ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2017 року Справа № 910/615/17

Вищий господарський суд України у складі: суддя Селіваненко В.П. - головуючий (доповідач), судді Палій В.В. і Студенець В.І.

розглянув касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Правова група "Побережнюк і партнери", м. Київ,

на рішення господарського суду міста Києва від 03.04.2017 та

постанову Київського апеляційного господарського суду від 14.06.2017

зі справи № 910/615/17

за позовом дочірнього підприємства "Полтавський облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України", м. Полтава (далі - Позивач),

до: товариства з обмеженою відповідальністю "Кліносол Трейдінг Компані", м. Київ (далі - Відповідач-1);

товариства з обмеженою відповідальністю "Юбіпартнер Факторинг", м. Київ (далі - Відповідач-2);

товариства з обмеженою відповідальністю "Правова група "Побережнюк і партнери" (далі - Відповідач-3)

про визнання договорів недійсними.

Судове засідання проведено за участю представників сторін:

Позивача - Фрейдун О.М.,

Відповідача-1 - не з'яв.,

Відповідача-2 - не з'яв.,

Відповідача-3 - Кобця Р.Ю.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

Позов було подано про визнання недійсними: договору відступлення права вимоги від 31.10.2016, укладеного Відповідачем-1 та Відповідачем-2; договору відступлення права вимоги від 31.10.2016 №31/10-01, укладеного Відповідачем-2 та Відповідачем-3.

Рішенням господарського суду міста Києва від 03.04.2017 (суддя Чебикіна С.О.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.06.2017 (колегія суддів у складі: Смірнова Л.Г. - головуючий, Руденко М.А. і Пономаренко Є.Ю.): позов задоволено; зазначені договори визнано недійсними; судові витрати покладено на відповідачів.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України Відповідач-3 просить скасувати оскаржувані рішення та постанову попередніх судових інстанцій з даної справи і прийняти нове рішення, яким у позові відмовити. Скаргу мотивовано прийняттям оскаржуваних судових рішень з порушенням норм матеріального права, зокрема, статей 1077, 1079, 1080, 1084 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

У відзиві на касаційну скаргу Позивач заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи про законність та обґрунтованість оскаржуваної постанови, і просить останню залишити без змін, а скаргу - без задоволення.

Від інших учасників судового процесу відзиви на касаційну скаргу не надходили.

Сторони відповідно до статті 1114 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) належним чином повідомлені про час і місце розгляду касаційної скарги.

Перевіривши на підставі встановлених попередніми судовими інстанціями фактичних обставин справи правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Судові інстанції у розгляді справи виходили з таких обставин та висновків.

16.10.2008 Відповідачем-1 (як постачальником) та Позивачем (як покупцем) укладено договір поставки № 16/10-08/02, за умовами якого постачальник зобов'язується виготовити та передати, а покупець прийняти та своєчасно оплатити фарбу для розмітки доріг, фарбу емаль ПФ-115, склокульки та розчинник на умовах цього договору.

29.04.2009 відкритим акціонерним товариством "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (як замовником), Відповідачем-1 (як постачальником) та дочірнім підприємством "Полтавський облавтодор" (як отримувачем-платником) укладено договір поставки № 4Т-П, згідно з умовами якого постачальник зобов'язується поставити, а отримувач-платник прийняти та оплатити відповідно до проведеної замовником процедури закупівлі згідно з Положенням "Про закупівлю товарів, робіт та послуг за державні кошти" в порядку та на умовах, визначених цим договором, фарбу для розмітки доріг та склокульки; марка і кількість товару вказується у специфікації, яка є невід'ємною частиною цього договору.

31.10.2016 Відповідачем-1 (як первісним кредитором) та Відповідачем-2 (як новим кредитором) укладено договір відступлення права вимоги (далі - Договір-1), відповідно до пункту 1.1 якого первісний кредитор відступає новому кредитору належне право грошової вимоги за такими договорами, укладеними Відповідачем-1 та Позивачем:

- договором поставки від 29.04.2009 № 4Т-П;

- договором поставки від 16.10.2008 № 16/10-08/02.

Згідно з пунктом 2.3 Договору-1 з моменту переходу до нового кредитора всіх прав кредитора "у відношенні до боржника" новий кредитор має право розпоряджатися цими правами на власний розсуд, у тому числі й відступати право вимоги за договорами поставки без будь-яких обмежень.

31.10.2016 Відповідачем-2 (як первісним кредитором) та Відповідачем-3 (як новим кредитором) укладено договір відступлення права вимоги № 31/10-01 (далі - Договір-2), відповідно до пункту 1.1 якого первісний кредитор відступає новому кредитору належне право грошової вимоги за такими договорами, укладеними Відповідачем-1 та Позивачем:

- договором поставки від 29.04.2009 № 4Т-П;

- договором поставки від 16.10.2008 № 16/10-08/02.

Відповідно до пункту 10.4 договору поставки від 16.10.2008 № 16/10-08/02 жодна із сторін договору не має права передавати свої права за договором третій стороні без письмової згоди іншої сторони.

Згідно з пунктом 12.3 договору поставки від 29.04.2009 № 4Т-П відступлення права вимоги та (або) переведення боргу за цим договором однією із сторін до інших (третіх) осіб допускається виключно за умови письмового погодження цього із всіма сторонами договору.

Отже, передача права вимоги, належної Відповідачу-1 та Відповідачу-2, а згодом Відповідачу-3 можлива лише за умови отримання письмової згоди від боржника (Позивача).

Укладення оспорюваних договорів порушує права та законні інтереси Позивача і суперечить вимогам чинного законодавства України.

Причиною спору зі справи стало питання про наявність або відсутність підстав для визнання оспорюваних договорів відступлення права вимоги недійсними.

Суди попередніх інстанцій, задовольняючи позов, виходили з того, що: відповідно до умов договорів поставки не допускається передача сторонами своїх прав без письмової згоди іншої сторони; оспорювані договори порушують права та законні інтереси Позивача.

Згідно з положеннями ГПК України:

- правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом (стаття 42);

- судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами (частини перша і друга статті 43);

- кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (частина перша статті 33).

- оцінка доказів здійснюється господарським судом на основі всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності (частина перша статті 43).

Прийняті судові рішення цим вимогам не відповідають.

Згідно з частинами першою та другою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, чинним законодавством визначено, що договір може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Однак суди попередніх інстанцій належним чином не дослідили положення оспорюваних договорів, не з'ясували правової природи цих правочинів та відповідності їх умов вимогам чинного законодавства.

Зазначені суди не надали належної оцінки і не спростували доводи Відповідача-3 (які були викладені останнім у відзиві на позовну заяву та в апеляційній скарзі) стосовно, зокрема, того, що Договір-1 за своєю правовою природою є договором факторингу, а подальше відступлення права вимоги Відповідачу-3 здійснюється без згоди боржника. Між тим з'ясування пов'язаних з цим обставин могло б істотно вплинути на результат вирішення даного спору.

Крім того, Вищий господарський суд України вважає за необхідне звернути увагу на таке.

Згідно з частиною першою статті 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду, зокрема, за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

У підпункті 2.10 пункту 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" також зазначено, що, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує оспорюваний правочин.

При цьому судами попередніх інстанцій хоча й зазначено, що оспорювані договори порушують права та законні інтереси Позивача, однак не встановлено та не обґрунтовано, в чому, власне, полягає порушення (або оспорювання) його прав і охоронюваних законом інтересів у спірних правовідносинах. Суди повинні були встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права чи законні інтереси Позивача, в чому конкретно полягало таке порушення (невизнання, оспорювання) і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Проте й таких обставин названими судами не з'ясовано.

Не з'ясувавши, таким чином, усього кола обставин, що входили до предмета доказування в даній справі, названі судові інстанції припустилися неправильного застосування наведених вимог ГПК України. Тому у Вищого господарського суду України відсутні й підстави для висновку про правильність застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального права, в тому числі ЦК України.

Касаційна ж інстанція згідно з частиною другою статті 1117 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Отже, оскаржувані судові рішення відповідно до пункту 3 статті 1119 і частини першої статті 11110 ГПК України підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції. У такому розгляді суду необхідно встановити обставини, зазначені в цій постанові, дати їм та доводам сторін і поданим ними, а за необхідності й додатково одержаним доказам належну правову оцінку та вирішити спір відповідно до закону. За результатами нового розгляду має бути вирішено й питання щодо розподілу судових витрат зі справи.

Керуючись статтями 1117 - 11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Правова група "Побережнюк і партнери" задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 03.04.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 14.06.2017 зі справи № 910/615/17 скасувати.

Справу передати на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Суддя В. Селіваненко

Суддя В. Палій

Суддя В. Студенець