ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2017 року Справа № 916/1827/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддіКондратової І.Д. (доповідач),
суддіЄмельянова А.С.,
суддіНєсвєтової Н.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргу Комунального підприємства "Теплопостачання міста Одеси"
на рішення Господарського суду Одеської області від 02.02.2017 року та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 25.04.2017 року
у справі№ 916/1827/16 Господарського суду Одеської області
за позовомКомунального підприємства "Теплопостачання міста Одеси"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Науково-технічний проектний центр "Київенергомережпроект" в особі філії у м. Одеса
третя особаПівденний офіс Держаудитслужби
простягнення збитків у сумі 10224,00 грн,
ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року Комунальне підприємство "Теплопостачання міста Одеси" (надалі - КП "Теплопостачання міста Одеси", позивач) звернулося до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-технічний проектний центр "Київенергомережпроект" в особі філії у м. Одеса (надалі - ТОВ "НТПЦ "Київенергомережпроект", відповідач) про стягнення збитків у сумі 10224,00 грн.

В обґрунтування позову позивач посилався на те, що Державною фінансовою інспекцією в Одеській області, правонаступником якої є Південний офіс Держаудитслужби (надалі - третя особа), проведено планову ревізію фінансово-господарської діяльності позивача за період з 01.07.2014 року по 31.07.2015 року, за результатами якої складено акт від 05.11.2015 року № 810-16/20, в якому зафіксовано, що за укладеним з відповідачем договором від 08.08.2014 року на виконання робіт з розробки проектно-кошторисної документації № ТГО-337 у порушення ДСТУ Б Д.1.1-7:2013 "Правила визначення вартості проектно-вишукувальних робіт та експертизи проектної документації на будівництво", затверджених наказом Мінрегіонбуду України від 8 серпня 2013 року N 374, встановлено безпідставне завищення вартості проектних робіт на загальну суму 40896,00 грн, що призвело до матеріальної шкоди (збитків) на загальну суму 30672,00 з ПДВ та завищення кредиторської заборгованості на суму 10224,00 грн з ПДВ, та висунуто позивачу вимогу від 09.12.2015 року № 15-06-23-14/11499 про усунення порушень законодавства, в зв'язку з чим позивач просив стягнути з відповідача кошти в сумі 10224,00 грн, як збитки згідно з ст. ст. 623, 883, 887 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України).

Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що акт ревізії фінансово-господарської діяльності не є доказом порушення відповідачем зобов'язань за договором та спричинення збитків позивачу, оскільки акт лише фіксує можливі фінансові порушення. Відповідач наполягає, що позивачем не доведено усіх елементів складу цивільного правопорушення, що виключає можливість задоволення позову про відшкодування збитків.

Третя особа підтримала позов повністю. У поясненнях пояснила, що завищення вартості виконаних робіт виникло в результаті порушення п. 2 Методичних рекомендацій з формування собівартості проектно-вишукувальних робіт з урахуванням вимог положень (стандартів) бухгалтерського обліку, оскільки повторно застосовано в кошторисах ф. 3-П позицію "Моніторинг цін та матеріалів і обладнання". На думку третьої особи, витрати на моніторинг цін матеріалів і обладнання могли б вважатися обґрунтованими лише у випадку, якщо б всі договори на виготовлення проектно-кошторисної документації були укладені в серпні 2014 року.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 02.02.2017 року у справі № 916/1827/16 (колегія суддів у складі: головуючого судді Бездолі Д.О., суддів: Малярчук І.А., Рога Н.В. ), залишеним без змін, але з інших мотивів, постановою Одеського апеляційного господарського суду від 25.04.2017 року (колегія суддів у складі: головуючого судді Мишкіної М.А., суддів: Будішевської Л.О., Таран С.В.), у позові відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами норм ст.ст. 610,623, 587, 858, 891 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), просить постанову Одеського апеляційного господарського суду від 25.04.2017 року та рішення Господарського суду Одеської області від 02.02.2017 року у справі № 916/1827/16 скасувати та задовольнити позов повністю.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши згідно з ч. 2 ст. 1115, ч. 1 ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судових рішеннях, а також правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що 08.08.2014 між позивачем (замовник) та відповідачем (виконавець) був укладений договір на виконання робіт з розробки проектно-кошторисної документації № ТГО-337 (далі-договір), відповідно до якого виконавець зобов'язався виконати роботи по проектуванню "Реконструкція теплової траси по вул. Мечнікова (від ТК 2М05 по вул. Ольгієвській до ТК 2М07 по вул. Ковалевського, 2Д720)", відповідно до вимог ДСТУ БД.1.1-7:2013 „Правила визначення вартості проектно-вишукувальних робіт та експертизи проектної документації на будівництво" та згідно завдання на проектування, наданого позивачем у строки, визначені календарним планом, а замовник прийняти та оплатити роботу протягом 10-ти банківських днів з моменту підписання відповідного акту.

На виконання умов договору відповідач виконав роботи та передав позивачу проектно-кошторисну документацію вартістю 409192,80 грн, що підтверджується актом здачі-прийняття робіт від 13.01.2015 № 1/12-14КЕМП, накладною від 26.12.2014 року № 01-12/14КЕМП та визнається сторонами. Позивач сплатив відповідачу вартість робіт у розмірі 409192,80 грн, що підтверджується платіжними дорученнями від 08.08.2014 року № 11955, від 14.01.2015 року № 15732.

Державною фінансовою інспекцією в Одеській області було проведено планову ревізію фінансово-господарської діяльності позивача за період з 01.07.2014 року по 31.07.2015 року, за результатами якої складений акт від 05.11.2015 року № 810-16/20, в якому вказано, що за ревізійний період на підставі 5 договорів, укладених між сторонами, підрядною організацією виконано виготовлення та погодження проектно-кошторисних документацій на загальну суму 3828294 грн. з ПДВ, які оплачено замовником у сумі 3743592,20 грн з ПДВ. Станом на 31.07.2015 року, згідно даних бухгалтерського обліку та звітності КП "Теплопостачання міста Одеси" на 31.07.2015 року рахується кредиторська заборгованість перед підрядною організацією ТОВ "НТПЦ "Київенергомережпроект" філія в м. Одесі в сумі 84701,80 грн з ПДВ. Ревізією проведених замовником видатків на оплату робіт з виготовлення та погодження проектно-кошторисної документації, а саме: перевіркою правильності застосованих розрахунків по кошторисах ф. 2-П, правильності прийняття структури на проектні роботи, наявність узгоджень з відповідними інстанціями по кошторисах ф. 3-П до актів здачі-приймання проектних робіт, у порушення вимог "Правил визначення вартості проектно-вишукувальних робіт та експертизи проектної документації на будівництво" ДСТУ Б Д.1.1-7:2013, затверджених наказом Мінрегіонбуду України від 27.08.2013 року № 293, встановлено безпідставне завищення вартості проектних робіт на загальну суму 40896,00 грн., що призвело до матеріальної шкоди (збитків) на суму 30672,00 грн. з ПДВ та завищення кредиторської заборгованості на суму 10224,00 грн з ПДВ. Відповідно до п. 2 Додатку К ДСТУ Б Д.1.1-7:2013 виробничі витрати проектно-вишукувальної організації, безпосередньо пов'язані з виконанням проектно-вишукувальних робіт, калькулюються згідно з вимогами "Методичних рекомендацій з формування собівартості проектних робіт з урахуванням вимог положень (стандартів) бухгалтерського обліку". Завищення вартості виконання робіт виникло в результаті порушення п. 2 "Методичних рекомендацій з формування собівартості проектних робіт з урахуванням вимог положень (стандартів) бухгалтерського обліку", затверджених наказом Держбуду України від 29.03.2002 року № 64, за рахунок повторного застосування в кошторисах ф. 3-П позиції "Моніторинг цін матеріалів і обладнання".

09.12.2015 року ДФІ в Одеській області направила директору КП "Теплопостачання міста Одеси" вимогу щодо усунення порушень, виявлених в ході ревізії, в якій після опису порушень, виявлених під час ревізії, вимагалось усунути виявлені порушення законодавства та надати вичерпну інформацію про вжиті заходи разом із копіями підтверджуючих документів, в звязку з чим позивач звернувся з позовом у цій справі.

Стаття 22 ЦК України визначає, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. У ч. 2 цієї статті зазначається, що збитками є втрати, яких особа зазнала, у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 218 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

За змістом ст. ст. 224, 225 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ч. 3 ст. 216 ГК України потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі, тобто обов'язок відшкодування збитків прямо випливає з положень закону, тому не потребує додаткового узгодження між сторонами договірних відносин саме право на відшкодування збитків.

За усталеною судовою практикою Верховного Суду України господарське правопорушення складається з чотирьох елементів, а саме: протиправної поведінка боржника, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов'язання; наявності шкоди (збитки - це грошове вираження шкоди); причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою шкодою; вини боржника. За відсутності хоча б одного із цих елементів такий вид господарсько-правової відповідальності, як відшкодування збитків, до учасників господарських відносин не застосовується.

З урахуванням принципу змагальності, згідно з яким сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами, у справі, що розглядається, позивач, вимагаючи відшкодування збитків, має довести три перші умови, зокрема: факт порушення боржником зобов'язання, розмір збитків, причинний зв'язок. У свою чергу, якщо кредитором порушення зобов'язання доведено, вина боржника у порушенні презюмується, і в такому разі останній має довести відсутність своєї вини (ч. 2 ст. 614 ЦК України, ч. 2 ст. 218 ГК України).

Позивач, звертаючись до суду з позовом, наполягає, що відповідач порушив п.п. 5.1, 5.2 договору, у яких сторони передбачили, що виконавець відповідає за недоліки ПКД, включаючи недоліки, виявлені згодом у ході будівництва, а також у процесі експлуатації об'єкта, створеного на основі виконаної проектно-кошторисної документації і результатів пошукових робіт. У разі виявлення недоліків у ПКД або в пошукових роботах виконавець на вимогу замовника зобов'язаний безоплатно переробити проектно-кошторисну документацію або здійснити необхідні додаткові пошукові роботи, а також відшкодувати завдані збитки, що також передбчено у ст. 891 ЦК України.

Ураховуючи те, що суди попередніх інстанцій відповідно до їх повноважень, передбачених ГПК України, встановили, що позивачем не доведено, як факт належного виконання відповідачем своїх зобов'язань за укладеним між сторонами договором, так і те, що його кредиторська заборгованість є збитками, тобто, не доведено усіх необхідних елементів складу господарського правопорушення, Вищий господарський суд України вважає, що суди дійшли обґрунтованого та законного висновку про те, що підстав для задоволення позову немає.

Доводи касаційної скарги щодо порушення судами норм ст.ст. 858, 891 ЦК України Вищий господарський суд України відхиляє, оскільки у цих нормах законодавець визначає обставини, за які відповідає підрядник, зокрема, недоліків розробленої та складеної ним проектно-кошторисної документації та пошукових робіт. Жодних претензій щодо розробленої та складеної відповідачем проектно-кошторисної документації позивач не висуває. Відтак, спірні правовідносини не регулюються нормами законодавства, на які посилається позивач.

Всі заперечення позивача зводяться до оспорювання погодженої у договорі ціни робіт, зважаючи на складений акт ревізії від 05.11.2015 року № 810-16/20. Водночас, як правильно зазначив суд першої інстанції, цей акт не може змінювати, припиняти частково або повністю договірні правовідносини сторін; встановлені в акті обставини при вирішенні спору у цій справі підлягають доведенню у загальному порядку за правилами ст.ст. 32, 33 ГПК України.

При цьому, суд касаційної інстанції враховує, що відповідно до ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Згідно ст.ст. 189, 190, 191 ГК України ціна є істотною умовою господарського договору. Ціна зазначається в договорі у гривнях. Ціни у зовнішньоекономічних договорах (контрактах) можуть визначатися в іноземній валюті за згодою сторін. Суб'єкти господарювання використовують у своїй діяльності вільні та державні регульовані ціни. Вільні ціни визначаються на всі види продукції (робіт, послуг), за винятком тих, на які встановлено державні регульовані ціни. Вільні ціни визначаються суб'єктами господарювання самостійно за згодою сторін, а у внутрішньогосподарських відносинах - також за рішенням суб'єкта господарювання. Державне регулювання цін здійснюється згідно із Законом України "Про ціни і ціноутворення".

Відповідно до ст. 204, ч. 2 ст. 216, ст. 217 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до пунктів 8 та 10 ст. 10 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" органу державного фінансового контролю надається право порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Беручи до уваги те, що ні позивачем, ні органом державного фінансового контролю у судовому порядку не порушувалось питання про визнання недійсним договору (повністю чи в частині) з підстав порушення законодавства при визначенні ціни роботи у договорі, тобто, не спростовано презумпцію правомірності договору у встановленому порядку (ст. 204 ЦК України), доводи касаційної скарги, які фактично зводяться до оскарження вартості виконаних проектних робіт за договором, при розгляді цієї скарги до уваги не беруться.

Відповідно до ч. 1 ст. 11110 ГПК України підставою для скасування рішення місцевого господарського суду та постанови апеляційного господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Переглянувши у касаційному порядку судові рішення, Вищий господарський суд України не встановив порушення чи неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, які б призвели до прийняття неправильного судового рішення у справі.

З урахуванням викладеного, касаційна скарга залишається без задоволення, а постанова суду апеляційної інстанції - без змін.

Судові витрати відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Комунального підприємства "Теплопостачання міста Одеси" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 02.02.2017 року та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 25.04.2017 року у справі № 916/1827/16 - без змін.

Головуючий суддя Кондратова І.Д.
СуддяЄмельянов А.С.
СуддяНєсвєтова Н.М.