ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2017 року Справа № 904/9732/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Рогач Л.І. - головуючого, доповідача
Алєєвої І.В., Дроботової Т.Б.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут"
на постановуДніпропетровського апеляційного господарського суду від 09.03.2017
у справі№ 904/9732/16
Господарського судуДніпропетровської області
за позовомПублічного акціонерного товариства "Укргазвидобування" в особі філії Газопромислового управління "Шебелинкагазвидобування"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут"
простягнення 4217,28 грн
за зустрічним позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут"
доПублічного акціонерного товариства "Укргазвидобування" в особі філії Газопромислового управління "Шебелинкагазвидобування"
провизнання недійсною з моменту укладання додаткової угоди 4 від 31.03.2016 до договору №ДНЗП01/7ТГ15 від 30.06.2015
за участю представників:
позивачаЗубар О.В.- адвокат договір №УГВ5171/02-17 від 24.04.2017;
відповідачаЗамкова М.О.- адвокат догов. від 09.10.2017;

ВСТАНОВИВ:

25.10.2016 Публічне акціонерне товариство "Укргазвидобування" в особі філії Газопромислового управління "Шебелинкагазвидобування" подало до господарського суду позов про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут" заборгованості у розмірі 3654,90 грн, пені у розмірі 475,14 грн, 3% річних у розмірі 43,74 грн, інфляційних втрат у розмірі 43,50 грн, (всього на суму 4217,28 грн), посилаючись на невиконання відповідачем зобов'язань за договором в частині здійснення своєчасної та повної оплати вартості наданих послуг з транспортування природного газу в квітні 2016 року у відповідності до умов додаткової угоди № 4 від 31.03.2016 до договору № ДНЗП01/7ТГ15 від 30.06.2015.

Відповідач проти позову заперечив, надав до суду зустрічну позовну заяву про визнання недійсною з моменту укладання додаткової угоди 4 від 31.03.2016 до договору № ДНЗП01/7ТГ15 від 30.06.2015 на транспортування природного газу. Обґрунтовуючи зустрічний позов, Товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут" вказало про невідповідність додаткової угоди вимогам Закону України "Про ринок природного газу", як вчиненої особою, яка не має відповідної ліцензії, що відповідно до вимог статті 227 Цивільного кодексу України є підставою для визнання такого правочину недійсним, а також у зв'язку з тим, що укладена угода передбачає оплату послуг, які фактично не одержувались.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 08.12.2016 (суддя Васильєв О.Ю.) позовні вимоги за первісним позовом задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача 3654,90 грн - заборгованості, 475,14 - пені, 43,74 грн - 3% річних, 43,50 грн - інфляційних втрат та 1378 грн судового збору. В задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 09.03.2017 (судді: Пархоменко Н.В. - головуючий, Коваль Л.А., Чередко А.Є.) рішення місцевого господарського суду залишено без змін, як законне і обґрунтоване.

Не погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій, Товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут" подало до Вищого господарського суду України касаційну скаргу з вимогою скасувати постанову суду апеляційної інстанції та рішення господарського суду, в задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити. Касаційну скаргу вмотивовано доводами про порушення судами норм матеріального та процесуального права, а саме: суди в порушення статей 203, 204, 207, 227, 901 Цивільного кодексу України, частини сьомої статті 179, статей 306, 307, 308 Господарського кодексу України, частини першої статті 9, частини другої статті 20 Кодексу газотранспортної системи, статей 1, 4, 11 Закону України "Про ринок природного газу" не врахували, що відносини щодо транспортування газу існують між газодобувним підприємством та оптовим продавцем і жодним чином не створюють обов'язків для скаржника, стягнувши суму заборгованості, сум пені, штрафу та інфляційних за договором про надання послуг та перевезення (за визначенням судів), не взято до уваги, що фактичним отримувачем послуг, обумовлених спірним договором, та власником газу до надходження його в газотранспортну мережу є НАК "Нафтогаз України", відтак суди не надали належної оцінки фактичним відносинам сторін та здійснили формальний аналіз договору на відповідність його чинному законодавству, не перевіривши доводи про невідповідність передбачених договором тарифів вимогам чинного законодавства; суд апеляційної інстанції не врахував вимоги статей 38, 43 Господарського процесуального кодексу України та не надав будь-якої оцінки заявам та доводам Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут".

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут" у судовому засіданні підтримав доводи касаційної скарги; представник Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування" у судовому засіданні та у письмовому запереченні відхилив доводи касаційної скарги, посилаючись на законність і обґрунтованість прийнятих у справі рішень.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, присутніх у судовому засіданні, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судових рішеннях, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої та другої статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі фактичних встановлених обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Господарські суди встановили, що 30.06.2015 Публічне акціонерне товариство "Укргазвидобування" в особі філії Газопромислового управління "Шебелинкагазвидобування" (газотранспортне підприємство) та Товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут" (замовник) уклали договір на транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами №ДН3П01/7ТГ15, відповідно до пункту 1.1 якого газотранспортне підприємство зобов'язалося надати замовнику послуги з транспортування внутрішньопромисловими трубопроводами природного газу замовника до пунктів призначення газорозподільних станцій (далі - ГРС) для задоволення потреб промислових (компобутових) споживачів, а замовник зобов'язався внести плату за надані послуги з транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами в розмірі, у строки та порядку, передбачені умовами договору.

Пунктом 1.2 договору сторони визначили, що річний плановий обсяг транспортування природного газу (далі - газ) замовника складає 328,000 тис. куб. м.

Відповідно до пункту 3.1 договору послуги з транспортування газу оформлюються газотранспортним підприємством і замовником актами наданих послуг з транспортування газу внутрішньопромисловими трубопроводами (далі - акти наданих послуг).

Згідно з пунктом 3.3 зазначеного договору замовник протягом двох днів з дати одержання акта наданих послуг зобов'язується повернути газотранспортному підприємству один примірник оригіналу акта наданих послуг, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою замовника, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта наданих послуг. У випадку відмови від підписання акта наданих послуг розбіжності підлягають урегулюванню відповідно до умов договору або в судовому порядку.

За пунктом 3.4 договору до прийняття рішення судом відповідні розрахунки за вартість послуг з транспортування газу внутрішньопромисловими трубопроводами здійснюються відповідно до даних газотранспортного підприємства. Пунктом 3.5 договору сторони визначили, що акти наданих послуг є підставою для проведення остаточних розрахунків замовника з газотранспортним підприємством, а згідно з пунктом 5.1 договору вартість послуг з транспортування 1000 куб. м природного газу внутрішньопромисловими газопроводами газотранспортного підприємства складає 209,50 грн., крім того ПДВ 20% - 41,90 грн., всього з ПДВ - 251,40 грн.

Відповідно до пункту 5.5 договору оплата вартості послуг за транспортування газу здійснюється замовником в місяці, у якому здійснюється транспортування газу, шляхом щоденного перерахування коштів на рахунок газотранспортного підприємства в порядку, установленому алгоритмом розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання газопостачальних підприємств, який затверджується національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики. Остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться замовником до двадцятого числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акта наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів.

За пунктом 11.1 договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та поширює свою дію на відносини, що склались між сторонами з 01.07.2015 до 31.12.2015, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення. Договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо не менше ніж за місяць до закінчення строку дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов (пункт 11.2 договору).

30.06.2015 сторони підписали протокол № 1 узгодження договірної ціни до договору на транспортування природного газу № ДНЗП01/7ТГ15 від 30.06.2015, яким сторони досягли угоди про величину договірної ціни на послуги з транспортування 1 тис. м. куб. природного газу в розмірі 209,50 грн., крім того ПДВ - 41,90 грн.

Додатковою угодою № 4 від 31.03.2016 до договору сторони внесли зміни до пункту 1.2 договору, визначивши плановий обсяг транспортування природного газу замовника з 01.07.2015 по 30.04.2016 в обсязі 379,094 тис. куб. м., у тому числі за місяцями, зокрема, у квітні 2016 року у кількості 36,00 тис.куб.м. Також додатковою угодою № 4 від 31.03.2016 сторони визначили строк дії договору до 30.04.2016, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Додатковою угодою № 6 від 01.04.2016 до договору сторони внесли зміни до пункту 5.1 договору, встановивши, що вартість послуг з транспортування 1000 куб. м. природного газу внутрішньопромисловими газопроводами Газотранспортного підприємства складає 141,40 грн., крім того, ПДВ 20% - 28,28 грн., всього з ПДВ - 169,68 грн.

Публічне акціонерне товариство "Укргазвидобування" в особі філії Газопромислового управління "Шебелинкагазвидобування" вказало, що на виконання умов договору надало Товариству з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут" послуги транспортування природного газу у квітні 2016 р. на загальну суму 3654,91 грн., про що складений акт про виконання робіт по транспортуванню природного газу від 30.04.2016, натомість Товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут" відмовилося підписувати акт про виконання робіт по транспортуванню природного газу від 30.04.2016 та оплачувати послуги з транспортування газу за квітень 2016 року у сумі 3654,91 грн.

Задовольняючи позовні вимоги за первісним позовом, місцевий господарський суд дійшов висновку про порушення Товариством з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут" умов договору на транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами № ДН3П01/7ТГ15 від 30.06.2015 з урахуванням додаткової угоди № 4 від 31.03.2016 в частині своєчасної та повної оплати одержаних послуг з транспортування внутрішньопромисловими трубопроводами природного газу у квітні 2016 року у сумі 3654,90 грн.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд дійшов висновку про те, що умови, викладені в спірному договорі, були визначені та погоджені сторонами за власним волевиявленням, спірний договір містить умови, які не суперечать чинному законодавству та моральним засадам суспільства, письмової форми договору, встановленої для договорів між юридичними особами, сторони дотримались, а положення Закону України "Про ринок природного газу" в частині транспортування природного газу не застосовуються до спірних правовідносин про надання послуг з переміщення природного газу своїми внутрішньопромисловими газопроводами.

Переглядаючи справу в повному обсязі за приписами статті 101 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого господарського суду, перевірив і підтвердив обставини справи, встановлені місцевим господарським судом, відповідно, відхилив доводи апеляційної скарги, як такі, що спростовуються змістом рішення суду першої інстанції та матеріалами справи.

Судова колегія зазначає, що у відповідності до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. За статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Крім того, статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 Цивільного кодексу України).

Згідно вимог статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до частини першої статті 199 Господарського кодексу України виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (стаття 548 Цивільного кодексу України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 Цивільного кодексу України).

За змістом положень статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочи виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суди встановили, що відповідач за первісним позовом не підписав акт виконання робіт по транспортуванню природного газу від 30.04.2016 (передбачений умовами договору) та не оплатив такі послуги, що стало підставою для задоволення вимог первісного позову про стягнення основної заборгованості.

Також суди встановили, що зміст договору (пункт 7.3) містить умови, за яких у разі порушення замовником строків оплати, передбачених розділом 5 Договору, із замовника стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Відтак, встановивши надання послуг та відсутності доказів їх оплати у квітні 2016 року на суму 3654,91 грн суди дійшли цілком обґрунтованого висновку, що вимоги позивача за первісним позовом про стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат відповідають приписам чинного законодавства та умовам погодженого сторонами договору.

Щодо зустрічних позовних вимог, колегія суддів зазначає, що відповідно до положень статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно з вимогами частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відтак, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Частиною першою статті 306 Господарського кодексу України передбачено, що транспортування продукції трубопроводами є окремим видом господарської діяльності.

Відповідно до пункту 27 частини першої статті 7 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності" (в редакції, чинній на момент укладення договору) ліцензуванню підлягають такі види господарської діяльності як транспортування та розподіл природного газу, газу (метану) вугільних родовищ, його зберігання в обсягах, що перевищують рівень, встановлений ліцензійними умовами, та постачання, крім постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за нерегульованим тарифом.

Законом України "Про ринок природного газу" в пункті 45 частини першої статті 1 (у відповідній редакції) визначено, що транспортування природного газу - господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і пов'язана з переміщенням природного газу газотранспортною системою з метою його доставки до іншої газотранспортної системи, газорозподільної системи, газосховища, установки LNG або доставки безпосередньо споживачам, але що не включає переміщення внутрішньопромисловими трубопроводами (приєднаними мережами) та постачання природного газу.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України "Про ринок природного газу" наведені терміни вживаються в такому значенні: 17) оператор газорозподільної системи - суб'єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із розподілу природного газу газорозподільною системою на користь третіх осіб (замовників); 19) оператор газотранспортної системи - суб'єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із транспортування природного газу газотранспортною системою на користь третіх осіб (замовників).

Правовідносини сторін з приводу транспортування природного газу врегульовано договором на транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами № ДН3П01/7ТГ15, саме відповідно до пункту 1.1 якого газотранспортне підприємство зобов'язалося надати замовнику послуги з транспортування внутрішньопромисловими трубопроводами природного газу замовника до пунктів призначення газорозподільних станцій (далі - ГРС) для задоволення потреб промислових (компобутових) споживачів, а замовник зобов'язався внести плату за надані послуги з транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами в розмірі, у строки та порядку, передбачені умовами договору; вимог про незаконність укладеного основного договору зустрічний позов не містить.

Як вже зазначалося вище, додатковою угодою № 4 від 31.03.2016 до договору сторони внесли зміни до пункту 1.2 основного договору, визначивши плановий обсяг транспортування природного газу замовника з 01.07.2015 по 30.04.2016 в обсязі 379,094 тис. куб. м., у тому числі за місяцями, а також встановили строк дії договору до 30.04.2016, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Зміна первісно обумовленого сторонами строку дії договору та визначення обсягу надання послуг на новий період не суперечить законодавству.

Отже, як вірно відзначили суди попередніх інстанцій, Товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут" не навело обставин, за якими додаткова угода вказаного вище змісту не відповідає вимогам чинного законодавства та може бути визнана недійсною у судовому порядку.

Таким чином, колегія суддів Вищого господарського суду України зазначає, що висновки судів попередніх інстанцій щодо задоволення первісного та відмови у зустрічному позові ґрунтуються на повністю досліджених та встановлених обставинах справи і наявних у ній доказів та повністю відповідають нормам чинного законодавства, підстави для скасування прийнятих у справі рішення та постанови не наведені скаржником та не встановлені судом касаційної інстанції.

Доводи скаржника про порушення господарськими судами норм матеріального та процесуального права суперечать дійсним обставинам справи та приписам чинного законодавства, не спростовують висновків судів, фактично зводяться до переоцінки обставин, встановлених судами та не беруться колегією суддів до уваги з огляду на положення статті 1117 Господарського процесуального кодексу України; підстав для скасування законних судових рішень не вбачається.

Судове рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Перевіривши у відповідності до частини другої статті 1115 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого та постанові апеляційного господарського суду, колегія суддів дійшла висновків, що господарські суди в порядку статей 43, 99, 101 Господарського процесуального кодексу України всебічно, повно та об'єктивно розглянули в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності; дослідили подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосували норми матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини.

Як наслідок, прийняті судами рішення та постанова відповідають статтям 43, 84 та 105 Господарського процесуального кодексу України вимогам щодо законності та обґрунтованості судового рішення, підстав для їх скасування з мотивів, наведених у касаційній скарзі, не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись статтями 1115, 1117, пунктом 1 статті 1119, статтею 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут" залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 09.03.2017 у справі № 904/9732/16 Господарського суду Дніпропетровської області та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 08.12.2016 залишити без змін.

Головуючий Л. Рогач

Судді: І. Алєєва

Т. Дроботова