РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.10.2017Справа № 910/10317/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сварог-Буковина"

до Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача

Міністерство аграрної політики та продовольства України

про стягнення 719 693,96 грн., -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників учасників судового процесу:

від позивача: Сапожнік С.В. (представник за довіреністю №18/01-СБ від 18.01.2017р.);

від відповідача: Половінкін О.В. (представник за довіреністю №821 від 30.12.2016р.);

від третьої особи: не з'явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Сварог-Буковина" (надалі - позивач) звернулося до суду з позовною заявою про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (надалі - відповідач) суми заборгованості за Договором №14/07-15/СБ складського зберігання зерна від 14.07.2015р. в розмірі 719 693,96 грн., з яких 650 738,59 грн. сума основного боргу, 38 394,82 грн. пені, 22 597,88 грн. інфляційних втрат та 7 962,67 грн. 3% річних.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач в порушення норм чинного законодавства України та укладеного між сторонами договору не виконав взяті на себе зобов'язання по оплаті вартості наданих позивачем послуг зі зберігання зерна, у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість, за наявності якої позивач також нарахував та заявив до стягнення з відповідача пеню, інфляційні втрати та 3 % річних.

Відповідач надав для долучення до матеріалів справи письмовий відзив на позовну заяву, відповідно до якого заперечує проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що позивач, всупереч умовам договору та в порушення норм чинного законодавства України безпідставно не повернув відповідачу зерно, яке належить йому та у останнього не було жодного наміру зберігати зерно з 08.10.2015р. та по сьогоднішній день на складі позивача, а таке зберігання зерна відбулось у зв'язку з бездіяльністю позивача, внаслідок чого і утворилась заборгованість у розмірі 719 693,96 грн.

Третя особа також надала для долучення до матеріалів справи письмовий відзив на позовну заяву, відповідно до якого вказує на те, що позивач протиправно не повертає відповідачеві майно, а саме зерно пшениці 3 класу, внаслідок чого утворилась заборгованість відповідача перед позивачем у розмірі 719 693,96 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.06.2017р. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі, розгляд призначено на 01.08.2017р.

В судовому засіданні 01.08.2017р. оголошено перерву до 08.08.2017р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.08.2017р. залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійний вимог на предмет спору на стороні відповідача - Міністерство аграрної політики та продовольства України, продовжено строк розгляду спору на 15 днів та відкладено розгляд справи до 12.09.2017р.

В судовому засіданні 12.09.2017р. оголошено перерву до 19.09.2017р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.09.2017р. розгляд справи відкладено до 26.09.2017р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.09.2017р. розгляд справи відкладено до 03.10.2017р.

В судове засідання 03.10.2017р. представник третьої особи не з'явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Зважаючи на те, що неявка представника третьої особи, належним чином повідомленого про час та місце судового засідання, не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду справи, а також зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

В судовому засіданні 03 жовтня 2017 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

14.07.2015 року між позивачем (Зерновий склад) та відповдачем (Поклажодавець) було укладено Договір №14/07-15/СБ складського зберігання зерна (надалі - Договір), відповідно до умов якого Зерновий склад зобов'язався прийняти, доробити, зберігати і відвантажити на першу вимогу, передане Поклажодавцем зерно, останньому чи його довіреній особі, а Поклажодавець зобов'язався оплатити надані послуги згідно даного Договору. Місце зберігання зерна: Чернівецька область, Сокирянський район, ст. Васкауци, вул. Залізнична, 5 (п. 1.1. Договору).

Згідно п. 1.3. Договору асортимент та кількість зерна вказується у Додатку № 1, що є невід'ємною частиною договору.

У п. 1.4. Договору передбачено, що документом підтверджуючим кількість зерна, яка знаходиться на зберіганні на Зерновому складі є складська квитанція на приймання зерна згідно з Наказом Міністерства аграрної політики України від 27.06.2003 р. №198.

Договір вважається укладеним з моменту його підписання сторонами (дата зазначена у верхньому правому куті першої сторінки договору) і діє до повного його виконання (п. 2.1. Договору).

Відповідно до п. 5.1. Договору оплата послуг (виконаних робіт), що надаються Зерновим складом по зберіганню, сушці, обробці, відвантаженню, переоформленню зерна та інші у процесі виконання даного Договору, оплачується Поклажодавцем за цінами (тарифами), затвердженими Зерновим складом, включаючи ПДВ. Перелік найменування послуг та їх вартість на момент укладення Договору вказується у Додатку № 2 до Договору.

Згідно з п. 5.2. Договору в редакції Додаткової угоди №1 від 14.07.2015 року оплата послуг здійснюється щомісяця шляхом перерахування грошових коштів з поточного рахунку Поклажодавця на поточний рахунок Зберігача у строк до 10 числа місяця, наступного за місяцем надання послуг. Підставою оплати є рахунок, що виставляється Зерновим складом.

У п. 9.1. Договору в редакції Додаткової угоди №1 від 14.07.2015 року визначено, що Договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 01.07.2016 року, але у будь - якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань по даному Договору.

В Додатку № 1 до Договору сторони погодили асортимент та кількість зерна, період зберігання зерна, показники якості основних с/г культур для розрахунку залікової ваги.

В Додатковій угоді до Додатку № 2 від 28.07.2015р. сторони погодили перелік, найменування послуг та їх вартість, що надаються зерновим складом.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору відповідач передав, а позивач в свою чергу прийняв на зберігання зерно (пшениця м'яка, 3 класу) у загальній кількості 8 750,000 т, що підтверджується складськими квитанціями на зерно №320 від 15.07.2015 року у кількості 3 000,000 т, №322 від 17.07.2015 року у кількості 1 500,000 т, №324 від 17.07.2015 року у кількості 700,000 кг, №334 від 22.07.2015 року у кількості 1 000,000 т, №335 від 22.07.2015 року у кількості 850,000 кг та №337 від 22.07.2015 року у кількості 1 700,000 т.

Як зазначає позивач, на виконання умов Договору за період жовтень 2015 року - вересень 2016 року надав відповідачеві послуги зі зберігання та зважування зерна на загальну суму 722 331,73 грн., що підтверджується доданими до матеріалів справи належним чином засвідченими копіями Актів здачі - прийняття робіт (надання послуг) №448 від 31.10.2015р. на суму 84 809,57 грн., №500 від 30.11.2015р. на суму 57 091,72 грн., №523 від 31.12.2015р. на суму 58 994,77 грн., №6 від 31.01.2016р. на суму 58 994,77 грн., №87 від 29.02.2016 р. на суму 55 188,66 грн., №101 від 31.03.2016р. на суму 58 994,77 грн., №115 від 30.04.2016р. на суму 57 091,72 грн., №126 від 31.05.2016р. на суму 58 994,77 грн., №138 від 30.06.2016р. на суму 57 091,72 грн., №149 від 31.07.2016р. на суму 58 994,77 грн., №175 від 31.08.2016р. на суму 58 994,77 грн. та №211 від 30.09.2016 р. на суму 57 091,72 грн.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач вказує на те, що, відповідач свої зобов'язання за надані ним послуги виконав неналежним чином та допустив виникнення заборгованості перед ним в розмірі 650 738,59 грн., за наявності якої позивач нарахував та заявив до стягнення з відповідача пеню, інфляційні втрати та 3 % річних.

Відповідач та третя особа, заперечуючи проти позову, вказують на те, що позивач, всупереч умовам договору безпідставно не повернув відповідачу зерно, яке належить йому та у останнього не було жодного наміру зберігати зерно з 08.10.2015р. та по сьогоднішній день на складі позивача, а таке зберігання зерна відбулось у зв'язку з бездіяльністю позивача, внаслідок чого і утворилась заборгованість відповідача перед позивачем у розмірі 719 693,96 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між позивачем та відповідачем Договір за своєю правовою природою є договором зберігання, правовідносини за яким регулюються положеннями Глави 66 Цивільного кодексу України.

Згідно положень частини 1 статті 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Зберігач зобов'язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі (ч. 1 ст. 942 ЦК України).

За приписами статті 938 Цивільного кодексу України зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Частиною 1 статті 946 Цивільного кодексу України встановлено, що плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

У відповідності до ч. 3 та 4 ст. 294 Господарського кодексу України зберігання у товарному складі здійснюється за договором складського зберігання. До регулювання відносин, що випливають із зберігання товарів за договором складського зберігання, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 957 Цивільного кодексу України за договором складського зберігання товарний склад зобов'язується за плату зберігати товар, переданий йому поклажодавцем, і повернути цей товар у схоронності.

Частиною 1 ст. 961 ЦК України передбачено, що товарний склад на підтвердження прийняття товару видає один із таких складських документів: складську квитанцію; просте складське свідоцтво; подвійне складське свідоцтво.

Як вбачається зі ст. 24 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" зерно підлягає зберіганню у зернових складах. Власники зерна мають право укладати договори складського зберігання зерна на зберігання зерна у зернових складах з отриманням складських документів на зерно, а також зберігати зерно у власних зерносховищах.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено обов'язковість договору для виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору відповідач передав, а позивач в свою чергу прийняв на зберігання зерно (пшениця м'яка, 3 класу) у загальній кількості 8 750,000 т, що підтверджується складськими квитанціями на зерно №320 від 15.07.2015 року у кількості 3 000,000 т, №322 від 17.07.2015 року у кількості 1 500,000 т, №324 від 17.07.2015 року у кількості 700,000 кг, №334 від 22.07.2015 року у кількості 1 000,000 т, №335 від 22.07.2015 року у кількості 850,000 кг та №337 від 22.07.2015 року у кількості 1 700,000 т.

Як зазначає позивач, на виконання умов Договору за період жовтень 2015 року - вересень 2016 року надав відповідачеві послуги зі зберігання та зважування зерна на загальну суму 722 331,73 грн., що підтверджується доданими до матеріалів справи належним чином засвідченими копіями Актів здачі - прийняття робіт (надання послуг) №448 від 31.10.2015р. на суму 84 809,57 грн., №500 від 30.11.2015р. на суму 57 091,72 грн., №523 від 31.12.2015р. на суму 58 994,77 грн., №6 від 31.01.2016р. на суму 58 994,77 грн., №87 від 29.02.2016 р. на суму 55 188,66 грн., №101 від 31.03.2016р. на суму 58 994,77 грн., №115 від 30.04.2016р. на суму 57 091,72 грн., №126 від 31.05.2016р. на суму 58 994,77 грн., №138 від 30.06.2016р. на суму 57 091,72 грн., №149 від 31.07.2016р. на суму 58 994,77 грн., №175 від 31.08.2016р. на суму 58 994,77 грн. та №211 від 30.09.2016 р. на суму 57 091,72 грн.

При цьому, як встановлено судом та на що звертав увагу суду відповідач, акти здачі - прийняття робіт (надання послуг) за період з грудня 2015р. по вересень 2016р. не підписані останнім, оскільки як зазначає відповідач, у нього не було жодного наміру зберігати зерно у позивача з 08.10.2015р. по даний час.

Так, заперечуючи проти вимог позивача, відповідач вказує на те, що відповідно до п. 2.3. Договору Поклажодавець має право в будь-який час вимагати повернення переданого на зберігання зерна. Така вимога оформляється в письмовому вигляді та підлягає виконанню протягом 7 календарних днів з дня її отримання Зерновим складом, якщо більший термін не зазначений у самій вимозі.

Згідно статті 35 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" зерновий склад зобов'язаний за першою вимогою володільця складського документа повернути зерно, навіть якщо передбачений договором складського зберігання строк його зберігання ще не закінчився. У цьому разі володілець складського документа зобов'язаний відшкодувати зерновому складу витрати, спричинені достроковим припиненням зобов'язання, якщо інше не передбачено договором складського зберігання.

Зерновий склад зобов'язаний відвантажити зерно тільки після одержання відповідного письмового розпорядження Поклажодавця (п. 4.5. Договору).

Згідно зі ст. 949 Цивільного кодексу України зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей.

Відповідно до ст. 32 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" зерновий склад зобов'язаний повернути поклажодавцеві або особі, зазначеній ним як одержувач, зерно у стані, передбаченому договором складського зберігання та законодавством.

Відповідно до ст. 953 Цивільного кодексу України зберігач зобов'язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Судом встановлено, що за відвантаження Поклажодавцю пшениці в кількості 3000 тон останній сплатив Зерновому складу 240 000,00 грн., згідно платіжного доручення №9661 від 04.08.2015р.

За період з 05.08.2015р. по 07.10.2015р. позивачу відвантажено 3074,3 тон зерна пшениці, що підтверджується наявними в матеріалах справи залізничними накладними № № 37795176, 37795192, 37832086, 37825908, 37818903, 37818937, 37808615, 38338174, 38342184, 38351649, 38357059, 38369153, 38369179, 38375994, 38379368.

Згідно рахунку на оплату №52 від 11.09.2015р. вартість послуг за відвантаження 5600 тон пшениці становила 448 000,00 грн., за визначення показників безпеки та ГМО в пшениці кількістю 8750 тон - 61 250,00 грн., всього з ПДВ 509 250,00 грн. Позивач оплатив рахунок №52 частково: за відвантаження пшениці сплатив 440 000,00 грн. (фактично за 5500 тон пшениці), що підтверджується платіжним дорученням №13748 від 28.09.2015р.

За період з 29.09.2015р. по 07.10.2015р. позивачу відвантажено 3 765,0 тон зерна пшениці, що підтверджено накладними №№38529673, 38562583, 38562559, 38562534, 38566246, 38577029, 38576997, 38580411, 38590626, 38590634, 3810176, 38615795, 38615811, 38636239, 38636213, 38645594.

Таким чином, відповідач прийняв на зберігання 8 750,0 тон пшениці, відвантажив позивачу 6 839,3 тон (3 074,3+3 765), що підтверджується також підписаними сторонами актами здачі-прийняття робіт №361 від 31.08.2015р., №422 від 30.09.2015р., №442 від 22.10.2015р. Залишок зерна пшениці на складі відповідача станом на 08.10.2015р. становить 1910,7 тон, що підтверджується актом звірки по зерну за період з 01.07.2015р. по 01.12.2015р. та не спростовується сторонами.

За умовами п. 5.5. Договору остаточний розрахунок за надані послуги за договором провадиться при повному поверненні зерна Поклажодавцю або при його переоформленні Поклажодавець зобов'язаний оплатити Зерновому складу послуги по переоформленню, відвантаженню, зберіганню залишків зерна і т.і. шляхом передоплати не пізніше ніж за один день до відвантаження чи переоформлення.

Таким чином, позивач всупереч умовам договору та нормам чинного законодавства України не відвантажив відповідачеві 1 910,7 тон зерна пшениці, що належить на праві власності останньому.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач неодноразово звертався з листами (листи вих. № 17/11-60 від 17.11.2015р., № 23/11-65 від 23.11.2015р., № 230-2-12/6688 від 10.12.2015р. вих. № 01/02-93 від 01.02.2016р., № 26/09-30 від 26.09.2016р., № 130-4-12/5589 від 31.10.2016р., № 130-4-12/6409 від 08.12.2016р.), в яких просив (вимагав) відвантажити зерно пшениці 3 класу в кількості 1 910,7 тон, що належить відповідачеві.

Вказані вище обставини, а саме кількість переданого зерна за Договором №14/07-15/СБ складського зберігання зерна від 14.07.2015р. (8 750,000 тон), кількість відвантаженого зерна (6 839,3 тон), залишок зерна пшениці на складі відповідача станом на 08.10.2015р. в кількості 1910,7 тон, а також обставини звернення відповідача до позивача з відповідними вимогами щодо відвантаження зерна, залишення їх без виконання, факт оплати відповідачем вартості відвантаження зерна пшениці в кількості 1 660,7 тон, а також обставини щодо можливості сторін реалізувати свої права та обов'язки з оплати послуг зі зберігання 250,00 тон відповідно до умов договору та законодавства, встановлені в рішенні Господарського суду Чернівецької області від 25.05.2016р. у справі № 926/378/16, яке залишене без змін судами вищих інстанцій та набрало законної сили з 27.09.2016р., відтак за приписами ст. 35 ГПК України такі обставини не потребують доказування при розгляді даної справи.

Предметом спору у даній справі є вимога позивача про стягнення вартості наданих відповідачеві послуг зі зберігання та зважування майна (зерна пшениці 3 класу) за період жовтень 2015р. - вересень 2016р. в розмірі 650 738,59 грн., а також похідні вимоги щодо стягнення з відповідача штрафних та фінансових санкцій за неналежне виконання зобов'язання з оплати таких послуг.

Щодо актів здачі - прийняття робіт (надання послуг) №448 від 31.10.2015р. на суму 84 809,57 грн. та №500 від 30.11.2015р. на суму 57 091,72 грн., суд відзначає наступне.

Так, судом встановлено, що вказані вище акти підписані обома сторонами без взаємних претензій та скріплені печатками сторін, з урахуванням чого суд приходить до висновку, що такі послуги були надані позивачем та відповідно до умов договору прийняті відповідачем.

При зверненні до суду, позивач у своїй позовній заяві вказує на наявність заборгованості відповідача за надані ним послуги зі зберігання майна за жовтень 2015р. в розмірі 13 214,43 грн. та за листопад 2015р. в розмірі 57 091,72 грн.

При цьому, з урахуванням складених між сторонами правовідносин та здійснених розрахунків між ними, суд приходить до висновку про те, що встановити дійсний розмір заборгованості за вказаними актами можливо в нерозривному зв'язку зі сплати інших актів здачі - прийняття робіт (надання послуг) за договором.

Так, матеріалами справи встановлюється, що між сторонами було підписано та скріплено печатками акти здачі - прийняття робіт (надання послуг) № 344 від 31.07.2015р. на суму 118 305,00 грн. та як вже зазначалось акти здачі-прийняття робіт, які включали послуги з відвантаження зерна, а саме №361 від 31.08.2015р. на суму 367 854,37 грн., №422 від 30.09.2015р на суму 408 126,69 грн., №442 від 22.10.2015р. на суму 217 210,86 грн. та акти №448 від 31.10.2015р. на суму 84 809,57 грн. та №500 від 30.11.2015р. на суму 57 091,72 грн., тобто всього позивачем надано послуг за договором на суму 1 253 398,21 грн.

Факт оплати відповідачем вартості послуг за липень 2015р. в розмірі 118 305,00 грн., згідно платіжного доручення №9659 від 04.08.2015р., а також часткової оплати вартості послуг за серпень 2015р. на суму 239 510,37 грн. сторонами не заперечується та підтверджується рішенням Господарського суду Чернівецької області від 25.05.2016р. у справі № 926/378/16.

Крім того, в матеріалах справи міститься копія платіжного доручення № 6799 від 21.04.2016р на суму 206 526,69 грн., що підтверджує оплату вартості наданих позивачем послуг зі зберігання зерна за вересень 2015р.

Факт оплати відповідачем вартості послуг з відвантаження зерна підтверджується наявними в матеріалах справи копіями відповідних платіжних доручень №9661 від 04.08.2015р. на суму 240 000,00 грн. та №13748 від 28.09.2015р. на суму 440 000,00 грн., а також встановлений рішенням Господарського суду Чернівецької області від 25.05.2016р. у справі №926/378/16.

Таким чином, за наявних у справі доказів, судом встановлено, що відповідачем здійснено оплату вартості наданих позивачем послуг зі зберігання, зважування та відвантаження зерна на загальну суму 1 244 342,06 грн.

При цьому, остаточний розрахунок за надані послуги за договором за умовами п. 5.5. Договору провадиться при повному поверненні зерна Поклажодавцю, натомість як встановлено судом, відповідач відвантаження зерна пшениці в кількості 1 910,7 тон, що належить відповідачеві не здійснив, в тому числі й на виконання судового рішення у справі №926/378/16.

З урахуванням викладеного, сума заборгованості відповідно до підписаних між сторонами актів здачі - прийняття робіт (надання послуг) становить 9 056,15 грн., що, за висновками суду, є неоплаченим залишком вартості наданих позивачем послуг за листопад 2015р.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

При розгляді даної справи, судом встановлено помилковість висновків позивача щодо строку оплати вартості згаданих вище послуг.

Так, позивач зазначає, що надані позивачем послуги мали бути оплачені відповідачем на підставі актів виконаних робіт протягом п'яти банківських днів (п. 5.2. Договору).

Натомість, за умовами п. 5.2. Договору в редакції Додаткової угоди №1 від 14.07.2015 року оплата послуг здійснюється щомісяця шляхом перерахування грошових коштів з поточного рахунку Поклажодавця на поточний рахунок Зберігача у строк до 10 числа місяця, наступного за місяцем надання послуг.

Таким чином, зобов'язання відповідача щодо оплати вартості наданих позивачем послуг за листопад 2015р. мало бути виконано відповідачем у строк до 10 грудня 2015р., а прострочення виконання зобов'язання у відповідача виникло з наступного дня після спливу вказаного строку, тобто з 11 грудня 2015р.

Щодо решти актів здачі - прийняття робіт (надання послуг), а саме за період з грудня 2015р. по вересень 2016р., які не підписані відповідачем, суд відзначає, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів відповідно до статей 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження відвантаження відповідачеві пшениці 3 класу у загальній кількості 1 910,7 тон, що належить відповідачеві

В той же час, суд звертає увагу, що позивачем продовжено надання послуг із зберігання зерна на виконання умов Договору за вказаний період всупереч умовам Договору та нормам чинного законодавства України.

Таким чином, при розгляді даної справи судом встановлено, що позивач не виконав належним чином свої зобов'язання за договором, а тому нарахування плати за надання послуг із зберігання зерна відповідно до умов Договору за період з грудня 2015 року по вересень 2016 року є безпідставним.

Крім того, суд не приймає до уваги доводи позивача щодо належного виконання умов Договору з посиланням на акти здачі - прийняття робіт (надання послуг) за вказаний період, оскільки, по-перше, в матеріалах справи відсутні докази надсилання (надання) вказаних актів відповідачеві, як і не надано відповідних рахунків на оплату таких послуг, які за умовами договору є підставою для проведення розрахунків між сторонами, а складення таких актів та виставлення рахунків, у зв'язку з невиконанням своїх зобов'язань за договором, не передбачає виникнення у відповідача зустрічного обов'язку з оплати таких послуг.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми основного боргу підлягають частковому задоволенню на суму 9 056,15 грн.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 38 394,82 грн. пені, 22 597,88 грн. інфляційних втрат та 7 962,67 грн. 3% річних.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

За змістом ст. ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Нормами ст. 3 Закону визначено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 7.2 Договору передбачено, що за порушення термінів оплати наданих послуг (виконаних робіт), Поклажодавець виплачує Зерновому складу, за вимогою останнього, пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочення, за кожний день прострочення від суми простроченого платежу.

За приписами частини шостої статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій не може перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Умова Договору про сплату штрафних санкцій за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим Договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Прострочення оплати вартості наданих позивачем послуг за актом здачі - прийняття робіт (надання послуг) №448 від 31.10.2015р. судом при розгляді справи не встановлено, відтак в задоволенні вимоги щодо стягнення пені за вказаним актом слід відмовити у зв'язку з її необґрунтованістю.

А за актом здачі - прийняття робіт (надання послуг) №500 від 30.11.2015р. штрафні санкції можуть бути нараховані позивачем за період з 11.12.2015р. по 11.06.2016р.

Натомість за вказаним вище актом, позивачем заявлено вимоги щодо стягнення пені за період з 08.07.2016р. по 30.09.2016р., тобто всупереч ч. 6 ст.232 ГК України, а відтак вимоги позивача в цій частині також не підлягають задоволенню.

Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення пені за актами здачі - прийняття робіт (надання послуг) за період з грудня 2015р. по вересень 2016р., суд відмовляє в їх задоволенні з огляду на їх похідний характер від основного зобов'язання, в задоволенні якого судом відмовлено.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до п. 2. Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. № 01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (див. постанову Вищого господарського суду України від 01.02.2012 N 52/30).

Як зазначалось судом вище, прострочення оплати вартості наданих позивачем послуг за актом здачі - прийняття робіт (надання послуг) №448 від 31.10.2015р. судом при розгляді справи не встановлено, відтак в задоволенні вимоги щодо стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за вказаним актом слід відмовити у зв'язку з її необґрунтованістю.

За розрахунком суду, інфляційні втрати за актом здачі - прийняття робіт (надання послуг) №500 від 30.11.2015р., виходячи з встановленого судом розміру простроченого зобов'язання (9 056,15 грн.) в межах заявленого позивачем періоду з урахуванням п. 5.2. Договору в редакції Додаткової угоди №1 від 14.07.2015 року (з 11.12.2015р. по 30.09.2016р.) становлять 648,02 грн. = 9 056,15 х 100,7% х 100,9% х 99,6% х 101,0% х 103,5% х 100,1% х 99,8% х 99,9% х 99,7% х 101,8% (індекси інфляції в межах заявленого періоду) - 9 056,15, а розмір 3 % річних становить 219,58 грн. = 9 056,15 х 295 (кількість днів прострочення з 11.12.2015р. по 30.09.2016р.) х 3% : 365.

Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за актами здачі - прийняття робіт (надання послуг) за період з грудня 2015р. по вересень 2016р., суд відмовляє в їх задоволенні з огляду на їх похідний характер від основного зобов'язання, в задоволенні якого судом відмовлено.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За таких обставин, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено, що позовні вимоги в справі №910/10317/17 підлягають частковому задоволенню та до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 9 056,15 грн. суми основного боргу, 648,02 грн. інфляційних втрат та 219,58 грн. 3 % річних.

Судовий збір у розмірі 148,86 грн., пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача.

Щодо покладення на відповідача витрат на оплату послуг адвоката в розмірі 27 040,00 грн. господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 44 Господарського процесуального кодексу України до складу судових витрат входить оплата послуг адвоката.

Згідно з ч. 3 ст. 48 ГПК України витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру".

При розподілі судових витрат з оплати послуг адвоката, врахувавши положення ст. 49 ГПК України, а також надані Вищим господарським судом України рекомендації, викладені в п. п. 6.3., 6.5. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", виходячи з задоволеного розміру вимог позивача, суд не вбачає підстав для покладення таких витрат на відповідача.

Керуючись ст. ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (ідентифікаційний код 37243279, адреса: 01033, м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Сварог-Буковина" (ідентифікаційний код 35125900, адреса: 60235, Чернівецька область, Сокирянський район, с. Ломачинці) 9 056,15 грн. (дев'ять тисяч п'ятдесят шість гривень 15 коп.) суми основного боргу, 648,02 грн. (шістсот сорок вісім гривень 02 коп.) інфляційних втрат, 219,58 грн. (двісті дев'ятнадцять гривень 58 коп.) 3 % річних та 148,86 грн. (сто сорок вісім гривень 86 коп.) судового збору.

3. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

4. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 09.10.2017р.

Суддя С.М. Морозов