КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" вересня 2017 р. Справа№ 910/6895/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Гончарова С.А.

Куксова В.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Горовий В.О.

від відповідача (апелянта): Патрик Г.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2017 у справі №910/6895/17 (суддя Лиськов М.О.)

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія "Нафтагазстрах"

до Моторного (транспортного) страхового бюро України

про стягнення 3 446 956,35 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 31.05.2017 в справі №910/6895/17 позов задоволено: присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 3 446 956 грн. 35 коп. - заборгованості та 51 704 грн. 35 коп. - суму судового збору.

Рішення суду першої інстанції про задоволення позову щодо стягнення загалом 3 446 956,35 грн. (з яких: гарантійний внесок до фонду захисту потерпілих - 2 971 180,47 грн., інфляційні втрати у сумі 385 961,58 грн., 3% річних у сумі 89 814,30 грн.) мотивовано тим, що сума залишку гарантійного внеску до фонду захисту потерпілих, що підлягав поверненню позивачу до 04.04.2017 складає 2 971 180,47 грн., що підтверджується рішенням Господарського суду міста Києва по справі № 910/4857/16 від 03.06.2016. Проте, відповідачем не було виплачено суму залишку гарантійного внеску в сумі 2 971 180,47 грн. у визначений строк, у зв'язку з чим на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України судом першої інстанції присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційні втрати.

Не погоджуючись з прийнятим по справі рішенням, апелянт (відповідач) звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при винесенні рішення порушено норми матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції було прийнято при неповному дослідженні доказів та з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, а зроблені судом висновки не відповідають обставинам справи.

Зокрема, апелянт посилався на те, що суд першої інстанції застосовуючи до спірних правовідносин Положення про централізований страховий резервний фонд захисту потерпілих у дорожньо-транспортних пригодах, затвердженим протоколом Координаційної ради МТСБУ від 06.12.2012 № 31/2012, не звернув увагу, що саме ч. 2 п. 4.2 Положення передбачено право страховика пропонувати Дирекції Бюро банки та умови розміщення тимчасово вільних коштів, сформованого ним у складі фонду захисту потерпілих гарантійного внеску. Банк, який пропонується страховиком для такого розміщення, на день розміщення коштів має належати до групи 1 згідно з затвердженим Національним банком України розподілом, та що в нього на день розміщення коштів не розпочата процедура призначення тимчасової адміністрації, санації, ліквідації або банкрутства. У відповідності до ч. 5 п. 43.4 ст. 43 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», забороняються будь-які стягнення з централізованих резервних фондів МТСБУ, крім пов'язаних з регламентними виплатами, що проводяться відповідно до Закону за рахунок такого фонду. Кошти, сплачені страховиками до централізованих страхових резервних фондів МТСБУ, в т.ч. й доформваний гарантійний внесок, є коштами страхових резервів з обов'язкового страхуванням цивільно-правововї відповідальності власників наземних транспортних засобів. Згідноп з . 51.9 ст. 51 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховику підлягають поверненню гарантійні внески, сплачені ним до централізованих страхових резервних фондів МТСБУ та з вирахуванням коштів, сплачених МТСБУ. У зазначеному пункті міститься норма, яка передбачає строк повернення з фонду захисту потерпілих - 3 роки з дня припиненян асоційованого членства страховика в МТСБУ. 03.04.2014 позивач був позбавлений асоційованого членства в МТСБУ, у зв'язку з чим страховик втратив право укладати будь-які договори обов'язкового страхування цивільно-праввої відповідальності. В цій частині правовідносини між сторонами припинено, що відповідає ст. 52 наведеного Закону. Проте, подальша співпраця між сторонами регулюється не тільки Законом, а й Договором про співпрацю № 164, відповідно до п. 2.2.8 Бюро зобов'язано повернути на умовах, що встановлені Законом, положенням про Фонд захисту потерпілих та договором, гарантійні внески, сплачені страховиком до цього фонду. Сплаченою позивачем є сума в розмірі 5 410 062,00 грн. При цьому, пунктом 9.2 ст. 9 договору № 164 позивач взяв на себе обов'язок виконувати нормативні та індивідуальні документи Бюро. Апелянт вважає, що позивач зобов'язаний виконувати індивідуальні акти Бюро і після припинення членства у МТСБУ, зокрема і Порядку розподілу між страховиками регламентних виплат за рахунок коштів централізованого страхового резервного фонду захисту потерпілих у дорожньо-транспортних пригодах, затверджений Протоколом Президії № 333/2014 від 16.10.2014, а також Положення про централізований страховий резервний фонд захисту потерпілих у дорожньо-транспортних пригодах, затверджений Протоколом Президії МТСБУ від 07.08.2014 № 320/214 та погоджене Протоколом Координаційної ради МТСБУ 17.11.2014 № 47/2014, яким визначається алгоритм повернення гарантійного внеску страховику при виключенні його з членів МТСБУ. За розрахунком позивача, сума коштів, яка підлягає поверненню, є від'ємною.

Крім того, у зв'язку з відсутністю обов'язку з виплати на користь позивача 2 971 180,47 грн. залишку гарантійного внеску, і відповідно, відсутністю простроченого грошового зобов'язання перед позивачем, апелянт вказував на безпідставність стягнення 3% річних та інфляційних втрат згідно з ст. 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу №910/6895/17 розподілено для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя Станік С.Р., судді - Куксов В.В., Гончаров С.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.07.2017, апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2017 у справі №910/6895/17 прийнято до розгляду та порушено апеляційне провадження, розгляд апеляційної скарги призначено на 27.07.2017.

24.07.2017 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшов письмовий відзив по справі, в якому позивач вказував на те, що рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2017 у справі №910/6895/17 - є законним, обґрунтованим та таким, що винесено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування - відсутні.

Так, позивач вказував на те, що Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів » закріплені права та обов'язки членів МТСБУ, щодо страховиків, які втратили членство, і в них залишилось лише права на повернення свого гарантійного внеску. Також, наведений Закон та Положення про централізований страховий резервних фонд захисту потерпілих у дорожньо - транспортних пригодах в редакції 2012 року (чинній на момент членства позивача у МТСБУ) не надають права відповідачу використовувати кошти позивача на свій розсуд. Крім того, питання повернення гарантійних внесків регулюється саме Положенням про централізований страховий резервний фонд захисту потерпілих у дорожньо-транспортних пригодах, затвердженим протоколом Координаційної ради МТСБУ від 06.12.2012 № 31/2012 на час виходу позивача з асоційованого членства у МТСБУ. Затвердженян в подальшому протоколом Президії МТСБУ від 07.08.2014 № 320/2014 нової редакції Положення, яке набрало чинності з дня, наступного за днем погодження Координаційною радою бюро, тобто з 18.11.2014, не впливає на правовідносини сторін, оскільки на той час позивач вже не був членом МТСБУ.

В судовому засіданні 27.07.2017 оголошено перерву до 19.09.2017, а також задоволено заяву сторін про продовження строку вирішення спору на 15 днів.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.07.2017 продовжено строк вирішення спору на 15 днів.

В судовому засіданні 19.09.2017 представник апелянта (відповідача) підтримав доводи апеляційної скарги, просив оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенін позову відмовити у повному обсязі.

Позивач в судовому засіданні 19.09.2017 проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив суд у задоволенін апеляційної скарги відмовити, а оскаржуване рішенян залишити без змін, як таке, що винесено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Матеріалами справи підтверджується, що 27.09.2012 позивач отримав в Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг ліцензію на обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

16.10.2012 відповідно до пункту 51.1. ст. 51 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" позивач звернувся до відповідача з заявою про прийом в члени відповідача та набуття статусу асоційованого члена.

14.02.2013 відповідач задовольнив заяву позивача про прийом в члени відповідача та надання статусу асоційованого члена відповідача.

15.03.2013 між позивачем та відповідачем було укладено Договір про співпрацю № 164 між Моторним (транспортним) страховим бюро України (МТСБУ) та страховиком - членом МТСБУ у сфері обов'язкового страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів за внутрішніми договорами страхування (надалі - Договір), предметом якого відповідно до п.1.1 є співробітництво сторін у сфері організації та провадження обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за внутрішніми договорами страхування.

Згідно пп. б) п.7.2. Статуту відповідача члени відповідача зобов'язані своєчасно сплачувати членські внески у порядку, строки та у розмірах, що визначаються Загальними зборами відповідача та/або Президією.

Станом на 14.01.2104, згідно пункту 2.1.12 Договору, Позивач в повному розмірі сформував в централізованому страховому резервному фонді захисту потерпілих у дорожньо-транспортних пригодах (надалі - фонд захисту потерпілих) базовий гарантійний внесок у сумі 5 410 062,00, що сторонами по справі не заперечувалось та підтверджується наданими позивачем розрахунками.

Відповідно до статті 43 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" джерелами формування централізованих страхових резервних фондів є, у тому числі, базовий та додаткові гарантійні внески у розмірі, визначеному Відповідачем.

Порядок і умови формування централізованих страхових резервних фондів встановлюються положенням про порядок і умови формування централізованих страхових резервних фондів, що затверджується президією Відповідача та погоджується з Координаційною радою Відповідача.

Кошти централізованих страхових резервних фондів, створених при Відповідачі, розміщуються з урахуванням безпечності, прибутковості та ліквідності і мають бути представлені активами таких категорій: грошові кошти на банківських рахунках, банківські депозити (вклади), цінні папери, що емітуються державою.

Рішення про використання коштів централізованих страхових резервних фондів відповідно до встановленої мети приймає дирекція Відповідача відповідно до положення про централізовані страхові резервні фонди Відповідача, що затверджується президією Відповідача за погодженням з Координаційною радою Відповідача.

Кошти, сплачені страховиками як базовий гарантійний внесок до фонду захисту потерпілих, використовуються виключно для здійснення регламентних виплат, передбачених підпунктом "ґ" пункту 41.1 статті 41 цього Закону. У першу чергу використовується гарантійний внесок того страховика, для виконання зобов'язань якого він здійснюється.

Позивач у позові наголошував, що він відмовився від подальшого здійснення цієї діяльності, скористався своїм правом виходу зі складу відповідача та 03.04.2014 отримав повідомлення № 6/3-05/982 відповідача про втрату статусу асоційованого члена, у зв'язку з чим гарантійні внески підлягали поверненню.

Пунктом 6.14 Статуту відповідача передбачено, що при втраті статусу асоційованого члена Відповідача, порядок повернення гарантійних внесків до централізованих страхових резервних фондів, визначається чинним законодавством, положенням про фонд страхових гарантій, положенням про порядок і умови формування централізованих страхових резервних фондів, положенням про порядок розміщення коштів централізованих страхових резервних фондів відповідача та договором про співпрацю між страховиком і Відповідачем.

Згідно п. 51.9 ст. 51 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" гарантійні внески, сплачені страховиком до централізованих страхових резервів відповідача, з урахуванням інвестиційного доходу, отриманого від розміщення таких внесків, та з вирахуванням коштів, сплачених відповідачем, підлягають поверненню страховику за умови, що стосовно нього не здійснюється процедура ліквідації та/або банкрутства.

У зв'язку з втратою асоційованого членства позивача у відповідачі 03.04.2014, позивач позбавлений прав і обов'язків члена відповідача, крім права на повернення свого гарантійного внеску в порядку передбаченому законом, внутрішніми положеннями відповідача і Договором.

Відповідно до п.п. 2.2.8. п.2, п.3,1. Договору позивач має право вимагати, а відповідач зобов'язаний повернути на умовах, що встановленні Законом, положенням про фонд захисту потерпілих та цим Договором, гарантійні внески, сплачені Страховиком до цього фонду.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом і з висновком якого погоджується суд апеляційної інстанції, на момент підписання Договору (15.03.2013р.) та під час асоційованого членства Позивача у Відповідача (до 03.04.2014р.) діяло Положення про централізований страховий резервний фонд захисту потерпілих у дорожньо-транспортних пригодах (далі - Положення про фонд захисту потерпілих), (затверджене протоколом Координаційної ради Відповідача 06.12.2012р. №31/2012).

Відповідно до п. 39.1. ст. 39 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об'єднанням страховиків, які здійснюють обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

МТСБУ є непідприємницькою (неприбутковою) організацією і здійснює свою діяльність відповідно до цього Закону, законодавства України та свого Статуту.

Статут МТСБУ затверджується зборами засновників (членів) МТСБУ, погоджується з Уповноваженим органом та реєструється відповідно до вимог законодавства.

Фінансування статутної діяльності МТСБУ здійснюється за рахунок внесків страховиків - членів МТСБУ, а також за рахунок пасивних доходів від тимчасово розміщених коштів цього фонду та інших джерел, не заборонених законодавством, у порядку, визначеному Статутом МТСБУ, та в обсягах, передбачених кошторисом, що затверджується президією МТСБУ (ст. 42 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Статтею 43 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначено, що для забезпечення виконання зобов'язань членів МТСБУ перед страхувальниками і потерпілими при ньому створюються, централізовані страхові резервні фонди, зокрема, фонд захисту потерпілих у дорожньо-транспортних пригодах (фонд захисту потерпілих), призначений для здійснення розрахунків з потерпілими у випадках, передбачених ст. 41 Закону.

Джерелами формування централізованих страхових резервних фондів є: базовий та додаткові гарантійні внески у розмірі, визначеному МТСБУ; відрахування страховиків з премій обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності у розмірі, визначеному Координаційною радою МТСБУ; повернені МТСБУ в регресному порядку кошти за заподіяну у результаті дорожньо-транспортної пригоди шкоду; добровільні внески та пожертвування.

Порядок і умови формування централізованих страхових резервних фондів встановлюються положенням про порядок і умови формування централізованих страхових резервних фондів, що затверджується президією МТСБУ та погоджується з Координаційною радою МТСБУ.

Кошти централізованих страхових резервних фондів, створених при МТСБУ, розміщуються з урахуванням безпечності, прибутковості та ліквідності і мають бути представлені активами таких категорій: грошові кошти на банківських рахунках, банківські депозити (вклади), цінні папери, що емітуються державою.

Пунктом 51.8. статті 58 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено, що члени МТСБУ зобов'язані сплачувати:

а) членські внески у розмірі, визначеному загальними зборами членів МТСБУ;

б) гарантійні та інші внески до фондів МТСБУ, створених відповідно до цього Закону та положень про порядок і умови формування централізованих страхових фондів, а також компенсацію здійснених МТСБУ витрат за зобов'язаннями страховиків. Розміри базових гарантійних внесків страховика до централізованих страхових резервних фондів МТСБУ станом на останній день кожного кварталу не можуть бути меншими за розміри, визначені положеннями про ці фонди;

в) відрахування з премій обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності відповідно до цього Закону.

В той же час, згідно п. 51.9 зазначеної вище статті, гарантійні внески, сплачені страховиком до централізованих страхових резервних фондів МТСБУ, з урахуванням інвестиційного доходу, отриманого від розміщення таких внесків, та з вирахуванням коштів, сплачених МТСБУ, підлягають поверненню страховику за умови, що стосовно нього не здійснюється процедура ліквідації та/або банкрутства. Строк такого повернення з фонду захисту потерпілих становить три роки з дня припинення асоційованого членства страховика в МТСБУ, з фонду страхових гарантій - п'ять років з дня припинення його повного членства в МТСБУ, але не раніше наступного дня після виконання зобов'язань за договорами міжнародного страхування та перестрахування або передачі зобов'язань іншому страховику - повному члену МТСБУ.

Страховик, який протягом двох місяців має заборгованість перед МТСБУ щодо сплати у повному обсязі внесків, відрахувань до фондів МТСБУ, створених відповідно до цього Закону, або компенсації витрат, здійснених МТСБУ за його зобов'язаннями, втрачає відповідний статус асоційованого та/або повного члена МТСБУ (п. 51.10 ст. 51 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Як встановлено судом, Положення про централізований страховий резервний фонд захисту потерпілих у дорожньо - транспортних пригодах, було затверджено протоколом Координаційної ради МТСБУ від 06.12.2012 № 31/2012. В подальшому, протоколом Президії МТСБУ від 07.08.2014 № 320/2014 була затверджена нова редакція зазначеного положення.

При цьому, суд апеляційної інстанції відхиляє як безпідставні та необґрунтовані твердження відповідача про те, що до правовідносин сторін слід застосовувати Положення про централізований страховий резервний фонд захисту потерпілих у дорожньо - транспортних пригодах в новій редакції, затвердженій протоколом Президії МТСБУ від 07.08.2014 № 320/2014, оскільки в п. 6.1. зазначеної редакції положення зазначено, що воно набирає чинності з дня наступного за днем погодження Координаційною радою Бюро, тобто з 18.11.2014, а відповідач втратив членство у МТСБУ 03.04.2014, тобто до набрання чинності вказаним Положенням. З аналогічних підстав не підлягає застосуванню до спірних правовідносин і Порядок розподілу між страховиками регламентних виплат за рахунок коштів централізованого страхового резервного фонду захисту потерпілих у дорожньо-транспортних пригодах, затверджений Протоколом Президії № 333/2014 від 16.10.2014.

Пунктом 3.12.2. Положення про фонд захисту потерпілих (затвердженого протоколом Координаційної ради МТСБУ від 06.12.2012 № 31/2012 і наведена редакція якго застосовується судом апеляційної інстанції при вирішенні даного спору) передбачено, що гарантійні внески повертаються Дирекцією Відповідача частинами: 10% його залишку - протягом 12 місяців з дати виходу страховика зі складу Відповідача, 30% залишку - протягом 12 місяців з дати виплати першої частини і решта залишку не пізніше закінчення трирічного строку з дати виходу страховика зі складу Відповідача, з урахуванням особливостей при не врегулюванні усіх відомих подій, що мають ознаки страхових випадків за його внутрішніми договорами страхування, а саме: не прийняв рішення про виплату страхового відшкодування або про відмову у такій виплаті чи не виконав усі рішення про виплату страхового відшкодування за такими договорами, строк повернення чергової частини залишку гарантійних внесків розпочинається не раніше дати отримання Відповідачем документального підтвердження повного врегулювання таких подій.

Згідно п.4 Положення про фонд захисту потерпілих кошти фонду захисту потерпілих розміщуються Дирекцією Відповідача з урахуванням безпечності, ліквідності та прибутковості і мають бути представлені активами категорій:

грошові кошти на банківських рахунках;

банківські вклади (депозити) у національній та вільно конвертованих іноземних валютах;

цінні папери, що емітуються державою.

Банк, який обирається для розміщення коштів, повинен відповідати Уповноваженим органом вимогам щодо наявності та рівня кредитного рейтингу банків, у яких розміщуються кошти страхових резервів страховиків.

Протягом 2014-2015 років позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогами про повернення частини гарантійного внеску з фонду захисту потерпілих (листи № 3359 від 01.08.2014 року, № 3907 від 11.09.2014 року, № 4399 від 09.10.2014 року, № 724 від 05.03.2015 року, № 1260 від 22.04.2015 року додаються), які відповідач безпідставно не задовольнив.

30.07.2015 позивач направив відповідачу вимогу № 2134 про повернення гарантійних внесків з фонду захисту потерпілих в якій зазначив, що згідно звіту про рух коштів фонду захисту потерпілих за 2 квартал 2015 року залишок на 30 червня 2015 рік становить 5 958 616,52 грн.

31.07.2015 відповідач направив позивачу лист № 5-41/21404 в якому повідомив, що розрахунковий розмір резерву збитків позивача станом на 31.12.2014 рік затверджено у сумі 807 243,05 грн. доля коштів у проблемних банках облікована за страховиком станом на 31.12.2014 року становить 2 711 281,27 грн.. Залишок гарантійного внеску позивача у фонді захисту потерпілих станом на 31.12.2014 року 5 636 596,34 грн., сума коштів (із урахуванням інвестиційного доходу) до повернення позивачу у 2015 році становить 1 059 036,01 грн.

07.08.2015 відповідач повернув позивачу неповну частину гарантійних внесків з фонду захисту потерпілих у сумі 1 059 036,01 грн.

30.12.2015 позивач направив відповідачу вимогу № 3515 про повернення гарантійних внесків з фонду захисту потерпілих в якій зазначив, що згідно звіту про рух коштів фонду захисту потерпілих за 3 квартал 2015 року залишок на 30 вересня 2015 рік становить 5 058 713,64 грн. та інвестиційний доход у сумі 160 524,95 грн.

05.01.2016 відповідач повернув позивачу неповну частину гарантійних внесків з фонду захисту потерпілих у сумі 2 376 438,00 грн.

26.01.2016 позивач направив відповідачу вимогу № 261 про повернення гарантійних внесків з фонду захисту потерпілих в якій зазначив, що на момент направлення вимоги залишок гарантійних внесків з фонду захисту потерпілих, що належить поверненню відповідачем позивачу з урахуванням інвестиційного доходу складає 2 971 180,47 грн.

29.01.2016 відповідач своїм листом № 5-41/2420 повідомив позивача, що питання про повернення залишку гарантійного внеску буде розглянуто МТСБУ у 2017 році.

Відповідно до пункту 51.9 статті 51 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", гарантійні внески, сплачені страховиком до централізованих страхових резервних фондів МТСБУ, з урахуванням інвестиційного доходу, отриманого від розміщення таких внесків, та з вирахуванням коштів, сплачених МТСБУ, підлягають поверненню страховику за умови, що стосовно нього не здійснюється процедура ліквідації та/або банкрутства. Строк такого повернення з фонду захисту потерпілих становить три роки з дня припинення асоційованого членства страховика в МТСБУ, з фонду страхових гарантій - п'ять років з дня припинення його повного членства в МТСБУ, але не раніше наступного дня після виконання зобов'язань за договорами міжнародного страхування та перестрахування або передачі зобов'язань іншому страховику - повному члену МТСБУ.

Так, позивачем при зверненні до суду з відповідним позовом було надано Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців станом на 26.04.2017, відповідно до якого відомості щодо здійснення та/або початку та/або завершення відносно позивача процедур ліквідації та/або банкрутства (санації) - відсутні, зокрема і під час розгляду судом першої інстанції відповідного спору. Крім того, судом апеляційної інстанції під час перегляду справи в апеляційному порядку за допомогою загальновідомого і загальнодоступного ресурсу Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних - осіб - підприємців та громадських формувань Міністерства юстиції України, встановлено, що відносно позивача в графі «Дані про перебування юридичної особи у процесі припинення/провадження у справі про банкрутство санації» зазначено, що позивач не перебуває в процесі припинення, що також згідно з приписами пункту 51.9 статті 51 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" є умовою повернення позивачу гарантійного внеску.

Крім того, суд апеляційної інстанції враховує і те, що страховик (позивач) має право на повернення гарантійного внеску у передбачений Законом, Порядком спосіб та строк. Приймаючи до уваги втрату позивачем статусу асоційованого члена МТСБУ 03.04.2014 та враховуючи приписи пункту 51.9 статті 51 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", згідно якого гарантійний внесок повертається страховику за три роки, з урахуванням вищенаведених у Положенні від 06.12.2012 р. № 31/2012 особливостей. Таким чином, суд апеляційної інстанції зазначає, що Закон містить загальний строк здійснення процедури виплати гарантійного внеску (три роки), проте, Положенням від 06.12.2012 р. № 31/2012 встановлено особливості такої виплати, яка полягає у розбивці виплати на частини: 10% його залишку - протягом 12 місяців з дати виходу страховика із складу Бюро, 30% залишку - протягом 12 місяців з дати виплати першої частини і решта залишку не пізніше закінчення трирічного строку з дати виходу страховика зі складу Бюро, з урахуванням встановленим положенням особливостей, що передбачено п. 3.12.2. Положення про централізований страховий резервний фонд захисту потерпілих у дорожньо-транспортних пригодах.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує те, що згідно наведеного позивачем розрахунку, який перевірено судом апеляційної інстанції і з яим суд апеляційної інстанції погоджується, залишок гарантійного внеску, який підлягає поверненню відповідачем складає загалом 2 971 180,47 грн., і відповідач зобов'язаний був виплатити залишок гарантійного внеску до 04.04.2017 (тобто, не пізніше 3 років з дати втрати позивачем статусу асоційованого члена МТСБУ, що передбачено як п. 51.9 статті 51 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", так і Положенням від 06.12.2012 р. № 31/2012), чого ним здійснено було, а тому з 04.04.2017 відповідачем допущено прострочення виконання свого зобов'язання перед позивачем щодо повернення залишку гарантійного внеску в сумі 2 971 180,47 грн., чим порушено права позивача.

Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що належних та допустимих доказів в розумінні приписів ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України наявності у страховика неврегульованих подій, що мають ознаки страхових випадків матеріали справи також не містять і такі обставини не встановлені ні судом першої інстанції, ні судом апеляційної інстанції під час апеляційного провадження.

Доводи відповідача про те, що відповідно до звітів про рух коштів фонду захисту потерпілих за 1-4 квартал 2016 року відповідач відніс до резерву знецінення фінансових інвестицій, оскільки вказані кошти були розміщені відповідачем у проблемному банку - обгрунтовано були відхилені судом першої інстанції з огляду на те, що ні Законом, ні статутом та положеннями відповідача, договором не передбачено зменшення суми гарантійного внеску товариства на суму коштів розміщених відповідачем у проблемних банках.

Крім того, в матеріалах справи наявне рішення Господарського суду міста Києва по справі №910/4857/16 від 03.06.2016, яким відмовлено Товариству з додатковою відповідальністю страхова компанія "Нафтагазстрах" у задоволенні позову до моторного (транспортного) страхова бюро України про стягнення гарантійних внесків з фонду захисту потерпілих 2971180,47 грн. у зв'язку з тим, що відповідач повернув 10% гарантійного внеску з пропуском строку, встановленого Положенням № 31/2012. Наступний платіж був перерахований відповідачем достроково і в більшому розмірі ніж 30% залишку. Решта не повернутого внеску має бути повернута позивачу у строк до 04.04.2017, а тому право позивача на момент винесення рішення не є порушеним, оскільки строк виплати не настав.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що під час розгляду спору у справі № 910/4857/16 судом досліджувались спірні правовідносини сторін та встановлено певні обставини, проте, суд апеляційної інстанції при розгляді справи № 910/6895/17 дослідив правовідносини сторін, встановив порушення відповідачем свого обов'язку перед позивачем щодо сплати залишку гарантійного внеску та встановив настання строку виплати згідно приписів Закону "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"та Положення від 06.12.2012 р. № 31/2012, а також факт прострочення відповідачем виконання своїх зобов'язань перед позивачем, а тому наявність судового рішення у справі № 910/4857/16 лише констатує певні праводносини сторін, а висновки суду апеляційної інстанції в контексті спірних правовідносин сторін під час розгляду спору у справі № 910/6895/17 грунтуються в сукупності на дослідженні матеріалів справи та перевірки їх доказами.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2 971 180,47 грн. залишку гарантійного внеску, у зв'язку з чим обумовлені ст. 104 Господарськго процесуального кодексу України підстави для скасування або зміни рішення у наведеній частині - у суду апеляційної інстанції відсутні.

Крім того, судом першої інстанції було задоволені вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційні втрати у сумі 385 961,58 грн., 3% річних у сумі 89 814,30 грн. з посиланням на ст. 625 Цивільного кодексу України.

Проте, з висновокм суду першої інстанції в наведеній частині суд апеляційної інстанції не погоджується, вважає його таким, що зроблений без урахування усіх обставин справи та висновки суду в цйі частиін не відповідають обставинам справи з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (п.1 ст. 612 ЦК України).

Як встановлено судом апеляційної інстанції, позивачем заявлено до стягнення з відповідача інфляційні втрати у сумі 385 961,58 грн., 3% річних у сумі 89 814,30 грн., визначивши період прострочення з 01.04.2016 по 31.03.2017.

Проте, враховуючи те, що залишок гарантійного внеску, який підлягає поверненню відповідачем складає загалом 2 971 180,47 грн., і відповідач зобов'язаний був виплатити залишок гарантійного внеску до 04.04.2017 (тобто, не пізніше 3 років з дати втрати позивачем статусу асоційованого члена МТСБУ), чого ним здійснено було, а тому саме з 04.04.2017 відповідачем допущено прострочення виконання свого зобов'язання перед позивачем щодо повернення залишку гарантійного внеску, у зв'язку з чим підстави для застосування до відповідача відповідальності за порушення грошового зобов'язання, передбаченої ст. 625 Цивільного кодексу України, за заявлений позивачем період - відсутні, оскільки у період з 01.04.2016 по 31.03.2017 відповідного прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання перед позивачем - не існувало.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат у сумі 385 961,58 грн. та 3% річних у сумі 89 814,30 грн. за період з 01.04.2016 по 31.03.2017 - задоволенню не підлягають, у зв'язку з чим рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2017 у справі №910/6895/17 у наведеній частині підлягає скасуванню в апеляційному порядку з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в наведеній частині.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції за наслідками перегляду справи в апеляційному порядку, керуючись ст.ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, а саме: з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2 971 180,47 грн. залишку гарантійного внеску. Решта позовних вимог задоволенню не підлягає.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в частині присудження стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат у сумі 385 961,58 грн. та 3% річних у сумі 89 814,30 грн. - підлягає скасуванню на підставі п. 1-4 ч.1 ст. 104 Господарського процесуального кодексу України з прийняттям нового рішення в цій частині про відмову у задоволенні позовних вимог. Рішення суду першої інстанції в частині присудження до стягнення з відповідача на користь позивача 2 971 180,47 грн. залишку гарантійного внеску - підлягає залишенню без змін.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Частиною першою статті 49 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судовий збір покладається:

- у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін;

- у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною сьомою статті 49 Господарського процесуального кодексу України визначено, якщо суд апеляційної або касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст.34 ГПК України передбачено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що доводи, викладені позивачем в апеляційній скарзі, найшли своє часткове підтвердження під час розгляду справи в апеляційному порядку, у зв'язку з чим на підставі п. 1-4 ч. 1 статті 104 Господарського процесуального кодексу України рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2017 у справі №910/6895/17 в частині присудження стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат у сумі 385 961,58 грн. та 3% річних у сумі 89 814,30 грн. - підлягає скасуванню на підставі п. 1-4 ч.1 ст. 104 Господарського процесуального кодексу України з прийняттям нового рішення в цій частині про відмову у задоволенні позовних вимог в цйі частині, з здійсненням перерозподілу судових витрат згідно з приписами статті 49 Господарського процесуального кодексу України. Рішення суду першої інстанції в частині присудження до стягнення з відповідача на користь позивача 2 971 180,47 грн. залишку гарантійного внеску - підлягає залишенню без змін.

Судовий збір за подачу позову та за подачу апеляційної скарги згідно з приписами статті 49 Господарського процесуального кодексу України підлягає розподіленню між сторонами пропорційно розміру задоволених вимог. Крім того, апелянту з Державного бюджету України підлягає поверненню 100,22 грн. зайво сплаченого судового збору за подачу апеляційної скарги згідно платіжного доручення № 50583 від 07.06.2017 (за подачу позову до суду першої інстанції було сплачено позивачем 51 704,35 грн., а тому за подачу апеляційної скарги судовий збір підлягав сплаті у розмірі 56 874,78 грн. (110% ставки, що підлягала сплаті при подачі позову згідно з приписами п.п.1 п. 2 ч. 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір»)).

Враховуючи викладене, керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2017 у справі №910/6895/17 - задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2017 у справі №910/6895/17 скасувати частково, а саме в частині присудження стягнення з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія "Нафтагазстрах" інфляційних втрат у сумі 385 961,58 грн. та 3% річних у сумі 89 814,30 грн., і прийняти і цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у вказаній частині.

В решті рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2017 у справі №910/6895/17 - залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

3. Резолютивну частину рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2017 у справі №910/6895/17 викласти в наступній редакції:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України (02154, м. Київ, Русанівський бульвар, будинок 8; ідентифікаційний код: 21647131) на користь Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія "Нафтагазстрах" (02098, м. Київ, вулиця Юрія Шумського, будинок 1-А, офіс 121; ідентифікаційний код 21004953) 2 971 180 (два мільйони дев'ятсот сімдесят одна тисяча сто вісімдесят) грн. 47 коп. залишку гарантійного внеску та 44 567 (сорок чотири тисячі п'ятсот шістдесят сім) грн. 71 коп. судового збору за подачу позову.

У решті позовних вимог - відмовити.

4. Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія "Нафтагазстрах" (02098, м. Київ, вулиця Юрія Шумського, будинок 1-А, офіс 121; ідентифікаційний код 21004953) на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України (02154, м. Київ, Русанівський бульвар, будинок 8; ідентифікаційний код: 21647131) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 7 850 (сім тисяч вісімсот п'ятдесят) грн. 30 коп.

5. Повернути з Державного бюджету України на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України (02154, м. Київ, Русанівський бульвар, будинок 8; ідентифікаційний код: 21647131) 100 (сто) грн.. 22 коп. зайво сплаченого судового збору за подачу апеляційної скарги у справі № 910/6895/17 згідно платіжного доручення № 50583 від 07.06.2017.

6. Доручити Господарському суду м. Києва видати накази на виконання даної постанови у відповідності до вимог ст. 116 Господарського процесуального кодексу України.

7. Матеріали справи № 910/6895/17 повернути до Господарського суду м. Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді С.А. Гончаров

В.В. Куксов