ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2017 року Справа № 908/3020/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Коробенка Г.П.- головуючого (доповідача),
Алєєвої І.В., Кравчука Г.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали касаційної скарги Дочірнього підприємства "Трансгарант - Україна"
на постановуДонецького апеляційного господарського суду від 15.03.2017
у справі№908/3020/16 Господарського суду міста Запорізької області
за позовомДочірнього підприємства "Трансгарант - Україна"
доПублічного акціонерного товариства "Запорізький металургійний комбінат "Запоріжсталь"
простягнення 29' 202,75 грн.
У судовому засіданні взяли участь представники:

від позивача: Дерлюк В.Д. (адвокат, угода від 26.12.2016);

від відповідача: Барков С.Є. (адвокат, договір від 14.07.2017);

Чепуріна Л.В. (представник за дов. від 29.12.2016);

В С Т А Н О В И В:

Дочірнє підприємство "Трансгарант - Україна" (далі - позивач) звернулося до господарського суду Запорізької області з позовом про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Запорізький металургійний комбінат "Запоріжсталь" (далі - відповідач) заборгованості в розмірі 29 202,75 грн.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 30.01.2017, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 15.03.2017, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Дочірнє підприємство "Трансгарант - Україна" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить постанову у справі скасувати та скерувати справу на новий розгляд до апеляційної інстанції. Скаржник вважає, що прийняття постанови апеляційним судом без відкладення розгляду справи за усним клопотанням представника позивача призвело до порушення судом статей 43, 47, 101 Господарського процесуального кодексу України.

У відзиві ПАТ "Запоріжсталь" просить оскаржувані судові акти залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

19.10.2017 року від ПАТ "Запоріжсталь" надійшло клопотання про забезпечення проведення судового засідання в режимі відеоконференції, яке було задоволено ухвалою Вищого господарського суду України від 19.10.2017 року.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права при винесенні оскаржуваної постанови, знаходить необхідним в задоволенні касаційної скарги відмовити, враховуючи наступне.

З матеріалів справи слідує, що 15.02.2013 між Відкритим акціонерним товариством "Запоріжсталь", найменування якого змінено на Публічне акціонерне товариство "Запорізький металургійний комбінат "Запоріжсталь", (далі - клієнт) та Дочірнім підприємством "Трансгарант - Україна" (далі - експедитор) було укладено договір транспортно - експедиторського обслуговування № 20/2013/417 (далі - Договір) за умовами якого відповідач доручає, а позивач, в порядку та на умовах даного договору зобов'язується, за дорученням клієнта, за плату (винагороду) та за його рахунок надати клієнту послуги, передбачені п. 1.2 даного договору (п. 1.1 договору).

Згідно з пунктом 1.2 договору, на умовах даного договору, позивач, на підставі письмових заявок відповідача, зобов'язується надати відповідачу транспортно - експедиторські послуги з організації та оплати перевезення вантажу відповідача по залізничним коліям України та країн СНД у власних (орендованих) вагонах або вагонах що знаходяться під керуванням експедитора на інших законних підставах (надалі - вагони експедитора).

У додатку № 62 від 18.09.2015 до договору транспортно - експедиторського обслуговування № 20/2013/417 від 15.02.2013 (далі - Додаток 62) сторони визначили, що, у відповідності до умов даного договору, експедитор надає послуги з надання власних (орендованих) вагонів - окатишевозів (далі - вагони) на маршрутах:

- станція відправлення: ст. Максимовка - Тернопольська, ст. Скалат Львівської залізниці, ст. Негін - Південно - Західної залізниці, ст. Терни, ст. Рядова, ст. Інгулець, Придніпровської залізниці.

- станція призначення: ст. Запоріжжя - Ліве, Кушугум Придніпровської залізниці.

Вантаж - вапняк для флюсування, флюси, камінь вапняковий, окатиші, залізничну сировину.

У пункті 2.4 Додатку 62 сторони визначили, що експедитор за свій рахунок організовує проведення планових видів ремонту (деповський та капітальний).

Пунктом 2.5 Додатку 62 визначено, що поточний ремонт проводиться експедитором. Клієнт відшкодовує експедитору всі понесені витрати, пов'язані з проведенням ремонтних робіт.

Підставою заявлених вимог визначено те, що залізницею на замовлення позивача виконані ремонтні роботи загальною вартістю 29 202,75 грн, які мають бути, проте не відшкодовані відповідачем всупереч п. 2.5. Додатку 62 до Договору.

Відповідно до приписів ст. 9 Закону України "Про транспортно - експедиторську діяльність", за договором транспортного експедирування, одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта), виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

У статті 509 ЦК України, визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 510 ЦК України, сторони у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Апеляційним судом встановлено, що сторони не передбачили в договорі порядок надання таких додаткових послуг, як ремонтні роботи, розмір плати за ці послуги та порядок розрахунків.

Згідно п.п. 4.2., 4.3. Правил експлуатації власних вантажних вагонів (далі - "Правила") при перебуванні власних вантажних вагонів на коліях загального користування їх технічне обслуговування проводиться так само, як і для вагонів інвентарного парку залізниць. Планові види ремонту (деповський та капітальний, у тому числі з продовженням строку служби) власних вантажних вагонів проводяться на вагоноремонтних підприємствах, атестованих на здійснення зазначеної діяльності. На проведення планових ремонтів власники (орендарі, оператори) вагонів укладають з вагоноремонтним підприємством договір.

Як встановлено господарським судом Запорізької області, у рішенні від 12.09.2016 зі справи № 908/1840/16, яке набрало законної сили, 01.03.2013 між Дочірнім підприємством "Трансгарант - Україна" та Державним підприємством "Придніпровська залізниця" було укладено договір № ПР/В-13497/НЮдч (далі - "Договір технічного обслуговування вагонів") на технічне обслуговування з відчепленням вантажних вагонів, предметом якого є саме технічне обслуговування (ТО) вагонів з відчепленням.

На виконання умов вищезазначеного договору позивачем Публічному акціонерному товариству "Запорізький металургійний комбінат "Запоріжсталь" були надані послуги з організації подачі/здачі вантажних вагонів, а також з організації технічного обслуговування вантажних вагонів. Однак, зазначені послуги, згідно з п. 2.4 "Положення про систему технічного обслуговування та ремонту вантажних вагонів, допущених до обігу на залізничні колії загального користування у міжнародному сполученні" є саме технічним обслуговуванням (ТО) вагонів з відчепленням, а не проведенням поточних ремонтів вагонів, які, до того ж, не замовлялись відповідачем та не узгоджувались у договорі.

Відтак апеляційний суд, оцінивши наявні в матеріалах справи документи, визнав, що не є тотожними поняття "Технічне обслуговування" (яке було проведено стосовно спірних вагонів) та - "Поточний ремонт" (про який йдеться у пункті 2.5. Додатку 62).

Крім того, визначені в договорі технічного обслуговування вагонів роботи виконувались не позивачем, а Укрзалізницею, яка не є стороною договору, тому відповідач не повинен їх оплачувати. Оскільки надані позивачем послуги з технічного обслуговування не є ремонтними роботами в розумінні п. 2.5 додаткової угоди № 62 від 18.09.2015 до договору транспортно-експедиторського обслуговування № 20/2013/417 від 15.02.2013, апеляційний суд вмотивовано підтримав висновки суду першої інстанції про відмову у задоволені заявлених вимог.

Щодо доводів касаційної скарги, то вони не можуть стати підставою для скасування постанови у справі, оскільки спростовуються матеріалами справи та встановленими судами обставинами спору.

Як вбачається з тексту оскаржуваної постанови, представником позивача дійсно було заявлено усне клопотання про відкладення розгляду справи, однак його було відхилено колегією суддів з підстав необґрунтованості.

За приписами статті 77 Господарського процесуального кодексу України господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Отже, суд в кожному конкретному випадку самостійно визначається з тим, чи є визначені стороною в заявленому клопотанні обставини такими, що унеможливлюють вирішення судового спору у цьому судовому засіданні.

В даному випадку апеляційним судом не було виявлено, а позивачем не було обґрунтовано підстав для відкладення розгляду спору.

З огляду на викладене, доводи касаційної скарги не спростовують висновків, викладених в оскаржуваній постанові, і не можуть бути підставою для її скасування, оскільки вона відповідає чинному законодавству України і обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119 - 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні касаційної скарги відмовити.

Постанову Донецького апеляційного господарського суду від 15.03.2017 у справі №908/3020/16 залишити без змін.

Головуючий суддя: Г.П. Коробенко

Судді: І.В. Алєєва

Г.А. Кравчук