КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" жовтня 2017 р. Справа№ 910/9240/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Майданевича А.Г.

Тищенко А.І.

За участю представників:

від позивача: Дзюбенко С.М. - за дов.

від відповідача: Мінченко Г.О. - за дов.

від третьої особи: Щиголь М.В. - за дов.

розглянувши апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Аерохендлінг» та Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль»

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2017

у справі №910/9240/16 (суддя Мандриченко О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Аерохендлінг»

до Київського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України

про визнання недійсним рішення

за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору: Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль»

до Київського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України

про визнання недійсним рішення

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Аерохендлінг» (далі, позивач або ТОВ «Аерохендлінг») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Київського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (далі, Відділення) про визнання недійсним рішення адміністративної колегії Відділення від 14.04.2016 №20 «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу».

Державне підприємство «Міжнародний аеропорт «Бориспіль», як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору (далі, третя особа або Аеропорт), також звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Київського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України про визнання недійсним рішення адміністративної колегії Відділення від 14.04.2016 №20 «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу».

Позовні вимоги позивача та третьої особи обґрунтовані тим, що висновки Відділення про наявність між ТОВ «Аерохендлінг» та Аеропортом узгоджених дій не ґрунтуються на нормах чинного законодавства та не відповідають обставинам справи, а отже й не могли бути підставою для прийняття рішення про вчинення ними порушення про захист економічної конкуренції. Дії з включення до Договору оренди №495 умови щодо права на передачу майна в суборенду не є наслідком спільного волевиявлення позивача та третьої особи, а отже не є узгодженими діями (поведінкою).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.06.2016 у справі №910/9240/16 прийнято позовну заяву третьої особи до спільного розгляду з первісним позовом.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.08.2016 (суддя Зеленіна Н.І.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.01.2017 (колегія суддів у складі: Буравльов С.І. - головуючий суддя, судді Шапран В.В., Андрієнко В.В.), у задоволенні позовів ТОВ «Аерохендлінг» та Аеропорту відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 25.04.2017 рішення Господарського суду міста Києва від 02.08.2016 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.01.2017 у справі №910/9240/16 скасовано. Справу №910/9240/16 передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Суд касаційної інстанції у вказаній постанові зазначив, що судам належить з'ясувати наступне:

- яким чином Відділенням було визначено частку Аеропорту на ринку частин приміщень, які він може передавати в оренду;

- дослідити питання наявності на названому ринку Фонду державного майна України та/або його регіонального відділення, а також інших суб'єктів господарювання, що одержали в оренду відповідне нерухоме майно за договорами, що передбачають можливість суборенди (як від Аеропорту, так і від Фонду державного майна України та/або його регіонального відділення);

- встановити межу та дослідити правильність розмежування (правильність правової кваліфікації) Відділенням дій Аеропорту з передачі в оренду нерухомого майна ТОВ «Аерохендлінг» як зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку шляхом створення перешкод доступу на цей ринок інших суб'єктів господарювання (пункт 2 статті 50, пункт 7 частини другої статті 13 Закону №2210; рішення адміністративної колегії Відділення від 14.04.2016 №19 «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу») та як антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються суттєвого обмеження конкурентоспроможності інших суб'єктів господарювання на ринку без об'єктивно виправданих на те причин шляхом укладення угоди від 16.04.2015 №495, в якій передбачено право здавати майно в суборенду (пункт 1 статті 50, пункт 8 частини другої статті 6 Закону №2210; рішення адміністративної колегії Відділення від 14.04.2016 №20 «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу»);

- дослідити, інтереси яких саме з інших учасників ринку та яким чином було ущемлено внаслідок передачі Аеропортом майна в оренду з можливістю суборенди [якими є умови інших чинних договорів оренди (стосовно суборенди); чи є в наявності вільні площі, які можуть бути безпосередньо передані/одержані в оренду; яким чином відсутність у названому договорі права на суборенду зашкодила іншим орендарям тощо].

За результатами нового розгляду справи рішенням Господарського суду міста Києва від 13.07.2017 у справі №910/9240/16 (суддя Мандриченко О.В.) у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Аерохендлінг» та позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» до Київського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України про визнання недійсним рішення відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що ТОВ «Аерохендлінг» та Аеропорт, уклавши Договір оренди від 16.04.2015, в якому у пункті 6.5. передбачили право здавати майно в суборенду, всупереч рекомендацій Міністерства інфраструктури України та інших наведених обставин, вчинили антиконкурентні узгоджені дії, які призвели до суттєвого обмеження конкурентоспроможності інших суб'єктів господарювання на ринку частин приміщення для цілей організації комплексного обслуговування пасажирів (в тому числі розміщення автоматів з продажу снекової продукції, гарячих напоїв), без об'єктивно виправданих на те причин. Внаслідок антиконкурентних узгоджених дій позивача та третьої особи, остання отримала змогу в односторонньому порядку, без будь-яких законодавчо визначених прозорих процедур, допускати на ринок будь-яких суб'єктів господарювання, зокрема групу суб'єктів господарювання, дії яких мають ознаки узгодженої поведінки та які ні за яких обставин не змогли б відповідати мінімальним конкурсним критеріям/умовам (досвід роботи, фінансові гарантії виконання умов договору, тощо), а відтак і умовам Конкурсу, що суттєво впливає на обмеження конкурентоспроможності інших суб'єктів господарювання, що теж бажають здійснювати діяльність на відповідному ринку (або вже здійснюють, доклавши зусиль та напрацювавши досвід для того, щоб у конкурентній боротьбі здобути право оренди державного майна) без об'єктивно виправданих на те причин. Суд також встановив, що інші умови Конкурсу, визначені Аеропортом, зокрема, наявність у потенційного орендаря: сертифікатів відповідності забезпечення обслуговування пасажирів; укладених з авіакомпаніями договорів або попередніх договорів на харчування пасажирів при затримці авіарейсів в аеропорті «Бориспіль»; досвіду роботи в міжнародних аеропортах протягом строку не менше трьох років; фінансової можливості виконання умов договору, не передбачені чинним законодавством України, зокрема, Порядком проведення конкурсу на право оренди державного майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.08.2011 №906, як обов'язкові, та мали погоджуватись з органом, уповноваженим управляти відповідним державним майном.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Аерохендлінг» звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2017 у справі №910/9240/16 скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Аерохендлінг» задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Аерохендлінг» було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Отрюх Б.В., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.08.2017 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Аерохендлінг» прийнято до провадження та розгляд справи призначено на 14.09.2017.

У свою чергу, не погодившись з прийнятим рішенням, Державне підприємство «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2017 у справі №910/9240/16 скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.08.2017 апеляційну скаргу Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» прийнято до провадження, апеляційні скарги Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Аерохендлінг» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2017 у справі №910/9240/16 об'єднано в одне апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 14.09.2017.

У апеляційних скаргах Аеропорт і ТОВ «Аерохендлінг», кожний окремо, просять рішення місцевого господарського суду у даній справі скасувати внаслідок його прийняття з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права і прийняти нове рішення про задоволення їх позовів.

За твердженнями скаржників, висновки Відділення про порушення позивачем і третьою особою законодавства про захист економічної конкуренції є безпідставними та не відповідають вимогам закону, ґрунтуються на припущеннях та не підтверджені належними доказами, відповідачем не з'ясовано обставини, які мають значення для справи, зокрема, щодо меж та обсягу ринку та наявності суттєвих обмежень конкурентоздатності інших суб'єктів ринку.

Скаржники посилаються на те, що суд першої інстанції, приймаючи оскаржене рішення, не врахував вказівок Вищого господарського суду України, викладених у постанові від 25.04.2017, зокрема, не дослідив правильність правової кваліфікації Відділенням дій Аеропорту з передачі в оренду нерухомого майна позивачу (наявність узгоджених дій; що узгоджені дії суттєво обмежили конкурентоспроможність інших суб'єктів господарювання та яким чином; відсутність об'єктивно виправданих причин на узгодженість дій) та інтереси яких саме інших учасників ринку було порушено внаслідок передачі Аеропортом майна в оренду ТОВ «Аерохендлінг» з можливістю суборенди.

17.08.2017 відповідач подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду відзиви на апеляційні скарги позивача та третьої особи, у яких просив суд залишити рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2017 у справі №910/9240/16 без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Відповідач у вказаних відзивах наголосив, що суд першої інстанції, на його думку, дійшов обґрунтованого висновку стосовно наявності в діях позивача та третьої особи порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які призвели до суттєвого обмеження конкурентоспроможності інших суб'єктів господарювання на ринку. Відділення погоджується із висновком суду про те, що ТОВ «Аерохендлінг» та Аеропорт не подано доказів на підтвердження наявності підстав для визнання недійсним рішення №20 у розумінні статті 59 Закону України «Про захист економічної конкуренції», натомість, Відділенням підтверджено обставини, наведені в оскарженому рішенні Комітету.

13.09.2017 від позивача через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду надійшли додаткові пояснення, у яких ТОВ «Аерохендлінг» наголосив, що оскаржене рішення місцевого господарського суду містить посилання на висновки Відділення, викладені у рішенні від 14.04.2016 №19 в іншій справі №905/44-р-02-05-15, яке скасовано постановою Київського апеляційного господарського суду від 25.01.2017 у справі №910/11096/16, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 25.04.2017 у справі №910/11096/16.

У зв'язку з перебуванням судді Отрюха Б.В. у відпустці, розпорядженням начальника відділу документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від 13.09.2017 №09-53/3689/17 призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів апеляційні скарги позивача та третьої особи передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Тищенко А.І., Майданевич А.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.09.2017 прийнято апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Аерохендлінг» та Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» до провадження у наступному складі колегії суддів: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Тищенко А.І., Майданевич А.Г.; розгляд справи призначено на 12.10.2017.

Представники позивача та третьої особи у судовому засіданні підтримували доводи, викладені у апеляційних скаргах, просили їх задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, позови задовольнити шляхом визнання недійсним рішення адміністративної колегії Відділення від 14.04.2016 №20 «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу».

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційних скарг позивача та третьої особи, просив залишити оскаржене рішення суду про відмову в задоволенні позовних вимог без змін.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзивів на них, заслухавши пояснення представників сторін, враховуючи вказівки суду касаційної інстанції та проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційні скарги позивача та третьої особи є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог ТОВ «Аерохендлінг» та Аеропорту, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» Антимонопольний комітет України є державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері державних закупівель.

За змістом частини 1 статті 7 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» у сфері здійснення контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції Антимонопольний комітет України має повноваження, в тому числі, розглядати заяви і справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та проводити розслідування за цими заявами і справами; приймати передбачені законодавством про захист економічної конкуренції розпорядження та рішення за заявами і справами, перевіряти та переглядати рішення у справах, надавати висновки щодо кваліфікації дій відповідно до законодавства про захист економічної конкуренції; перевіряти суб'єкти господарювання, об'єднання, органи влади, органи місцевого самоврядування, органи адміністративно-господарського управління та контролю щодо дотримання ними вимог законодавства про захист економічної конкуренції та під час проведення розслідувань за заявами і справами про порушення законодавства про захист економічної конкуренції; при розгляді заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, проведенні перевірки та в інших передбачених законом випадках вимагати від суб'єктів господарювання, об'єднань, органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю, їх посадових осіб і працівників, інших фізичних та юридичних осіб інформацію, в тому числі з обмеженим доступом; проводити дослідження ринку, визначати межі товарного ринку, а також становище, в тому числі монопольне (домінуюче), суб'єктів господарювання на цьому ринку та приймати відповідні рішення тощо.

Згідно з приписами статті 22 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» розпорядження, рішення та вимоги органу Антимонопольного комітету України, голови територіального відділення Антимонопольного комітету України, вимоги уповноважених ними працівників Антимонопольного комітету України, його територіального відділення в межах їх компетенції є обов'язковими для виконання у визначені ними строки, якщо інше не передбачено законом. Невиконання розпоряджень, рішень та вимог органу Антимонопольного комітету України, голови територіального відділення Антимонопольного комітету України, вимог уповноважених ними працівників Антимонопольного комітету України, його територіального відділення тягне за собою передбачену законом відповідальність.

Відповідно до преамбули Закону України «Про захист економічної конкуренції» цей Закон визначає правові засади підтримки та захисту економічної конкуренції, обмеження монополізму в господарській діяльності і спрямований на забезпечення ефективного функціонування економіки України на основі розвитку конкурентних відносин.

У статті 1 Закону України «Про захист економічної конкуренції» закріплено визначення економічної конкуренції (конкуренція), згідно з яким це змагання між суб'єктами господарювання з метою здобуття завдяки власним досягненням переваг над іншими суб'єктами господарювання, внаслідок чого споживачі, суб'єкти господарювання мають можливість вибирати між кількома продавцями, покупцями, а окремий суб'єкт господарювання не може визначати умови обороту товарів на ринку.

Згідно з пунктом 1 статті 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції» порушеннями законодавства про захист економічної конкуренції є антиконкурентні узгоджені дії.

Частиною 1 статті 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції» передбачено, що антиконкурентними узгодженими діями є узгоджені дії, які призвели чи можуть призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції.

Пунктом 8 частини 2 статті 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції» визначено, що антиконкурентними узгодженими діями, зокрема, визнаються узгоджені дії, які стосуються суттєвого обмеження конкурентоспроможності інших суб'єктів господарювання на ринку без об'єктивно виправданих на те причин.

Вчинення антиконкурентних узгоджених дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно з законом (частина 4 статті 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції»).

У пункті 14 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №15 «Про деякі питання практики застосування конкурентного законодавства» зазначено, що для кваліфікації дій суб'єкта господарювання як антиконкурентних узгоджених дій не є обов'язковим фактичне настання наслідків у формі відповідно недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, ущемлення інтересів інших суб'єктів господарювання (конкурентів, покупців) чи споживачів, зокрема, через заподіяння їм шкоди (збитків) або іншого реального порушення їх прав чи інтересів, чи настання інших відповідних наслідків. Достатнім є встановлення можливості настання зазначених наслідків у зв'язку з відповідними діями таких суб'єктів господарювання (частина перша статей 6 і 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції», статей 6, 8, 15-1, 16, 17 і 18 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції»). У цьому випадку господарським судам необхідно з'ясовувати та відображати в судових рішеннях, в чому конкретно полягають відповідні наслідки, що могли б настати в результаті дій суб'єктів господарювання, які мають ознаки антиконкурентних згоджених дій.

Для встановлення факту вчинення антиконкурентних узгоджених дій достатньо довести наявність факту обміну важливою інформацією між підприємствами-конкурентами. У разі встановлення факту здійснення узгоджених дій за допомогою таких непрямих доказів як кореспонденція між підприємствами або показання свідків, презюмується, що такі узгоджені дії завдають шкоди конкуренції. Отже, тягар доказування відсутності шкоди для конкуренції під час вчинення узгодження дій лежить на підприємствах-учасниках таких дій.

У частині 1 статті 48 Закону України «Про захист економічної конкуренції» зазначено, що за результатами розгляду справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції органи Антимонопольного комітету України приймають рішення, в тому числі про визнання вчинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції; накладення штрафу тощо.

Як підтверджується матеріалами справи, рішенням адміністративної колегії Київського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (далі, Відділення) від 14.04.2016 №20 «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу» у справі №944/86-р-02-05-15 (далі, Рішення АМКУ) визнано, що Аеропорт і ТОВ «Аерохендлінг» вчинили порушення, передбачене пунктом 1 статті 50, пунктом 8 частини 2 статті 6 Закону №2210 «Про захист економічної конкуренції» у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються суттєвого обмеження конкурентоспроможності інших суб'єктів господарювання на ринку частин приміщень для цілей організації комплексного обслуговування пасажирів (у тому числі розміщення автоматів з продажу снекової продукції, гарячих напоїв) без об'єктивно виправданих на те причин шляхом укладення угоди від 16.04.2015 №495, в якій у пункті 6.5. передбачено право здавати майно в суборенду (пункт 1).

Згідно з пунктом 2 рішення АМКУ за вчинення зазначеного порушення на Аеропорт накладено штраф у розмірі 68 000 грн.

Пунктом 3 рішення АМКУ за порушення, зазначене у пункті 1 цього рішення, накладено на ТОВ «Аерохендлінг» штраф у розмірі 58 000 грн.

Зі змісту оспорюваного Рішення АМКУ вбачається, що відповідач встановив та дійшов наступних висновків.

- ТОВ «Аерохендлінг» звернулось до Аеропорту щодо оренди площі в пасажирському терміналі «D»;

- 31.01.2015 Аеропорт звернувся до Міністерства інфраструктури України з листом про надання дозволу щодо передачі в оренду потенційному орендодавцю нерухомого майна загальною площею 157,5 кв.м. у пасажирському терміналі «D» та укладання договорів оренди, в яких Аеропорт виступає орендодавцем. Аеропорт просив Міністерство інфраструктури України погодити його пропозиції до проекту договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності, та надати пропозиції уповноваженого органу управління, які також потрібно зазначити в договорі;

- 16.03.2015 листом №2928/16/10-15 Міністерство інфраструктури України повідомило, що не заперечує щодо передачі в оренду державного нерухомого майна - нежитлових приміщень загальною площею 157,5 кв.м. пасажирського терміналу «D», та запропонувало орендодавцю укласти договір відповідно до Типового договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, додатково передбачивши певні умови, зокрема заборону суборенди, приватизації та переходу права власності на орендоване майно до третіх осіб;

- 16.04.2015 Аеропортом (орендодавець) і ТОВ «Аерохендлінг» (орендар) укладено договір оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності, № 495;

- всупереч забороні Міністерства інфраструктури України, до умов Договору включено пункт 6.5., за яким орендар має право здавати майно в суборенду на строк, що не перевищує дію цього договору;

- внаслідок укладання Договору, в якому передбачено право орендаря здавати майно в суборенду, відбулось суттєве обмеження конкурентоспроможності інших суб'єктів господарювання, зокрема публічного акціонерного товариства «Юніон Стандарт Банк» (далі, ПАТ «Юніон Стандарт Банк») та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 (далі, ФОП ОСОБА_7.) на ринку частин приміщення для цілей організації комплексного обслуговування пасажирів без об'єктивно виправданих на те причин;

- у подальшому, ТОВ «Аерохендлінг» укладено 6 договорів суборенди, зокрема з КГРТУ ПАТ КБ «Приватбанк», Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_8 (далі, ФОП ОСОБА_8.), Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_9 (далі, ФОП ОСОБА_9.), Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_10 (далі, ФОП ОСОБА_13.), Товариством з обмеженою відповідальністю «Кофе бар плюс» (далі, ТОВ «Кофе бар плюс»), Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_11 (далі, ФОП ОСОБА_11.), причому жоден із зазначених суб'єктів господарювання не відповідає умовам конкурсу, які були встановлені Аеропортом (досвід роботи, фінансові гарантії виконання умов договору тощо), більшість є новоствореними фізичними особами-підприємцями, окремі з яких на момент проведення конкурсу навіть не здійснювали господарської діяльності;

- наведене свідчить про те, що внаслідок антиконкурентних узгоджених дій Аеропорту і ТОВ «Аерохендлінг» останнє отримало змогу в односторонньому порядку, без будь-яких законодавчо визначених процедур допускати на ринок будь-яких суб'єктів господарювання, які за інших обставин не відповідали мінімальним конкурсним критеріям/умовам, а відтак і умовам конкурсу, що суттєво впливає на обмеження конкурентоспроможності інших суб'єктів господарювання, що теж бажають здійснювати діяльність на відповідному ринку (або вже здійснюють, доклавши зусиль та напрацювавши досвід для того, щоб у конкурентній боротьбі здобути право оренди державного майна), без об'єктивно виправданих на те причин;

- зазначеними суб'єктами господарювання (суборендарями) перераховувались суми у більшому розмірі порівняно із зазначеними у договорах (специфікаціях), що призвело до зменшення конкурентоспроможності інших суб'єктів господарювання, зокрема тих, які відповідно до укладених договорів мають здійснювати діяльність в Аеропорту (ПАТ «Юніон Стандарт Банк», ФОП ОСОБА_7 тощо) з огляду на нерівні умови входження на ринок;

- орендні платежі, які сплачували суборендарі на користь ТОВ «Аерохендлінг», перевищували суми, визначені у договорах. При цьому, для ТОВ «Кофе бар плюс» і ФОП ОСОБА_12 у відповідний період індексація не застосовувалась (сума до сплати не змінювалась), тоді як для ФОП ОСОБА_9 і ФОП ОСОБА_10 індексація застосовувалась (збільшувалась сума до сплати);

- вищенаведені обставини свідчать, що внаслідок антиконкурентних узгоджених дій Аеропорту і ТОВ «Аерохендлінг» останнє отримало змогу в односторонньому порядку непропорційно змінювати/коригувати вартість орендної плати суборендарів по відношенню один до одного, що суттєво впливає на обмеження конкурентоспроможності суб'єктів господарювання на відповідному ринку без об'єктивно виправданих на те причин.

Предметом спору у даній справі є матеріально-правові вимоги ТОВ «Аерохендлінг» та Аеропорту до Київського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України про визнання недійсним рішення адміністративної колегії Відділення від 14.04.2016 №20 «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу».

Позовні вимоги позивача та третьої особи, як уже зазначалося вище, обґрунтовані тим, що відповідач не довів факт вчинення ТОВ «Аерохендлінг» та Аеропортом порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються суттєвого обмеження конкурентоспроможності інших суб'єктів господарювання на ринку частин приміщень для цілей організації комплексного обслуговування пасажирів (у тому числі розміщення автоматів з продажу снекової продукції, гарячих напоїв) без об'єктивно виправданих на те причин шляхом укладення угоди від 16.04.2015 №495, в якій у пункті 6.5. передбачено право здавати майно в суборенду.

Колегія суддів, враховуючи, що суб'єкт оскарження рішення Антимонопольного комітету має можливість оскаржити відповідне рішення лише в частині, що стосується саме такого суб'єкта, у зв'язку з чим суд розглядає позов позивача про скасування Рішення АМКУ в частині висновків Відділення щодо ТОВ «Аерохендлінг» та, відповідно, позов третьої особи - в частині висновків щодо ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль», вважає позовні вимоги ТОВ «Аерохендлінг» та Аеропорту обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а висновки суду першої інстанції, викладені в оскарженому рішенні, безпідставними з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ТОВ «Аерохендлінг» звернулось до Аеропорту із заявою від 24.11.2014 №12-378 щодо оренди площі в пасажирському терміналі «D» для організації комплексного обслуговування авіапасажирів терміном на 10 років, з правом можливої передачі в суборенду, у разі необхідності.

31.01.2015 Аеропорт звернувся до Міністерства інфраструктури України з листом про надання дозволу щодо передачі в оренду потенційному орендодавцю нерухомого майна загальною площею 157,5 кв.м. у пасажирському терміналі «D» та укладання договорів оренди, в яких Аеропорт виступає орендодавцем. Аеропорт просив Міністерство інфраструктури України погодити його пропозиції до проекту договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності, та надати пропозиції уповноваженого органу управління, які також потрібно зазначити в договорі.

У відповідь листом №2928/16/10-15 від 16.03.2015 Міністерство інфраструктури України повідомило, що не заперечує щодо передачі в оренду державного нерухомого майна - нежитлових приміщень загальною площею 157,5 кв.м. пасажирського терміналу «D», та запропонувало орендодавцю укласти договір відповідно до Типового договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, додатково передбачивши певні умови, зокрема заборону суборенди, приватизації та переходу права власності на орендоване майно до третіх осіб.

05.03.2015 на сайті Аеропорту та в газеті «Урядовий кур'єр» №43 від 07.03.2015 було розміщено оголошення про намір передати в оренду об'єкти державного майна - частини приміщень для організації комплексного обслуговування авіапасажирів терміном на 10 років на 1-му, 2-му, 3-му поверхах пасажирського терміналу «D» загальною площею 157,5 кв.м., що знаходиться на балансі ДП «МА «Бориспіль».

У державному інформаційному виданні «Відомості приватизації» №12 (861) від 25.03.2015 розміщено оголошення про проведення Аеропортом конкурсу на право укладення договору оренди державного нерухомого майна, а саме:

1) частини приміщень на 1-му, 2-му, 3-му поверхах пасажирського терміналу «D» загальною площею 152,5 кв.м. для цілей організації комплексного обслуговування пасажирів (в тому числі розміщення автоматів з продажу снекової продукції та гарячих напоїв), зі стартовою орендною платою за базовий місяць 137 658,95 грн. (без ПДВ) (Лот 1);

2) частини приміщень на 1-му, 3-му поверхах пасажирського терміналу «D» загальною площею 5,0 кв.м. для цілей розміщення банкоматів зі стартовою орендною платою за базовий місяць 9 600,00 грн. (без ПДВ) (Лот 2).

Іншими умовами Лоту 1, згідно з розміщеним оголошенням, були: наявність у потенційного орендаря сертифікатів відповідності забезпечення обслуговування пасажирів; наявність у потенційного орендаря укладених з авіакомпаніями договорів або попередніх договорів на харчування пасажирів при затримці авіарейсів в аеропорту; наявність досвіду роботи в міжнародних аеропортах протягом строку не менше трьох років; наявність у потенційного орендаря фінансової можливості виконання умов договору: чистий дохід від реалізації продукції потенційним орендарем за кожний з двох попередніх років - не менше 25 млн. грн. на рік, що підтверджено фінансовою звітністю за останні 2 роки; прибутковість діяльності потенційного орендаря за попередні 2 роки, підтверджена фінансовою звітністю за останні 2 роки; внесення потенційним орендарем авансу - гарантії укладення договору в сумі 2,3 млн. грн.

Іншими умовами Лоту 2, згідно з розміщеним оголошенням, були: наявність у потенційного орендаря договору з підприємствами, що мають сертифікати відповідності забезпечення обслуговування пасажирів; наявність у потенційного орендаря фінансової можливості виконання умов договору: прибутковість діяльності потенційного орендаря за попередні 2 роки, підтверджена фінансовою звітністю за останні 2 роки; внесення потенційним орендарем авансу - гарантії укладення договору в сумі 0,1 млн. грн.

Судом встановлено, що в період з 26.03.2015 по 08.04.2015 включно до Аеропорту надійшло 4 конверти з конкурсними пропозиціями:

- Лот 1: від ТОВ «До Енд Ко» і ТОВ «Аерохендлінг»;

- Лот 2: КГРУ ПАТ «КБ «Приватбанк» і ПАТ «Юніон Стандарт Банк».

Так, заявою від 07.04.2015 №12-686 ТОВ «Аерохендлінг» повідомило Аеропорт про участь у конкурсі на право оренди частини приміщень на 1-му, 2-му та 3-му поверхах пасажирського терміналу «D» загальною площею 152,5 кв.м. (Лот 1) та надало документи, що підтверджують відповідність ТОВ «Аерохендлінг» умовам конкурсу.

Після розкриття конкурсних пропозицій пропозицію ТОВ «Аерохендлінг» визнано такою, що відповідає умовам конкурсу, а конкурсну пропозицію ТОВ «До Енд Ко» відхилено у зв'язку з відсутністю копій договорів з авіакомпаніями (або попередніх договорів) на харчування пасажирів при затримці рейсів в аеропорту, не наданні підтвердження досвіду роботи в міжнародних аеропортах протягом строку не менше трьох років та ненадання підтвердження внесення авансу - гарантії укладення договору.

Відтак, ТОВ «Аерохендлінг» залишилось єдиним претендентом, конкурсні пропозиції якого визнано такими, що відповідають умовам конкурсу, і 16.04.2015 Аеропортом (орендодавець) і ТОВ «Аерохендлінг» (орендар) укладено Договір оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності № 495 (далі, Договір).

Згідно пункту 6.5. Договору орендар має право здавати майно в суборенду. При цьому строк надання майна у суборенду не може перевищувати терміну дії Договору.

Відповідач вказує, що умова пункту 6.5. Договору була включена до нього всупереч забороні Міністерства інфраструктури України, викладеній у листі від №2928/16/10-15 від 16.03.2015.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд погодився із висновком Відділення, що умова Договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності № 495 від 16.04.2015 про право здавати майно в суборенду є наслідком узгоджених дій позивача та третьої особи.

Проте, колегія суддів вважає, що вказаний висновок не ґрунтується на нормах матеріального права, враховуючи наступне.

Так, у відповідності до статті 5 Закону України «Про захист економічної конкуренції» узгодженими діями є укладення суб'єктами господарювання угод у будь-якій формі, прийняття об'єднаннями рішень у будь-якій формі, а також будь-яка інша погоджена конкурентна поведінка (діяльність, бездіяльність) суб'єктів господарювання.

Із наведеної норми випливає, що ознакою узгоджених дій є наявність спільного та вільного волевиявлення суб'єктів господарювання на вчинення відповідних погоджених дій.

Згідно зі статтею 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до статті 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» фізичні та юридичні особи, які бажають укласти договір оренди, направляють заяву, проект договору оренди, а також інші документи згідно з переліком, що визначається Фондом державного майна України (далі - матеріали), відповідному орендодавцеві, зазначеному у статті 5 цього Закону; у разі надходження до орендодавця заяви про оренду цілісного майнового комплексу підприємства, його структурного підрозділу, нерухомого майна, а також майна, що не увійшло до статутного (складеного) капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), орендодавець, за умови відсутності заборони на передачу майна в оренду, у п'ятиденний строк після дати реєстрації заяви надсилає копії матеріалів органу, уповноваженому управляти відповідним майном; орган, уповноважений управляти державним майном, розглядає подані йому матеріали і протягом п'ятнадцяти днів після їх надходження надсилає орендодавцеві висновки про умови договору оренди або про відмову в укладенні договору оренди.

Частиною 4 статті 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» встановлено, що орендодавець протягом п'яти днів після погодження умов договору оренди з органом, уповноваженим управляти відповідним майном (у випадках, передбачених цим Законом, - органом Антимонопольного комітету України), а в разі якщо заява про оренду майна не потребує узгодження (щодо оренди окремого індивідуально визначеного майна, крім нерухомого), протягом 15 днів після дати її реєстрації розміщує в офіційних друкованих засобах масової інформації та на веб-сайтах орендодавців оголошення про намір передати майно в оренду або відмовляє в укладенні договору оренди і повідомляє про це заявника; протягом 10 робочих днів після розміщення оголошення орендодавець приймає заяви про оренду відповідного майна; протягом трьох робочих днів після закінчення строку приймання заяв орендодавець своїм наказом ухвалює рішення за результатами вивчення попиту на об'єкт оренди. У разі якщо подано лише одну заяву, конкурс на право оренди не проводиться і договір оренди укладається із заявником. У разі надходження двох і більше заяв орендодавець оголошує конкурс на право оренди.

Відповідно до частини 6 статті 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» у разі визначення орендаря на конкурсних засадах орендодавець надсилає копії проекту договору та інших матеріалів відповідним органам, зазначеним у частині другій цієї статті, у п'ятиденний термін після дати затвердження результатів конкурсу.

Згідно з пунктами 1, 2 та 4 Порядку проведення конкурсу на право оренди державного майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.08.2011 №906 (далі, Порядок): він визначає процедуру проведення конкурсу на право оренди державного майна, зокрема цілісних майнових комплексів державних підприємств, установ, організацій, їх структурних підрозділів (філій, цехів, дільниць), нерухомого майна (будівель, споруд, нежитлових приміщень) та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває у державній власності; конкурс на право оренди об'єкта (далі - конкурс) оголошується орендодавцем; оголошення про конкурс щодо цілісних майнових комплексів підприємств, організацій, їх структурних підрозділів та нерухомого майна площею 100 кв. метрів і більше або такого, що перебуває на балансі морського, річкового порту, аеропорту, публікується в газеті «Відомості приватизації» та за рішенням орендодавця в інших виданнях. Оголошення щодо інших об'єктів розміщуються в газеті «Відомості приватизації» та/або в республіканських Автономної Республіки Крим, обласних, міських у мм. Києві і Севастополі виданнях за місцем розташування об'єктів оренди. Оголошення про конкурс також оприлюднюється на веб-сайтах орендодавців. Оголошення публікується не пізніше ніж за 20 календарних днів до дати проведення конкурсу. Особи, які під час вивчення попиту виявили заінтересованість в оренді об'єкта, письмово повідомляються орендодавцем про проведення конкурсу і необхідність подання письмових пропозицій відповідно до оголошення про конкурс. У разі коли орган, уповноважений управляти державним майном, протягом установленого законодавством строку не надав висновків (пропозицій) щодо умов оренди, орендодавець у триденний строк після опублікування оголошення про конкурс рекомендованим листом повідомляє такому органу про умови конкурсу.

Відповідно до пункту 5 Порядку інші умови включаються до умов конкурсу з урахуванням пропозицій органу, уповноваженого управляти відповідним державним майном.

Згідно з пунктом 30 Порядку орендодавець протягом 15 днів після затвердження результатів конкурсу надсилає рекомендованим листом або вручає під розписку особисто переможцю конкурсу (уповноваженій ним особі) проект договору оренди. Переможець конкурсу або уповноважена ним особа після отримання проекту договору протягом п'яти робочих днів особисто повертає орендодавцю підписаний проект договору оренди. Умови договору оренди повинні враховувати істотні умови, визначені у статті 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», та включати орендну плату, запропоновану переможцем конкурсу, а також пропозиції переможця конкурсу, подані ним для участі в конкурсі.

Отже, вищезазначені норми Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та Порядку, які, в розмінні статті 4 Цивільного кодексу України є актами цивільного законодавства, обмежують принцип свободи договору та визначення умов договору оренди на розсуд сторін.

Так, в силу вказаних актів цивільного законодавства, Аеропорт як орендодавець державного майна:

- повинен у разі надходження від потенційного орендаря заявки на оренду, крім випадку, коли існує пряма заборона на передачу такого майна в оренду, розпочати відповідну процедуру укладення договору оренди державного майна;

- не може вільно вибирати контрагента, оскільки орендар визначається за конкурсною процедурою, яка проводиться у відповідності до норм Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та Порядку;

- обмежений у визначені умов договору оренди, оскільки такий договір повинен відповідати Типовому договору, що затверджений Фондом державного майна України, а також має враховувати пропозиції переможця конкурсу, подані ним для участі в конкурсі.

Як свідчать матеріали справи, пропозиція ТОВ «Аерохендлінг» (додаток до заяви від 07.04.2015 №2-686), яка подавалася для участі у конкурсі на право оренди нерухомого майна, містила умову щодо передачі майна в суборенду на строк, що не перевищує строку дії договору оренди, та за ціну не більше ніж визначено договором оренди.

Отже, оскільки в силу приписів пункту 30 Порядку умови договору оренди, який укладався між ТОВ «Аерохендлінг» та Аеропортом за результатами конкурсу на право оренди нерухомого майна, повинні були враховувати пропозицію ТОВ «Аерохендлінг» щодо права на передачу майна в суборенду, укладення та включення до Договору №495 умови щодо права передавати майно в суборенду не є наслідком спільного та вільного волевиявлення обох сторін, а отже й узгодженими діями (поведінкою) сторін, що свідчить про відсутність порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій.

Крім того, наведена вище процедура передачі державного майна в оренду свідчить, що Аеропорт вчиняв односторонні дії (приймав заявку, надсилав матеріали на погодження до уповноваженого органу, оголошував конкурс та визначав його умови, здійснював публікацію оголошення, приймав заяви щодо оренди майна та здійснював їх оцінку на відповідність умовам конкурсу, приймав рішення за результатами конкурсу, готував проект договору оренди та надсилав його переможцю конкурсу). При цьому, слід зазначити, що односторонні дії Аеропорту, що стосуються передачі майна в оренду, не можуть кваліфікуватись як узгоджені дії.

Посилання відповідача на те, що умова пункту 6.5. Договору була включена до нього всупереч забороні Міністерства інфраструктури України, викладеній у листі від №2928/16/10-15 від 16.03.2015, не приймаються судом до уваги з огляду на наступне.

Так, лист Аеропорту до Міністерства інфраструктури України від 31.01.2015 про надання дозволу щодо передачі в оренду потенційному орендодавцю нерухомого майна загальною площею 157,5 кв.м. у пасажирському терміналі «D» та укладання договорів оренди був отриманий Міністерством 02.02.2015, про що свідчить вхідний штемпель останнього на вказаному листі (том 3, а.с. 5).

Відповідно до частини 3 статті 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» Міністерство інфраструктури України повинно було розглянути подані йому Аеропортом матеріали і протягом п'ятнадцяти днів після їх надходження надіслати орендодавцеві висновки про умови договору оренди або про відмову в укладенні договору оренди.

Водночас, за змістом частини 3 статті 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» якщо орендодавець не одержав у встановлений термін висновків органу, уповноваженого управляти державним майном (Міністерства інфраструктури України), дозволу, відмови, укладення договору оренди вважається з цими органами погодженим.

Як вбачається із матеріалів справи, Міністерство інфраструктури України протягом п'ятнадцяти днів, тобто до 17.02.2016, не надало ДП МА «Бориспіль» відповіді на лист від 31.01.2015 №01-22/1-90. Відповідь Міністерства інфраструктури України відносно матеріалів щодо оренди державного майна датована 16.03.2016, тобто після спливу 15-ти денного строку, встановленого Законом України «Про оренду державного та комунального майна».

Таким чином, враховуючи вимоги частини 3 статті 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», вважається, що Міністерство інфраструктури України погодило укладення договору оренди без будь-яких обмежень, при цьому пропозиції Міністерства інфраструктури України щодо умов договору оренди, які надані з порушенням встановлених законом строків, не змінюють та не відміняють погодження, яке виникло внаслідок принципу мовчазної згоди.

Отже, у даному випадку висновок суду першої інстанції про обов'язковість пропозицій Міністерства інфраструктури України щодо умов договору оренди про заборону суборенди не відповідає нормам статті 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Також, апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо непогодження «інших умов конкурсу» з Міністерством інфраструктури України.

Як уже зазначалося вище, відповідно до пункту 5 Порядку інші умови включаються до умов конкурсу з урахуванням пропозицій органу, уповноваженого управляти відповідним державним майном.

Пунктом 2 Порядку визначено, що конкурс на право оренди державного майна проводить конкурсна комісія (далі, Комісія), що утворюється орендодавцем.

Відповідно до пункту 8 Порядку до складу Комісії входять представники орендодавця та органу, уповноваженого управляти відповідним державним майном.

Згідно з пунктом 10 Порядку основними завданнями комісії є, зокрема, визначення умов та строку проведення конкурсу.

При цьому, нормами Порядку чи іншими нормативно-правовими актами не визначено іншої форми та порядку прийняття рішень, надання пропозицій або погоджень умов конкурсу з органом, уповноваженого управляти відповідним державним майном, окрім як на засіданні Комісії.

Відповідно до наказу в.о. генерального директора ДП МА «Бориспіль» від 24.11.2014 №01-07-1159 «Про створення колегіальних органів» (із змінами, внесеними наказом від 26.01.2015 №01-07-23), створено комісію з проведення конкурсу на право оренди державного нерухомого та рухомого майна ДП МА «Бориспіль». Пунктом 3.1. зазначеного наказу затверджений склад комісії, до якого серед інших членів входить представник органу, уповноваженого управляти майном (Міністерства інфраструктури України).

Комісією з проведення конкурсу на право оренди державного нерухомого (до 200 кв. м.) та рухомого майна ДП МА «Бориспіль» шляхом голосування було прийнято рішення щодо доповнення умов конкурсу розділом «Інші умови».

До складу комісії, крім представників ДП МА «Бориспіль», входив також головний спеціаліст відділу структурних перетворень та договірної роботи Департаменту державної власності Міністерства інфраструктури України, якого було призначено Мінінфраструктури України відповідним вихідним листом від 16.03.2015 № 2928/16/10-15.

Враховуючи вищевикладене, «інші умови конкурсу» були погоджені з Міністерством інфраструктури України, оскільки до Комісії з проведення конкурсу входив представник Міністерства інфраструктури України.

Щодо посилань Відділення та суду першої інстанції на дискримінаційність «інших умов конкурсу» слід зазначити наступне.

Судом встановлено, що одночасно із оскарженим у даній справі Рішенням АМКУ №20, яким визнано позивача та третю особу такими, що вчинили антиконкурентні узгоджені дії, Відділенням було прийнято рішення №19 від 14.04.2016 в іншій справі №905/44-р-02-05-15, яка також стосувалася дій Аеропорту з передачі в оренду приміщень пасажирського терміналу «D» загальною площею 157,5 кв.м.

Рішенням АМКУ №19 від 14.04.2016 у справі №905/44-р-02-05-15 визнано, що:

- Державне підприємство «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» займає монопольне (домінуюче) становище на ринку частин приміщень, які відповідно до статті 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» підприємство має право передавати в оренду, як таке, що на цьому ринку не має жодного конкурента;

- визнано дії Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль», які полягають у включенні до умов конкурсу на право оренди об'єктів державного майна - частин приміщень для організації комплексного обслуговування пасажирів (в тому числі для розміщення автоматів з продажу снекової продукції та гарячих напоїв) терміном на 10 років на 1-му, 2-му та 3-му поверхах пасажирського терміналу «D» загальною площею 157,5 кв.м. (2 Лоти) вимог, що не передбачені діючими нормативно-правовими актами та мають дискримінаційний характер, порушенням, передбаченим пунктом 2 статті 50, пунктом 7 частини другої статті 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції» у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку частин приміщень, які відповідно до статті 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» підприємство має право передавати в оренду, шляхом створення перешкод доступу на цей ринок інших суб'єктів господарювання.

Отже, обставини, зокрема, щодо дискримінаційного характеру включених Аеропортом до умов конкурсу на право оренди об'єктів державного майна «інших умов» досліджувались АМКУ у справі №905/44-р-02-05-15, за що Аеропорт, відповідно, було притягнуто до відповідальності за зловживання монопольним (домінуючим) становищем.

Вказане Рішення АМКУ №19 було окремо оскаржене ТОВ «Аерохендлінг» та Аеропортом в судовому порядку (справа №910/11096/16).

За результатами розгляду справи №910/11096/16 постановою Київського апеляційного господарського суду від 25.01.2017, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 25.04.2017 у справі №910/11096/16, визнано недійсним рішення Київського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України №19 від 14.04.2016 у справі №905/44-р-02-05-15.

Вказаною постановою Київського апеляційного господарського суду від 25.01.2017 у справі №910/11096/16 встановлено, що визначені ДП МА «Бориспіль» та Міністерством інфраструктури України «Інші умови конкурсу» повністю відповідали нормам чинного законодавства, звичаям ділового обороту та не були дискримінаційними для потенційних орендарів.

Відповідно до частини 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою №48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою №28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Відтак, преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Таким чином, посилання суду першої інстанції в оскарженому рішенні на те, що додаткові умови конкурсу були необґрунтованими, носили дискримінаційний характер по відношенню до потенційних учасників конкурсу, є безпідставними, оскільки вказаним діям третьої особи була надана оцінка під час вирішення справи №910/11096/16, обставини, встановлені у якій щодо відповідності «Інших умов конкурсу» нормам чинного законодавства, звичаям ділового обороту та не були дискримінаційними для потенційних орендарів, є преюдиційними та не підлягають повторному доведенню під час вирішення даної справи.

Колегія суддів також зазначає, що посилання відповідача у справі №910/9240/16 на певні процедурні порушення, а саме, неврахування Аеропортом пропозицій Міністерства інфраструктури України, не погодження Аеропортом інших умов конкурсу з Міністерством інфраструктури України, були також відхилені судом під час вирішення Київським апеляційним господарським судом спору у справі №910/11096/16 за позовом ТОВ «Аерохендлінг» та Аеропорту до Відділення про визнання недійсним Рішення АМКУ №19 від 14.04.2016 у справі № 905/44-р-02-05-15.

Направляючи справу №910/9240/16 на новий розгляд, касаційний суд зазначив, що суду необхідно дослідити, зокрема, яким чином Відділенням було визначено частку Аеропорту на ринку частин приміщень, які він може передавати в оренду; дослідити питання наявності на названому ринку Фонду державного майна України та/або його регіонального відділення, а також інших суб'єктів господарювання, що одержали в оренду відповідне нерухоме майно за договорами, що передбачають можливість суборенди (як від Аеропорту, так і від Фонду державного майна України та/або його регіонального відділення); встановити межу та дослідити правильність розмежування (правильність правової кваліфікації) Відділенням дій Аеропорту з передачі в оренду нерухомого майна ТОВ «Аерохендлінг» як зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку шляхом створення перешкод доступу на цей ринок інших суб'єктів господарювання (пункт 2 статті 50, пункт 7 частини другої статті 13 Закону №2210; рішення адміністративної колегії Відділення від 14.04.2016 №19 «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу») та як антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються суттєвого обмеження конкурентоспроможності інших суб'єктів господарювання на ринку без об'єктивно виправданих на те причин шляхом укладення угоди від 16.04.2015 №495, в якій передбачено право здавати майно в суборенду (пункт 1 статті 50, пункт 8 частини другої статті 6 Закону №2210; рішення адміністративної колегії Відділення від 14.04.2016 №20 «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу»).

Відповідно до частини 1 статті 111-12 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Враховуючи вказівки Вищого господарського суду України, колегія суддів зазначає наступне.

Вищевказані питання, на які звернув увагу Вищий господарський суд України, також були предметом дослідження у справі №910/11096/16 за позовом ТОВ «Аерохендлінг» та Аеропорту до Відділення про визнання недійсним Рішення АМКУ №19 від 14.04.2016 у справі № 905/44-р-02-05-15.

Так, постановою Київського апеляційного господарського суду від 25.01.2017, якою визнано недійсним рішення Київського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України №19 від 14.04.2016 у справі №905/44-р-02-05-15, встановлено наступне:

- Відділення з порушенням норм матеріального права визначило товар щодо якого визначалось монопольне становище, а також товарні межі;

- Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській області (далі, РВ ФДМУ) має право на передачу в оренду нерухомого майна, що належить ДП МА «Бориспіль» без обмеження за площею, а отже, являється продавцем товару (право передачі в оренду державного майна).

- загальна площа терміналів «В», «F» та «D» ДП МА «Бориспіль», відповідно до свідоцтв про право власності на нерухоме майно, становить 163 338,4 кв.м. При цьому, загальна площа будівлі пасажирського терміналу «D» складає 109 054,2 кв.м. Відповідачу повідомлялося, що РВ ФДМУ відповідно до укладених договорів оренди нерухомого майна передано в оренду суб'єктам господарювання 7 793,33 кв.м. частин приміщень, що знаходяться в терміналі «D». Частина договорів, укладених РВ ФДМУ з суб'єктами господарювання, передбачає право орендаря на передачу орендованого майна в суборенду, що значно розширює перелік товарів. Зокрема, РВ ФДМУ укладено 13 договорів оренди приміщень в терміналі «D» з ТОВ «Росінтер Аеро Україна» (в подальшому змінено назву на ТОВ «Аеро Ресторантс») загальною площею 2 541,3 кв.м., якими передбачено право передачі орендованого майна в суборенду. На підставі договорів суборенди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності, укладених між ТОВ «Аеро Ресторантс» та ТОВ «Шоколадниця України», останнє отримало в суборенду частини приміщень терміналу «D» загальною площею 840,0 кв.м..

- листом від 28.11.2014 ДП МА «Бориспіль» повідомляло ТОВ «Аерохендлінг» про можливість надання в оренду частин приміщень в терміналі «D» загальною площею 1055,8 кв.м.. Враховуючи, що ДП МА «Бориспіль» проводився Конкурс на передачу в оренду приміщень терміналу «D» загальною площею 157,2 кв.м., а отже, залишалося непереданими в оренду частини приміщень загальною площею 897,8 кв.м.

Отже, обставини, які встановлені судовим рішенням у справі №910/11096/16, що набрало законної сили, та є преюдиційними, свідчать про те, що Відділення невірно визначило частку Аеропорту на ринку приміщень, оскільки не встановило присутність на ньому РВ ФДМУ та орендарів, які мають право передавати орендоване майно в суборенду, а також наявності вільних площ в Аеропорту.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що умова Договору оренди щодо права здавати майно в суборенду не впливає на конкурентоспроможність інших суб'єктів господарювання.

У постанові Вищого господарського суду України від 25.04.2017 у справі №910/9240/16 вказано на необхідність дослідження обставин, що стосуються встановлення учасників ринку, інтереси яких було ущемлено внаслідок передачі Аеропортом майна в оренду з можливістю суборенди та яким чином такі були ущемлені.

Згідно з висновком Відділення, викладеному в резолютивній частині Рішення АМКУ №20, ТОВ «Аерохендлінг» та Аеропорт вчинили антиконкурентні узгоджені дії у вигляді суттєвого обмеження конкурентоспроможності інших суб'єктів господарювання на ринку частини приміщень для цілей комплексного обслуговування пасажирів шляхом укладення Договору №495, пунктом 6.5. якого передбачено право здавати майно суборенду.

Такий висновок не ґрунтується на нормах права з огляду на наступне.

По-перше, відсутнє суттєве обмеження конкурентоспроможності інших суб'єктів господарювання на ринку частини приміщень для цілей комплексного обслуговування пасажирів.

Так, під обмеженням конкурентоспроможності суб'єкта господарювання розуміється обмеження можливості реалізовувати на певному ринку товари, які за ціновими та неціновими характеристиками є більш привабливими для споживачів, ніж товари конкурентів.

Відділення визначило, що ринком, на якому відбулося обмеження конкурентоспроможності, є частини приміщень для цілей комплексного обслуговування пасажирів.

Відповідно товаром, який обертається на цьому ринку, є приміщення для цілей комплексного обслуговування.

Як вбачається із матеріалів справи, ТОВ «Аерохендлінг» листом від 16.07.2015 №12-928/1 повідомило, що протягом квітня-липня 2015 року ним було укладено 6 договорів суборенди. Безпосередньо ТОВ «Аерохендлінг» використовувалась частина орендованого майна (що не була передана в суборенду) тільки для надання послуги «Welcome Service», що полягає у супроводженні та наданні додаткових послуг при проходженні пасажирами формальностей при відправленні/прибутті з/до терміналу «D» Аеропорту. При цьому, ТОВ «Аерохендлінг» не здійснювало реалізації продуктів харчування, у тому числі гарячих напоїв, снекової продукції, підакцизних товарів тощо; ТОВ «Аерохендлінг» були укладені такі договори щодо 86% орендованої за результатами проведення Конкурсу площі: з КГРУ ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», ФОП ОСОБА_8, ФОП Рабінович О.А., ФОП ОСОБА_10 і ТОВ «Кофе бар плюс».

Суб'єктами, конкурентоспроможність яких обмежена укладенням вказаних договорів суборенди, Відділенням визнано ФОП ОСОБА_7 (який здобув право оренди майна для розміщення у терміналі «D» автоматів з продажу гарячих напоїв на підставі проведеного із РВ ФДМУ конкурсу) та ПАТ «Юніон Стандарт Банк» (переможцем по Лоту 2).

Водночас, Відділення не врахувало, що ФОП ОСОБА_7 та ПАТ «Юніон Стандарт Банк» не здійснюють діяльності на ринку частини приміщень для комплексного обслуговування пасажирів.

Так, ФОП ОСОБА_7 здійснює діяльність в сфері громадського харчування, а ПАТ «Юніон Стандарт Банк» - в сфері надання банківських послуг.

Отже, дії позивача та третьої особи, які стосувалися укладення Договору №495 з правом передачі майна в суборенду, не могли призвести до обмеження конкурентоспроможності вказаних вище суб'єктів господарювання на ринку частини приміщень для комплексного обслуговування пасажирів, на якому вони не здійснюють господарської діяльності.

Відділенням, під час аналізу матеріалів та документів, наданих ФОП ОСОБА_8, ФОП Рабінович О.А., ФОП ОСОБА_10 і ТОВ «Кофе бар плюс», було встановлено, що жоден із вказаних суб'єктів на момент проведення Конкурсу не відповідав його вимогам (як Лот 1, так і Лот 2), встановленим Аеропортом.

Колегією суддів критично оцінюються вказані твердження Відділення, оскільки суб'єктом, що використовує орендовані приміщення для комплексного обслуговування пасажирів згідно Договору є ТОВ «Аерохендлінг», і саме воно мало відповідати умовам конкурсу, визначеним Аеропортом. У свою чергу, залучення ТОВ «Аерохендлінг» суборендарів на окремі послуги, які є невід'ємною частиною комплексного обслуговування пасажирів, які б не відповідали умовам конкурсу, не є порушенням умов Договору №495 або умов конкурсу на право оренди.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відсутній причино-наслідковий зв'язок між діями ТОВ «Аерохендлінг» та Аеропорту з укладення Договору №495 та умовами, на яких інші суб'єкти господарювання орендують аналогічні приміщення в терміналі «D» аеропорту «Бориспіль», оскільки у відповідності до статті 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендна плата за користування державним майном розраховується на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, що затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 4 жовтня 1995 року №786, а відтак, для всіх суб'єктів господарювання, в тому числі для ТОВ «Аерохендлінг», ФОП ОСОБА_7 та ПАТ «Юніон Стандарт Банк», встановлено рівні умови визначення розміру орендної плати.

Таким чином, передача Аеропортом майна в оренду з правом суборенди не призводить до ущемлення інтересів інших суб'єктів господарювання, в тому числі ФОП ОСОБА_7 та ПАТ «Юніон Стандарт Банк».

Як зазначено у рішенні суду першої інстанції, внаслідок антиконкурентних узгоджених дій Відділенням встановлено, що ТОВ «Аерохендлінг» отримало змогу в односторонньому порядку змінювати та коригувати розмір плати за суборенду майна, що суттєво впливає на обмеження конкурентоспроможності суб'єктів господарювання на відповідному ринку без об'єктивно виправданих на те причин.

Так, місцевий господарський суд зазначив, що відповідно до наведених сум платежів, які сплачували ФОП ОСОБА_8, ФОП ОСОБА_9, ФОП ОСОБА_10 і ТОВ «Кофе бар плюс» на користь ТОВ «Аерохендлінг», всі вони перевищували суми, визначені у договорах як за перший базовий місяць, при цьому, якщо навіть врахувати їх індексацію, то спостерігається таке: для ТОВ «Кофе бар плюс» і ФОП ОСОБА_8, протягом липня-вересня 2015 року індексація не застосовувалась (сума до сплати не змінювалась), тоді як для ФОП ОСОБА_9 і ФОП ОСОБА_10 вона застосовувалась (збільшувалась сума до сплати).

Проте, вказані висновки, на думку колегії суддів, не впливають на кваліфікацію Відділенням дій позивача та третьої особи як антиконкурентних узгоджених з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2, 3 статті 22 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендар має право передати в суборенду нерухоме та інше окреме індивідуально визначене майно (окремі верстати, обладнання, транспортні засоби, нежилі приміщення тощо), якщо інше не передбачено договором оренди. При цьому строк надання майна у суборенду не може перевищувати терміну дії договору оренди. Плата за суборенду цього майна, яку отримує орендар, не повинна перевищувати орендної плати орендаря за майно, що передається в суборенду.

Приписами пункту 13 Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, що затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 4 жовтня 1995 року №786 (далі, Методика №786) встановлено, що розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру місячної орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць.

Аналогічні умови щодо коригування розміру орендної плати на індекс інфляції встановлені у Договорі №495 (пункт 3.3.) та договорах суборенди, що укладені ТОВ «Аерохендлінг».

Згідно з пунктом 3.1. Договору № 495, розмір орендної плати визначається на підставі Методики №786 за базовий місяць розрахунку - жовтень 2014 року.

Відповідно до положень пункту 18 Методики №786 розмір плати за суборенду нерухомого та іншого окремого індивідуально визначеного майна розраховується в порядку, встановленому цією Методикою для розрахунку розміру плати за оренду зазначеного майна. Орендна плата за нерухоме майно, що передається в суборенду, визначається з урахуванням частки вартості такого майна у загальній вартості орендованого майна у цінах, застосованих при визначенні розміру орендної плати, і погоджується з орендодавцем. У разі суборенди приміщення у будівлі, що входить до складу цілісного майнового комплексу, орендна плата за таке приміщення визначається з урахуванням частки вартості такого приміщення у загальній вартості відповідної будівлі та частки вартості зазначеної будівлі у загальній вартості орендованих основних засобів цілісного майнового комплексу. Плата за суборенду майна у частині, що не перевищує орендної плати за майно, що передається в суборенду, сплачується орендарю, який передає в суборенду орендоване ним майно.

Відтак, зміни розміру орендної плати та плати за суборенду майна передбачені Методикою №786, а отже ТОВ «Аерохендлінг» при укладенні договорів суборенди нерухомого майна повинен був встановити плату за суборенду майна з врахуванням індексу інфляції, а такі дії були обумовлені не діями ТОВ «Аерохендлінг», а інфляційними процесами, що відбуваються у державі.

При цьому, колегією суддів встановлено, що розмір плати за суборенду майна, що нарахована ТОВ «Аерохендлінг» не перевищує розміру орендної плати, яка нараховується Аеропортом, що підтверджується наявними в матеріалах справи рахунками Аеропорту та ТОВ «Аерохендлінг» та детально відображено позивачем у апеляційній скарзі.

З огляду на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що дії щодо включення до Договору №495 умови щодо можливості передачі орендованого майна в суборенду не містять ознак антиконкурентних узгоджених дій позивача та третьої особи у вигляді суттєвого обмеження конкурентоздатності інших суб'єктів господарювання на ринку частин приміщень для цілей організації комплексного обслуговування пасажирів.

Статтею 59 Закону України «Про захист економічної конкуренції» передбачено, що підставами для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів Антимонопольного комітету України є неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи; недоведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Перевіривши юридичну оцінку обставин справи №944/86-р-02-05-15 та повноту їх встановлення, колегія суддів дійшла висновку, що Київське обласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України під час розгляду справи неповно з'ясувало обставини, які мають значення для справи, а висновки, що викладені у спірному Рішенні АМКУ, не відповідають її обставинам.

При встановлених обставинах необґрунтованості рішення відповідача щодо вчинення Аеропортом і ТОВ «Аерохендлінг» порушення, передбаченого пунктом 1 статті 50, пунктом 8 частини 2 статті 6 Закону №2210 «Про захист економічної конкуренції» у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються суттєвого обмеження конкурентоспроможності інших суб'єктів господарювання на ринку частин приміщень для цілей організації комплексного обслуговування пасажирів (у тому числі розміщення автоматів з продажу снекової продукції, гарячих напоїв) без об'єктивно виправданих на те причин шляхом укладення угоди від 16.04.2015 №495, в якій у пункті 6.5. передбачено право здавати майно в суборенду, відсутні правові підстави для накладення на ТОВ «Аерохендлінг» та ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» штрафів за порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

Враховуючи вищезазначене, рішення Київського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 14.04.2016 №19 у справі №944/86-р-02-05-15 «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу» має бути визнане недійсним.

З огляду на таке, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Аерохендлінг» та Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 104 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи.

З огляду на викладені вище обставини, з урахуванням положень пункту 3 частини 1 статті 104 Господарського процесуального кодексу України, колегія апеляційного суду дійшла висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2017 у справі №910/9240/16 підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог позивача та третьої особи. Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Аерохендлінг» та Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» підлягають задоволенню в повному обсязі.

Розподіл господарських витрат здійснено у відповідності до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 102, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Аерохендлінг» та Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2017 у справі №910/9240/16 задовольнити.

Рішення Господарського суду міста Києва від 13.07.2017 у справі №910/9240/16 скасувати.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Аерохендлінг» задовольнити.

Позовні вимоги третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» задовольнити.

Визнати недійсним рішення Київського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України №20 від 14.04.2016 у справі № 944/86-р-02-05-15.

Стягнути з Київського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (03035, м. Київ, вул. Митрополита Василя Липківського, 45, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Аерохендлінг» (08300, Київська область, м. Бориспіль, Аеропорт, ) витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви в сумі 1 378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн. 00 коп. та витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1 515 (одна тисяча п'ятсот п'ятнадцять) грн. 80 коп.

Стягнути з Київського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (03035, м. Київ, вул. Митрополита Василя Липківського, 45, ) на користь Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» (08307, Київська область, м. Бориспіль, ) витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви в сумі 1 378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн. 00 коп. та витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1 515 (одна тисяча п'ятсот п'ятнадцять) грн. 80 коп.

Видати накази. Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва відповідно до вимог процесуального законодавства.

Матеріали справи №910/9240/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді А.Г. Майданевич

А.І. Тищенко