ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" жовтня 2017 р. Справа №922/2234/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Гетьман Р.А., суддя Ільїн О.В.,

при секретарі Довбиш А.Ю.,

за участю представників:

позивача - Грєнков І.В., за довіреністю №08-11/4550/2-16 від 27.12.2016 року;

відповідача - не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача - фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.Харків, (вх.№2681Х/1-40) на рішення господарського суду Харківської області від 31.08.2016 року по справі №922/2234/16,

за позовом Харківської міської ради, м.Харків,

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.Харків,

про звільнення земельної ділянки,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 31.08.2016 року у справі №922/2234/16 (суддя Байбак О.І.) позов задоволено.

Звільнено самовільно зайняту земельну ділянку площею 8,19 м.кв. по АДРЕСА_2 (біля ст.м. «Пушкінська») у м. Харкові, яка використовується фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2, м.Харків (ідентифікаційний номер НОМЕР_1; адреса: АДРЕСА_1, 61024), шляхом демонтажу 1-го блоку (торгівельного місця) у торгівельному павільйоні з приведенням її у придатний для подальшого використання стан.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.Харків (ідентифікаційний номер НОМЕР_1; адреса: АДРЕСА_1, 61024) на користь Харківської міської ради (ідентифікаційний код юридичної особи: 04059243, юридична адреса: пл. Конституції, 7, м. Харків, 61003) 1378,00 грн. судового збору.

Відповідач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 31.08.2016 року та прийняти нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити в повному обсязі.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 07.09.2017 року апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 прийнято до провадження та призначено до розгляду.

03.10.2017 року на адресу суду від позивача надійшла заява про розгляд справи за допомогою звукозаписувального технічного засобу (вх.№10143), та відзив на апеляційну скаргу, в якому останній зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об'єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв'язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

04.10.2017 року електронною поштою від представника відповідача надійшло клопотання (вх.№1608), в якому, у зв'язку з захворюванням, яке унеможливлює прийняти участь у судовому засіданні, просить відкласти розгляд справи.

Розглянувши заявлене клопотання відповідача, колегія суддів дійшла висновку про відмову у його задоволенні, виходячи з того, що відповідно до вимог статті 77 Господарського процесуального кодексу України господарський суд відкладає розгляд справи, коли спір не може бути вирішено в даному засіданні, зокрема, через нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу.

Колегія суддів зазначає, що неможливість вирішення господарського спору в даному судовому засіданні, вирішується господарським судом в кожному випадку окремо з урахуванням обставин справи.

Відповідно до пункту 3.9.2 ч. 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», господарський суд, з урахуванням обставин конкретної справи, може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи, у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.).

Враховуючи те, що відповідач є апелянтом по справі, а отже в апеляційній скарзі ним викладені доводи з яких він не погоджується з прийнятим рішенням суду першої інстанції, а також те, що судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, явку представників сторін у дане судове засідання не визнано обов'язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без участі представника відповідача за наявними у ній матеріалами у відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 05.10.2017 року представник позивача проти позиції апелянта заперечував з підстав викладених у відзиві та просив відмовити в її задоволенні.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представника позивача, повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, головним спеціалістом відділу самоврядного контролю за використанням земель Департаменту територіального контролю Харківської міської ради Бойченко Вадимом Івановичем вжиті заходи самоврядного контролю, передбачені ст. 189 ЗК України щодо дотримання вимог земельного законодавства при використанні земельної ділянки по АДРЕСА_2, про що складено відповідний акт від 13.06.2016 року.

Згідно з даним актом встановлено, що на земельній ділянці по АДРЕСА_2 розташований торгівельний павільйон блочного типу на 7 торгових місць з окремими входами до них. В торгівельних місцях вказаного павільйону здійснюється продаж квітів певними фізичними особами-підприємцями, в т.ч. відповідачем, який використовує 1 блок (торгове місце), що розміщений на земельній ділянці площею 8,19 кв.м.

Земельна ділянка загальною площею 58,98 кв.м. по АДРЕСА_2 використовується певними фізичними особами-підприємцями, в т.ч. відповідачем без державної реєстрації прав, передбачених ст. ст. 125, 126 ЗК України.

Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.06.2016 року №61064665, будь-яких прав на земельну ділянку по АДРЕСА_2 за юридичними та фізичними особами не зареєстровано.

Згідно з листом Управління Держгеокадастру у м. Харкові Харківської області від 17.06.2016 року №19-20.08-3-2751/20-16, станом на 29.12.2012 року в Управлінні не обліковуються правовстановлюючі документи на право власності або користування на земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 за відповідачем.

Згідно з інформацією Департаменту земельних відносин від 21.06.2016 року №4561/0/225-16, будь-яких рішень про надання земельної ділянки по АДРЕСА_2 для розміщення торгівельного павільйону Харківською міською радою не приймалось.

Згідно листа Департаменту містобудування, архітектури та генерального плану Харківської міської ради №2471/0/22-16 від 22.06.2016 року, вихідні дані на проектування, а саме містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2, управлінням містобудування, архітектури не надавались. Відповідач до Департаменту містобудування, архітектури та генерального плану та його структурних підрозділів з будь-яких питань не звертався.

Таким чином, земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 перебуває у власності територіальної громади м.Харкова.

З метою звільнення зазначеної самовільно зайнятої земельної ділянки, позивач направив на адресу відповідача попередження №П-59/16 від 14.06.2016 року, в якому вимагав від відповідача звільнити спірну земельну ділянку в термін до 27.06.2016 року.

Проте, зазначені вимоги були залишені відповідачем без задоволення.

Наведені вище обставини стали підставою для звернення позивача з відповідним позовом до господарського суду Харківської області, в якому останній просив звільнити самовільно зайняту земельну ділянку яка використовується відповідачем, площею 8,19 м.кв. по АДРЕСА_2, шляхом демонтажу 1-го блоку (торгівельного місця) у торгівельному павільйоні, з приведенням її у придатний для подальшого використання стан.

Приписами статей 13, 14 Конституції України передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля та її надра є об'єктами права власності Українського народу, від імені якого право власності здійснюють органи державної влади і місцевого самоврядування у межах, визначених Конституцією України і Законами України.

У відповідності до статті 116 Земельного Кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Статтею 123 Земельного Кодексу України встановлено, що надання земельних ділянок комунальної власності у користування, здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 2-3 Закону України «Про місцеве самоврядування», місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст. Громадяни України реалізують своє право на участь у місцевому самоврядуванні за належністю до відповідних територіальних громад.

Статтею 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Статтею 25 Закону України «Про місцеве самоврядування» передбачено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Згідно ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування», до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад, зокрема відносяться вирішення питань регулювання земельних відносин, встановлення відповідно до законодавства правил з питань благоустрою території населеного пункту, забезпечення в ньому чистоти і порядку, торгівлі на ринках, додержання тиші в громадських місцях, за порушення яких передбачено адміністративну відповідальність; надання відповідно до законодавства згоди на розміщення на території села, селища, міста нових об'єктів тощо.

Землі, які належать на праві власності територіальним громадам міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають, зокрема, усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності (стаття 83 Земельного кодексу України).

Отже, зі змісту вказаних вище норм права випливає, що вирішення питань щодо встановлення, перебування та припинення діяльності торгового кіоску в АДРЕСА_2 належить до виключної компетенції Харківської міської ради, як органу місцевого самоврядування, який представляє територіальну громаду міста Харкова, та здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження органів місцевого самоврядування, визначені Конституцією та законами України.

Статтею 125 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

У відповідності до ст. 124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки, шляхом укладання договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Земельний кодекс України містить заборону щодо використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації (ч.3 ст.125 Земельного кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст. 211 Земельного кодексу України, самовільне зайняття земельних ділянок віднесено до порушень земельного законодавства, за яке громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства.

При цьому, зміст терміну самовільне зайняття земельної ділянки розкрито у Законі України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», за яким самовільним зайняттям земельної ділянки є будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Самовільне зайняття земельної ділянки означає фактичне використання земельних ділянок без відповідних правових підстав. При цьому таке використання за своїм характером виключає можливість нормального користування земельною ділянкою з боку інших осіб.

Також, Земельний кодекс України ставить правомірність використання земельної ділянки в залежність від встановлення її меж у натурі (на місцевості) та державної реєстрації правовстановлюючого документа.

Таким чином, враховуючи те, що на земельну ділянку по АДРЕСА_2 будь-яких прав не зареєстровано, а рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) не приймались, місцевий господарський суд вірно вказав на те, що відповідач фактично використовує земельну ділянку шляхом її самовільного зайняття.

Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно ст. 212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок проводиться за рішенням суду.

Так, апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає про те, що у 2001 році виконавчим комітетом Київської районної ради м.Харкова йому було видно дозвіл, відповідно до якого останній має право здійснювати торгівлю квітами за адресою: АДРЕСА_3.

Колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ст.1 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності», документ дозвільного характеру - дозвіл, висновок, рішення, погодження, свідоцтво, інший документ, який дозвільний орган зобов'язаний видати суб'єкту господарювання у разі надання йому права на провадження певних дій щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності та/або без наявності якого суб'єкт господарювання не може проваджувати певні дії щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності.

Як вбачається зі змісту зазначеного положення, дозвіл не звільняє від необхідності додержання інших вимог чинного законодавства України, зокрема законодавства в галузі земельних відносин.

Окрім того, у відповідності до п. 3.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 року №6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин», ордер та інші дозвільні документи на право торгівлі надають суб'єкту господарювання право на здійснення підприємницької діяльності, зокрема, на відповідній території, земельній ділянці або у приміщенні. При цьому такий документ не надає права на відповідну земельну ділянку як частину земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування та з визначеними щодо неї правами в розумінні частини першої статті 79 Земельного кодексу України.

Отже, розміщення малої архітектурної форми для здійснення підприємницької діяльності за відсутності правовстановлюючих документів на земельну ділянку, на якій вона розміщена, може свідчити про самовільне зайняттям земельної ділянки і тягнути за собою наслідки, визначені статтею 212 Земельного кодексу України.

Апелянт у скарзі зазначає, що з метою належного оформлення господарської діяльності з продажу квітів за адресою АДРЕСА_2 підприємці звернулись до Управління містобудування та архітектури за погодженням розміщення малої архітектурної форми (кіоску) за зазначеною адресою. Управління містобудування та архітектури повідомило, що погодження розташування малої архітектурної форми можливе після вирішення питання з начальником архітектури Київського району. Крім того, скаржник вказує, що 05.05.2006 року підприємці звернулись до Харківського міського голови з листом-проханням допомогти з належним оформленням здійснюваною ними діяльністю. На лист-прохання було отримано відповідь щодо погодження збереження торгових рядів на вказаній земельній ділянці.

Колегія суддів відмічає, що погодження збереження торгових рядів та погодження розміщення малої архітектурної форми для здійснення підприємницької діяльності не є за своїм змістом правовстановлюючими документами на земельну ділянку. При цьому, отримання погодження збереження торгових рядів та погодження розміщення малої архітектурної форми не є наслідком вважати, що у підприємців оформлені та наявні правовстановлюючі документи на земельну ділянку.

Посилання апелянта на рішення Харківської міської ради №279/07 від 25.12.2007 року про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки для розміщення малої архітектурної форми, з метою здійснення підприємницької діяльності є необґрунтованим, оскільки вказане рішення міської ради не містить відомостей саме щодо ФОП ОСОБА_2

Як вбачається з матеріалів справи, видами діяльності ФОП ОСОБА_2 є коди КВЕД 47.76 роздрібна торгівля квітами, рослинами, насінням, добривами, домашніми тваринами та кормами для них у спеціалізованих магазинах, код КВЕД 47.89 роздрібна торгівля з лотків і на ринках іншими товарами (основний), що, в свою чергу, є належним доказом у справі, а також акт огляду земельної ділянки від 13.06.2016 року про те, що на земельній ділянці по АДРЕСА_2 ФОП ОСОБА_2 використовує 1-й блок (торгове місце) для продажу квітів.

Вказаний акт складений та підписаний головним спеціалістом відділу самоврядного контролю за використанням земель Департаменту територіального контролю Харківської міської ради, який складено позивачем відповідно до Положення про Департамент територіального контролю Харківської міської ради, яким унормовано порядок здійснення самоврядного контролю за використанням та охороною земель у м. Харкові.

Відповідно до Положення про Департамент територіального контролю Харківської міської ради, затвердженого рішенням Харківської міської ради від 20.11.2015 року №7/15, основним завданням Департаменту є здійснення самоврядного контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного законодавства України, забезпечення виконання повноважень з питань державного архітектурно-будівельного контролю.

Відповідно до ст. 189 Земельного Кодексу України, самоврядний контроль за використанням та охороною земель здійснюється сільськими, селищними, міськими, районними та обласними радами.

Таким чином, Харківською міською радою, в порядку ст. 189 Земельного Кодексу України, здійснено виконання функцій щодо самоврядного контролю за використанням та охороною земель, метою якої було виявлення порушення законодавства у сфері земельних відносин - самовільне використання земельної ділянки по АДРЕСА_2 відповідачем у справі - ФОП ОСОБА_2

Враховуючи наявність факту порушення відповідачем законодавства у сфері земельних відносин, а саме самовільного зайняття земельної ділянки по АДРЕСА_2, беручи до уваги, що на земельну ділянку по вказаній адресі відповідачем будь-яких прав не зареєстровано, а рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність не приймалося, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що відповідач самовільно використовує земельну ділянку шляхом її самовільного зайняття.

Таким чином, приймаючи до уваги той факт, що відповідачем не спростовано факту використання ним земельної ділянки по АДРЕСА_2 без правовстановлюючих документів на неї, матеріалами справи підтверджується відсутність у відповідача документів, які б свідчили про правомірність користування спірною земельною ділянкою, господарський суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку щодо задоволення позовних вимог про зобов'язання відповідача звільнити самовільно зайняту ним земельну ділянку, розташовану за адресою АДРЕСА_2.

Окрім того, не приймаються до уваги твердження апелянта про те, що місцевий господарський суд, в порушення норм процесуального права прийняв оскаржуване рішення за його відсутності та без надання відповідачем відзиву на позовну заяву.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ухвалою господарського суду Харківської області від 11.07.2016 року порушено провадження у справі та призначено її до розгляду в судовому засіданні на 26.07.2016 року та зобов'язано, зокрема, відповідача надати суду відзив на позовну заяву з документами в його обґрунтування.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 26.07.2016 року розгляд справи відкладено на 09.08.2016 року, у зв'язку з ненаданням сторонами документів витребуваних судом документів і клопотанням відповідача про відкладення розгляду справи.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 09.08.2016 року було задоволено клопотання відповідача про відкладення розгляду справи та відкладено розгляд справи на 31.08.2016 року, у зв'язку з неявкою в судове засідання представника відповідача та необхідністю виконання сторонами вимог ухвал суду щодо надання документів до справи.

30.08.2016 року відповідачем було подано до матеріалів справи документи та пояснення, а також надано клопотання про відкладення розгляду справ з 31.08.2016 року на іншу дату.

Однак, як вбачається з матеріалів справи відповідач приймав участь у судовому засіданні 31.08.2016 року, а з протоколу судового засідання вбачається, що він не підтримував заявлене ним клопотання про відкладення розгляду справи.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Таким чином, твердження апелянта, що справу було розглянуто за його відсутності спростовуються матеріалами справи, а не надання стороною справи відзиву на позовну заяву не є перешкодою для розгляду справи по суті.

Колегія суддів вважає висновок місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог є таким, що відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Стаття 33 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно зі ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом України.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв'язку з чим апеляційна скарга фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення господарського суду Харківської області від 31.08.2016 року по справі №922/2234/16 має бути залишене без змін.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, витрати апелянта по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 34, 43, 44, 49, 99, 101, п.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 31.08.2016 року по справі №922/2234/16 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 05 жовтня 2017 року.

Головуючий суддя Хачатрян В.С.

Суддя Гетьман Р.А.

Суддя Ільїн О.В.