ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2017 рокуСправа № 912/2631/17
Господарський суд Кіровоградської області в складі судді Колодій С.Б., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи № 912/2631/17

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю "Об'єднання Дніпроенергобудпром" в особі заводу конструкцій швидкомонтованих будівель, Кіровоградська область, м. Світловодськ, смт. Власівка

до Дочірнього підприємства "Будінком" товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна інноваційна компанія", Кіровоградська область, м. Світловодськ

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - товариство з обмеженою відповідальністю "Смарт Імпекс", Кіровоградська область, м. Світловодськ

про визнання недійсним договору

за участю представників сторін:

від позивача - Мананнікова О.А., довіреність № ЮР-12 від 01.03.17;

від позивача - Грєшнікова А.Ю., довіреність № ЮР-01 від 06.12.16;

від відповідача - участі не брали;

від 3-ї особи - участі не брали.

Товариство з додатковою відповідальністю "Об"єднання Дніпроенергобудпром" в особі Заводу конструкцій швидкомонтованих будівель звернулося до господарського суду Кіровоградської області з позовною заявою від 05.09.2017 р. № 05/09-юр з вимогою про визнання договору про відступлення права вимоги від 15.05.2017 року, укладеного між дочірнім підприємством "Будінком" товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна Інноваційна Компанія" та товариством з обмеженою відповідальністю "Смарт Імпекс" недійсним.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що дочірнє підприємство "Будінком" товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна інноваційна компанія" не дотрималося положень основного договору стосовно заміни сторони у зобов"язанні та фактично не набуло право вимоги за ним, у зв"язку з чим і не мало права укладати договір про відступлення права вимоги. Крім того, позивач дійшов висновку про те, що даний договір носить оплатний характер і має ознаки договору факторингу в розумінні статті 1077 Цивільного кодексу України. Також позивач зазначив щодо суб"єктного складу таких правовідносин, посилаючись на норму частину 3 статті 1079 Цивільного кодексу України, яка визначає, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Поряд з цим, зазначає, що в умовах договору відсутні відомості про фінансово - господарські відносини та будь - які взаєморозрахунки між первісним кредитором ДП "Будінком" ТОВ "Будівельна Інноваційна Компанія" та новим кредитором ТОВ "Смарт Імпекс", які б підтверджували дійсність заборгованості первісного кредитора перед новим кредитором, на підставі чого виник Договір про відступлення права вимоги від 15.05.2017 р.

Ухвалою від 11.09.2017 р. прийнято позовну заяву до розгляду і порушено провадження у справі. Розгляд справи призначено на 21.09.2017 р. 12 год. 00 хв. Крім того, даною ухвалою залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - товариство з обмеженою відповідальністю "Смарт Імпекс".

Відповідач у відзиві на позовну заяву позовні вимоги не визнає та просить відмовити в їх задоволенні, зазначаючи про те, що договір про відступлення права вимоги від 15.05.2017 р. є договором цесії.

В письмових поясненнях позивача від 11.10.2017 р. позивач зазначив, про безпідставність вчинення дій стосовно передачі права вимоги іншій юридичній особі ТОВ "Смарт Імпекс" засновником якої є одна і та ж особа - ОСОБА_3

Представники позивача в судовому засіданні 11.10.2017 р. позовні вимоги підтримують та просять задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача та третьої особи, що належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи (а.с. 34, 38) в судове засідання 11.10.2017 р. не з'явились, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до пункту 3.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представників відповідача та третьої особи не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 14.10.2014 року між дочірнім підприємством "Будінком" товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна Інноваційна Компанія" (Продавець) та товариством з додатковою відповідальністю "Об"єднання Дніпроенергобудпром" Завод КШМБ (Покупець) укладено договір купівлі - продажу транспортного засобу № 10/14, відповідно до якого за договором купівлі - продажу одна сторона (Продавець) передає або зобов"язується передати майно (Об"єкт) у власність другій стороні (Покупцеві), а Покупець приймає або зобов"язується прийняти майно (Об"єкт) і сплатити за нього певну грошову суму (пункт 1.1 Договору, а.с. 51-55).

Відповідно до пунктів 2.1, 2.3 Договору предметом договору (об"єктом) є транспортний засіб. Об"єкт марки Автокран КС 4562 на базі КрАЗ 2500 1992 року випуску, шасі (кузов, рама) № 725440 державні номерні знаки ВА 5590 АТ, додаткова інформація міститься в Додатку № 1 до даного Договору.

15.05.2017 р. між Дочірнього підприємства "Будінком" товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна інноваційна компанія" (Первісний Кредитор) та товариством з обмеженою відповідальністю "Смарт Імпекс" (Новий Кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно пункту 1.1. якого Первісний кредитор відступає, а Новий кредитор набуває право вимоги, належне Первісному кредиторові і стає кредитором за Договором купівлі - продажу транспортного засобу № 10/14 від 14.10.2014 р. (Основний договір), укладеного між Первісним кредитором та товариством з додатковою відповідальністю "Об"єднання Дніпроенергобудпром" в особі відокремленого підрозділу Завод конструкцій швидко монтованих будівель товариства з обмеженою відповідальністю "Об"єднання Дніпроенергобудпром" (Боржник) (а.с. 10).

Згідно пункту 1.2 Договору про відступлення права вимоги Новий кредитор одержує право (замість Первісного кредитора) вимагати від Боржника належного виконання всіх зобов"язань за Основним договором.

Пунктом 1.3 Договору про відступлення права вимоги сторони передбачили, що до нового кредитора переходить права Первісного кредитора в обсязі і на умовах, що існують на момент переходу цих прав. Так, за цим Договором Новий кредитор набуває право вимагати від Боржника реального та належного виконання наступних обов"язків:

- сплата заборгованості по Договору купівлі-продажу транспортного засобу № 10/14 від 14.10.2014 року в сумі 135 000,00 грн. в т.ч. ПДВ;

- сплата неустойки (штрафу, пені, відсотків) по договору купівлі-продажу транспортного засобу № 10/14 від 14.10.2014 р. за несвоєчасне виконання грошових зобоов"язань.

Відповідно до пункту 2.1 Договору первісний кредитор повинен передати Новому кредитору всі документи, які засвідчують права, що передаються та інформацію, яка є важливою для їх здійснення за Основним договором, в термін до 30 календарних днів з моменту підписання даного Договору.

Пунктом 2.2. Договору сторони передбачили, що первісний кредитор зобов"язаний сповістити боржника про поступку права вимоги за цим Договором протягом тридцяти календарних днів з моменту підписання даного Договору, шляхом поштового надсилання з повідомленням про вручення боржнику копії цього Договору або вручення особисто під розписку представнику боржника.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що Договір про відступлення права вимоги від 15.05.2017 року укладений з порушенням відповідачем вимог ст.ст. 203, 215, 227, 512, 1077, 1079 Цивільного кодексу України при укладенні спірного договору, так як зі змісту останнього вбачається фактичне укладення договору факторингу, а відтак під час його укладення не дотримано суб"єктного складу, оскільки новий кредитор за ним не є фінансовою установою. За таких підстав, просить суд визнати недійсним Договір про відступлення права вимоги від 15.05.2017 року, укладений між Дочірнім підприємством "Будінком" товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна інноваційна компанія" та товариством з обмеженою відповідальністю "Смарт Імпекс".

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Об"єднання Дніпроенергобудпром" Завод конструкцій швидкомонтовних будівель не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Щодо тверджень позивача про те, що договір відступлення права вимоги від 15.05.2017 року є договором факторингу, а відтак при його укладенні не дотримано суб'єктного складу оскільки новий кредитор за ним не є фінансовою установою, господарський суд зазначає наступне.

Статтею 512 Цивільного кодексу України визначено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

При цьому, відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов'язується або не зобов'язується їх оплатити. Договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов'язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. В такому випадку на відносини цесії розповсюджують положення про договір купівлі-продажу, оскільки статтею 656 Цивільного кодексу України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договором про відступлення права вимоги від 15.05.217 року визначено, що він укладений у відповідності до ст.ст.512-519 Цивільного кодексу України та статті 195 Господарського кодексу України та містить ознаки купівлі-продажу права вимоги, а не факторингу. Водночас, відносини факторингу регулюються нормами глави 73 Цивільного кодексу України.

Норми цивільного права не встановлюють суб'єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов'язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством.

Що стосується факторингу, то відповідно до статті 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором.

Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу у нормі згаданої статті ЦК України визначено як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов'язання під фінансування.

За наведеним визначенням договору факторингу цей договір спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 10 липня 2007 року у справі №26/347-06-6531.

Виходячи з наведеного, можна зробити висновок, що укладений між сторонами договір про відступлення права вимоги не є договором факторингу, оскільки за вказаним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, тому відсутні підстави вважати, що метою укладення між дочірнім підприємством "Будінком" товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна Інноваційна Компанія" та товариством з обмеженою відповідальністю "Смарт Імпекс" договору відступлення права вимоги є отримання прибутку.

Таким чином, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов'язанні допускається протягом усього часу існування зобов'язання, якщо інше не суперечить договору та не заборонено законом.

Таким чином, між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса: вони базуються на заміні кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги).

Важливою відмінністю цих двох договорів є те, що при відступленні права вимоги первісний кредитор передає новому кредитору боргові зобов'язання боржника і більше взаємовідносин не має, а ні з боржником, а ні з новим кредитором щодо перерахування коштів первісному кредитору, тож по суті відбувається купівля-продаж права вимоги боргових зобов'язань. А в договорі факторингу фактор може отримувати кошти і від клієнта, і від боржника, вони розраховуються із фактором, це передбачено статтею 1084 Цивільного кодексу України.

З норм Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", на який посилається позивач, випливає, що вказаний закон є нормативно-правовим актом спеціальної дії, який регулює відносини, пов'язані з функціонуванням фінансових ринків та надання фінансових послуг. Сфера дії цього закону за суб'єктним складом обмежується: фінансовими установами, особами, які здійснюють діяльність з посередницьких послуг на ринках фінансових послуг, об'єднаннями фінансових установ, включених до реєстру саморегулівних організацій.

У зв'язку з цим відсутні правові підстави для застосування до суб'єктів господарювання, що не є фінансовими установами, та набувають на платній основі право вимоги до третіх осіб на підставі договорів відступлення права вимоги, незалежно від умов такого набуття (з дисконтом, премією або без) норм Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Таким чином, відсутні правові підстави для визнання договору відступлення права вимоги від 15.05.2017 року договором факторингу. Продаж права грошової вимоги за договором купівлі-продажу транспортного засобу на підставі договору відступлення права вимоги не є фінансовою послугою, а зазначений договір не є договором факторингу.

Зазначені вище обставини належним чином доводять, що предметом укладеного між відповідачем та третьою особою договору є саме відступлення права вимоги (цесії), а не договір факторингу, що в свою чергу свідчить про безпідставність доводів позивача.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року № 18 -рп/2004 поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в законах України у логічно - смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (стаття 20 Господарського кодексу України).

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним.

Аналогічні положення містить статті 20 Господарського кодексу України.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. постанови № 11 від 29.05.2013 р. пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності.

За змістом пункту 2.9 постанови № 11 від 29.05.2013 р. пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Одночасно, за змістом пункту 2.5.2 вказаної постанови пленуму Вищого господарського суду України необхідно з урахуванням приписів статті 215 Цивільного кодексу України та статтею 207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, ч. 1 ст. 220, ч. 2 ст. 228 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 207 Господарського кодексу України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора.

Такої саме позиції дотримується Вищий господарський суд України і у пункті 18 Інформаційного листа № 01-8/211 від 07.04.2008 р. "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України", за змістом якого вимога про визнання недійсним правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь - якою заінтересованою особою.

Цивільний кодекс України не дає визначення поняття "заінтересована особа". Тому коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 Господарського кодексу України недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов'язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов'язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб.

Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що виключають або обмежують відповідальність виробника продукції, виконавця робіт (послуг) або взагалі не покладають на зобов'язану сторону певних обов'язків.

Згідно із статтею 4 - 3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов"язує визнання угод недійсними.

Виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь - якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Отже, з огляду на те, що в порядку господарського судочинства підлягає захисту саме порушене право, а згідно частини 1 статті 516 Цивільного кодексу України за загальним правилом волевиявлення боржника не береться до уваги в разі заміни кредитора у зобов"язанні й інше не встановлено в основному договорі, заміна кредитора у зобов"язанні не впливає на характер, обсяг і порядок виконання боржником своїх обов"язків, не погіршує становище боржника та не зачіпає його інтересів, господарський суд вважає, що оспорюваний договір не порушує прав та інтересів позивача.

За таких підстав, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено суду належними засобами доказування, що оспорюваний ним Договір про відступлення прав вимоги від 15.05.2017 року суперечить закону, а також порушує права та інтереси позивача, а тому позовні вимоги про визнання недійсним Договору про відступлення права вимоги від 15.05.2017 року, укладеного між ДП "Будінком" ТОВ "Будівельна Інноваційна Компанія" та ТОВ "Смарт Імпекс" не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору залишаються за позивачем.

Керуючись статтями 33, 34, 43, 44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його підписання до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Кіровоградської області.

Повне рішення складено 17.10.2017 р.

Суддя С.Б. Колодій