р-н, с. Семенівка, вул. Макарова, 2, ) 3840,00 грн. судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.

Доручити Господарському суду Київської області видати відповідний наказ.

Головуючий суддя М.Данилова

Судді С.Бакуліна

І.Алєєва

О.Яценко

Г.Кравчук

І.Ходаківська

В.Корсак