ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" жовтня 2017 р. Справа № 914/1743/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді Малех І.Б.

суддів Костів Т.С.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Кришталь М.Б.

розглянувши апеляційну скаргу Державної екологічної інспекції у Львівській області, вих.№09-3707 від 11.07.2017р.

на рішення господарського суду Львівської області від 04.07.2017р., суддя Бортник О.Ю.

у справі № 914/1743/16

за позовом: Державної екологічної інспекції у Львівській області, м. Львів,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Яричів, с. Старий Яричів Камянка-Бузького району Львівської області,

про стягнення 408617,77 грн.

за участю представників сторін:

від позивача (скаржника) ОСОБА_2 представник (довіреність вих.№09-5 від 03.01.2017р.)

від відповідача ОСОБА_3 генеральний директор (наказ №4 від 18.05.2017р.)

ВСТАНОВИВ:

рішенням Господарського суду Львівської області від 09.06.2016 р., яке залишене без змін судом апеляційної інстанції, позов задоволено повністю, при цьому, суд першої інстанції в своєму рішенні, що позивач дізнався про порушення прав держави з Акту планової перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства Товариством з обмеженою відповідальністю Яричів від 07.08.-27.08.2013 року №1581/04/1352, а саме: 27.08.2013 року. В силу приписів ч.1 ст.261 ЦК України, саме з цієї дати, на думку судів першої та апеляційної інстанцій, розпочався перебіг строку позовної давності за вимогою про стягнення вказаних збитків і тривав він до 27.08.2016 р. Позивачем цей строк не пропущено.

Постановою Вищого господарського суду України від 30 березня 2017 р., постанову від 06.12.2016 Львівського апеляційного господарського суду в справі № 914/1743/16 та рішення від 06.09.2016 господарського суду Львівської області скасовано; справу направлено на новий розгляд до господарського суду Львівської області. Скасовуючи судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у справі № 914/1743/16, суд касаційної інстанції в своїй постанові від 30 березня 2017 р. звернув увагу на те, що судами попередніх інстанцій помилково враховано початок перебігу строку позовної давності при зверненні з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної у 2011-2012 роках, з моменту проведення перевірки, адже в спорі, що виник між сторонами, збитки можуть бути нараховані в межах строку з 08.08.2014 по 08.05.2015 (правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду України від 18.11.2015 № 917/2579/14). Окрім того, судами не досліджено, чи дійсно було дотримано Держінспекцією строки проведення перевірок, встановлених Порядком організації та проведення перевірок суб'єктів господарювання, щодо дотримання вимог природоохоронного законодавства, та, відповідно, початок перебігу строку позовної давності при зверненні з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної в 2011-2012 році.

Ухвалою Вищого господарського суду від 26 квітня 2017 р., не зачіпаючи змісту, виправлено описку в мотивувальній частині постанови від 30.03.2017 Вищого господарського суду України в справі № 914/1743/16 (сторінка 4, 7 абзац зверху), у фразі "…адже у спорі, що виник між сторонами, збитки можуть бути нараховані у межах строку з 08.08.2014 по 08.05.2015" словосполучення "можуть бути нараховані" замінено словосполученням "могли бути заявлені до стягнення".

Після нового розгляду справи, рішенням господарського суду Львівської області від 04.07.2017р. в справі №914/1743/16 у задоволенні позову Державної екологічної інспекції у Львівській області до Товариства з обмеженою відповідальністю Яричів про стягнення 408617,77 грн. відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі, позивач, просить рішення господарського суду Львівської області від 04.07.2017р. в справі №914/1743/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задоволити. При цьому позивач вказує, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального та матеріального права. Зокрема, позивач зазначає, що ним не було пропущено строків позовної давності, оскільки Держекоінспекція дізналась про порушення прав держави з Акту планової перевірки від 07.08.-27.08.2013. Відтак апелянт вважає, що саме від цієї дати слід відраховувати строки позовної давності.

В запереченнях на апеляційну скаргу, відповідач, вказав, що суд першої інстанції дійшов вірних висновків, виконав вимоги Вищого господарського суду та виніс правильне рішення. Відтак просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Представник позивача (скаржника) в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав, просив задоволити в повному обсязі: скасувати рішення господарського суду Львівської області від 04.07.2017р. по справі № 914/1743/16 та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти вимог апеляційної скарги заперечив, просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, з підстав, наведених у запереченнях на апеляційну скаргу (вих.№13/10-17 від 13.10.2017 року).

Розглянувши наявні в справі докази, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду Львівської області слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення з наступних підстав.

Державною екологічною інспекцією у Львівській області, за результатами планової перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства Товариством з обмеженою відповідальністю Яричів, складено акт від 07.08.-27.08.2013 року №1581/04/1352, в якому вказано, що відповідачем за період 08.08.2011 по 08.05.2012 здійснено самовільний забір підземних прісних вод для виробничих потреб у межах Новояричівської сільської ради Кам'янка-Бузького району Львівської області без спеціального дозволу, що є порушенням ст.ст. 19, 23, 65 Кодексу України про надра, в звязку з чим за даний період відповідачем самовільно видобуто 8579,00 тис. м. куб. підземних прісних вод, чим заподіяно державі збитки на суму 408617,77грн. У ході перевірки позивач встановив, що водопостачання відповідача (види діяльності виробництво кондитерських виробів тощо) здійснюється з двох свердловин, які знаходяться на відстані 2,3 км. на схід від виробничої площадки. Приймач стічних вод після очисних споруд повної біологічної очистки канал Яричівський, лівий берег. Водопостачання та водовідведення підприємства відповідача за період з 08.08.2011 по 08.05.2012 здійснювалось на підставі дозволу на спеціальне водокористування від 01.06.2009 року №Укр-1929-09/266, виданого Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в Львівській області. Термін дії цього Дозволу закінчився 08.05.2012 року. Відповідно до даних журналу первинного обліку по формі ПОД-11 та довідки підприємства від 27.08.2013 р. № 27/08-01, забір підземних вод з 09.05.2012 р. припинено. Ліміт забраної води з підземних джерел 27,746 тис. м. куб. на рік, 8749 м. куб. на добу, з них на господарські потреби 5,746 тис. м. куб., 24,62 м. куб. на добу; на виробничі потреби 22,0 тис. м. куб. на рік, 62,84 м. куб. на добу. Використання відповідачем води з підземних прісних джерел, як корисної копалини загальнодержавного значення, не тільки для власних господарсько-побутових потреб, а й для виробничої діяльності здійснювалось без отримання ним спеціального дозволу уповноваженого державного органу на користування надрами. Окрім того, перевіркою встановлено, що за період з 08.08.2011 року по 05.08.2012 року, відповідачем забрано 11,62 тис. м. куб. підземних вод без дозволу на спеціальне використання. З них 8,579 тис. м куб. підземних вод використано на виробничі потреби.

Позивачем здійснено розрахунок збитків від 06.09.2013 року, у відповідності до Методики розрахунку розмірів відшкодування збитків, заподіяних державі, внаслідок порушення законодавства про охорону та раціональне використання водних ресурсів, затвердженої наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 20.07.2009р. №389 (із змінами та доповненнями). Згідно з проведеним розрахунком, розмір збитків складає 408 617,77грн. Позивачем надіслано на адресу відповідача ОСОБА_4 № 1009 від 19.09.13 разом з цим Розрахунком про відшкодування збитків в сумі 408 617,77грн.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 19.01.2016 року в справі №К/800/246/15 за адміністративним позовом ТОВ Яричів до Державної екологічної інспекції у Львівській області про визнання протиправними дій Державної екологічної інспекції у Львівській області по складанню та направленню на адресу ТОВ Яричів претензії №1009 від 19.09.2013 та по складанню розрахунку розміру відшкодування збитків до претензії №1009 від 19.09.2013; визнання протиправною та скасування вимоги Державної екологічної інспекції у Львівській області, викладеної у формі претензії №1009 від 19.09.2013, встановлено, що видобуток товариством підземних вод для здійснення господарської діяльності потребує спеціального дозволу уповноваженого державою органу.

Судом під час нового розгляду справи також встановлено, що до цього (до 2013 року) позивачем проводились перевірки відповідача з питань дотримання вимог природоохоронного законодавства 17 липня 2008 р., 22 вересня 2008 року, 7 травня 2009 року, 15 жовтня 2009 р. та 15 червня 2010 року, про що складено позивачем відповідні Акти перевірки, копії яких є у матеріалах справи.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши наявні в справі докази, господарський суд Львівської області дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 149, статтею 151 ГК України, суб'єкти господарювання використовують у господарській діяльності природні ресурси в порядку спеціального або загального природокористування, відповідно до цього Кодексу та інших законів. Суб'єктам господарювання для здійснення господарської діяльності надаються в користування на підставі спеціальних дозволів (рішень) уповноважених державою органів земля та інші природні ресурси (в тому числі за плату або на інших умовах). Порядок надання у користування природних ресурсів громадянам і юридичним особам для здійснення господарської діяльності встановлюється земельним, водним, лісовим та іншим спеціальним законодавством.

Відповідно до Водного кодексу України (далі ВК України) підземні води належать до державного водного фонду України, а згідно з Кодексом України Про надра вони є частиною надр (є корисними копалинами загальнодержавного значення відповідно до Переліку корисних копалин загальнодержавного значення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 грудня 1994 року № 827).

Стаття 2 ВК України містить посилання на гірничі відносини, які виникають під час користування водними об'єктами та регулюються відповідним законодавством України. Тобто прісні підземні води це природний ресурс із подвійним правовим режимом, а тому, використовуючи підземні води, слід керуватися і водним законодавством, і законодавством про надра.

Відповідно до положень статей 46, 48 ВК України водокористування може бути загальним або спеціальним. Спеціальне водокористування це забір води з водних об'єктів із застосуванням споруд або технічних пристроїв, використання води та скидання забруднюючих речовин у водні об'єкти, включаючи забір води та скидання забруднюючих речовин із зворотними водами із застосуванням каналів. Спеціальне водокористування здійснюється фізичними та юридичними особами для задоволення питних потреб населення, а також для господарсько-побутових, лікувальних, оздоровчих, сільськогосподарських, промислових, транспортних, енергетичних, рибогосподарських та інших державних і громадських потреб. Спеціальне водокористування здійснюється на підставі дозволу (пункт 9 частини 1 статті 44, статті 49 ВК України).

Статтями 16, 19, 21 Кодексу України про надра передбачено, що користування надрами, у тому числі видобування підземних прісних вод, здійснюється на підставі спеціального дозволу на користування надрами. Таким чином, законодавством України передбачено обов'язок отримання господарюючими суб'єктами як дозволу на спеціальне водокористування, так і спеціального дозволу на користування ділянкою надр. При цьому спеціальний дозвіл на користування надрами дає право на видобування підземних вод, а дозвіл на спеціальне водокористування право на їх використання.

Статтею 23 Кодексу України про надра (в редакції, чинній на момент здійснення правопорушення та перевірки) закріплено право землевласників і землекористувачів у межах наданих їм земельних ділянок без спеціальних дозволів видобувати, зокрема, підземні води для власних господарсько-побутових потреб, нецентралізованого та централізованого (крім виробництва фасованої питної води) господарсько-питного водопостачання, за умови, що продуктивність водозаборів підземних вод не перевищує 300 кубічних метрів на добу. У свою чергу, видобуток підземних вод для здійснення господарської діяльності вимагає отримання спеціального дозволу уповноваженого державою органу.

У матеріалах справи відсутні та відповідачем суду не надані докази, які б спростовували встановлений позивачем факт видобутку та використання Товариством з обмеженою відповідальністю Яричів з 08.08.2011 р. по 08.05.2012 р. для виробничих потреб 8579 м куб. води без спеціального дозволу на користування надрами, чим заподіяно державі збитки.

Згідно ч.1 ст.69 Закону України Про охорону навколишнього природного середовища шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.

Згідно з ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правом фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Як вбачається із змісту п. 1.6. Роз'яснення від 27.06.2001 № 02-5/744 ВГСУ "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із застосуванням законодавства про охорону навколишнього природного середовища" розглядаючи справи про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок порушення природноресурсового, природоохоронного законодавства про забезпечення екологічної безпеки, господарські суди повинні обов'язково враховувати наявність таких умов відповідальності як безпосередній причинний зв'язок між відповідними діями (бездіяльністю) і шкодою та виною відповідача. До позовної заяви повинен бути доданий обґрунтований розрахунок суми, що стягується на відшкодування заподіяної шкоди.

Шкода, заподіяна, внаслідок порушення вищезазначеного законодавства, повинна відшкодуватися в розмірах, які визначаються на підставі затверджених у встановленому порядку такс і методик обрахування розмірів шкоди, що діють на час здійснення порушення або, у разі неможливості встановлення часу здійснення порушення, - на час його виявлення.

З матеріалів справи вбачається, що розрахунок розміру збитків проведено відповідно до Методики розрахунку розмірів відшкодування збитків, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства про охорону та раціональне використання водних ресурсів, затвердженої наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 20.07.2009р. №389 (із змінами та доповненнями). Відповідно до проведеного обґрунтовано розрахунку, розмір збитків складає 408 617,77грн. Враховуючи наведене, використання відповідачем добутих підземних вод для господарської діяльності, встановлення вартості збитків, завданих державі в звязку із видобуванням відповідачем підземних прісних вод без спеціального дозволу, право та охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом яких він звернувся до суду, порушені відповідачем.

Однак, Товариством з обмеженою відповідальністю Яричів подано заяву про застосування судом позовної давності, зокрема наслідків її спливу.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Проте Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство Нафтова компанія Юкос проти Росії; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства).

Конституція України проголошує рівність усіх перед законом (стаття 24). Господарський процесуальний кодекс України встановлює, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом (стаття 42).

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За загальним правилом, встановленим частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 - 255 Цивільного кодексу України. Загальна позовна давність статтею 257 Цивільного кодексу України встановлюється тривалістю у три роки.

Судом встановлено, що до 2013 року позивачем проводились перевірки відповідача з питань дотримання ним вимог природоохоронного законодавства. У актах перевірки від 07.05.2009 р., 15.10.2019 р., від 15.06.2010 р. позивачем, як і у акті перевірки від 07.08.-27.08.2013 р., зазначалось про здійснення відповідачем видобутку підземних прісних вод для виробничих потреб без спеціального дозволу на право користування надрами.

З урахуванням зазначеного вище, позивач станом на 15.06.2010 р. знав про порушення відповідачем природоохоронного законодавства і міг довідатись про те, що вказане правопорушення триває і продовжує надалі допускатись відповідачем, у період з 08.08.2011 р. по 08.05.2012 р. у момент, коли у нього виникло право на чергову перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю Яричів.

Відповідно до Положення про Державну екологічну інспекцію України, затвердженого Указом Президента України від 13.04.2011 № 454/2011, Державна екологічна інспекція України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для забезпечення реалізації державної політики із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів. Пунктом 6 згаданого Положення, для виконання покладених на Держекоінспекцію України завдань, їй надано право проводити перевірки з питань, що належать до її компетенції, видавати за їх результатами обов'язкові для виконання приписи, розпорядження.

Процедура проведення перевірок з питань здійснення державного контролю у сфері охорони навколишнього природного середовища та оформлення їх результатів визначена Порядком організації та проведення перевірок суб'єктів господарювання щодо дотримання вимог природоохоронного законодавства, затвердженим наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 10.09.2008 №464 (далі за текстом Порядок № 464).

Згідно з п. 2.1 Порядку № 464 періодичність здійснення перевірок визначається відповідно до Критеріїв розподілу суб'єктів господарювання за ступенем ризику їх господарської діяльності для навколишнього природного середовища та періодичність здійснення заходів державного нагляду (контролю), затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 19.03.2008 №212. Із урахуванням екологічної ситуації в районі розташування об'єкта перевірки, ступеня і характеру його впливу на навколишнє природне середовище планові заходи державного нагляду (контролю) за діяльністю суб'єктів господарювання проводяться: з високим ступенем ризику - не частіше одного разу на рік, із середнім ступенем ризику - не частіше одного разу на два роки, з незначним ступенем ризику - не частіше одного разу на три роки.

Згідно з абзацом першим пункту 4 Критеріїв критеріями віднесення субєктів господарювання до групи субєктів з незначним ступенем ризику є наявність в них обєктів, що не належать до високого або середнього ступеня ризику для навколишнього природного середовища та не підлягають державному обліку. Позивачем у акті перевірки відповідача від 15 червня 2015 р. зазначалось що, його взято на державний облік за № 460442 від 07.12.2009 р. у відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України від 13.12.2001 р. № 1655 Про затвердження Порядку ведення державного обліку в галузі охорони атмосферного повітря (том справи І, а.с. 120). Крім цього, на офіційному сайті позивача в рубриці План заходів на 3 квартал 2013 р. у підпункті 1.1.2. під № 19 (http://dei.gov.ua/menyu-3/2012-01-22-11-28-59/2013/3-kvartal-2013/1199-plan-zahodiv-lviv-2-kv-2013.html) відповідача віднесено позивачем до субєктів господарювання з високим ступенем ризику для навколишнього природного середовища.

Відповідно до абзацу 2 пункту 4 та пункту 5 Критеріїв у разі коли суб'єкт господарювання може бути віднесений одночасно до двох груп за ступенем ризику господарської діяльності для навколишнього природного середовища, він відноситься до групи з вищим ступенем ризику. Планові заходи державного нагляду (контролю) за діяльністю суб'єктів господарювання проводяться: з високим ступенем ризику - не частіше одного разу на рік, із середнім ступенем ризику - не частіше одного разу на два роки, з незначним ступенем ризику - не частіше одного разу на три роки.

Враховуючи норми пунктів 2 - 5 Критеріїв розподілу суб'єктів господарювання за ступенем ризику їх господарської діяльності, позивач міг довідатись про порушення відповідачем вимог природоохоронного законодавства в частині видобутку прісної води без спеціального дозволу на право користування надрами за період часу з 08.08.2011 р. по 08.05.2012 р. протягом одного, двох та трьох років, починаючи з 15.06.2010 р. (дата планової перевірки, яка передувала перевірці відповідача від 07.08.-27.08.2013 р.), залежно від того, до підприємств з яким ступенем ризику його віднесено, але не пізніше 15.06.2013 р. Тоді як з позовом позивач звернувся до суду 24.06.2016 р., що підтверджується відповідною відміткою канцелярії суду на позовній заяві. Таким чином, позивачем подано позов у справі після спливу позовної давності, строк якої встановлено статтею 257 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 4 статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як зазначено вище, таку заяву у письмовій формі відповідачем подано суду.

Висновок господарського суду, щодо початку перебігу строку позовної давності при зверненні з позовом до суду зроблено з урахуванням висновку Верховного Суду України, викладеного у його постанові від 18.11.2015 № 917/2579/14, та правової позиції Вищого господарського суду України, викладеної у постанові від 30 березня 2017 року № 914/1743/16. Згідно з ч. 1 статті 111-28 ГПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Відповідно до ст.ст.33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи наведене, апеляційний господарський суд, вважає, що рішення господарського суду першої інстанції прийняте, з урахуванням всіх обставин справи та з дотриманням норм чинного законодавства, а тому підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний

господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державної екологічної інспекції у Львівській області, вих.№09-3707 від 11.07.2017р. залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Львівської області від 04.07.2017р. в справі №914/1743/16 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

4. Матеріали справи направити на адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлений 23.10.2017 р.

Головуючий -суддя Малех І.Б.

Суддя Костів Т.С.

Суддя Матущак О.І.