ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" жовтня 2017 р. Справа № 914/544/17

Львівський апеляційний господарський суд у складі суддів:

головуючий суддя Бонк Т.Б.

судді Бойко С.М.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання І.О. Борщ

за участю представників сторін:

від прокуратури ОСОБА_2Т ( посвідчення №011137 від 24.10.2012)

від позивача ОСОБА_3 (представник за довіреністю)

від відповідача 1,2 не зявились

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю Сапфір б/н і б/д

на рішення господарського суду Львівської області від 05.07.2017 (головуючий суддя Юркевич М.В, судді Крупник Р.В., Запотічняк О.Д.)

у справі № 914/544/17

за позовом: Першого заступника керівника Стрийської місцевої прокуратури Львівської області в інтересах держави в особі Львівської обласної державної адміністрації

до відповідача-1: Стрийської районної державної адміністрації, м. Стрий Львівська область

до відповідача-2: товариства з обмеженою відповідальністю Сапфір, м. Львів

про: визнання недійсним розпорядження та договору оренди земельної ділянки

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Львівської області від 05.07.2017 (головуючий суддя Юркевич М.В, судді Крупник Р.В., Запотічняк О.Д.) у справі № 914/544/17 позовні вимоги Першого заступника керівника Стрийської місцевої прокуратури Львівської області в інтересах держави в особі Львівської обласної державної адміністрації - задоволено повністю. Визнано недійсним розпорядження голови Стрийської районної державної адміністрації від 26.06.2009р. №356 Про продовження строку договору оренди земельних ділянок для виробничих потреб на території Вівнянської сільської ради товариству з обмеженою відповідальністю Сапфір в частині продовження договору оренди земельної ділянки несільськогосподарського призначення, кадастровий номер :03:000:0130. Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки від 05.02.2010р., укладений між Стрийською районною державною адміністрацією та товариством з обмеженою відповідальністю Сапфір, зареєстрований в Державному земельному кадастрі за №03. Зобовязано товариство з обмеженою відповідальністю Сапфір повернути земельну ділянку, кадастровий №:03:000:0130, площею 85,8593 га, на території Вівнянської сільської ради в державну власність в особі Львівської обласної державної адміністрації шляхом підписання акту приймання-передачі. Стягнуто солідарно з товариства з обмеженою відповідальністю Сапфір та Стрийської районної державної адміністрації на користь Прокуратури Львівської області () 3 200, 00 грн. судового збору.

Рішення суду першої інстанції про визнання недійсним розпорядження мотивовано тим, що відповідно до ч. 3 ст. 122 ЗК України (в редакції на момент прийняття розпорядження) у Стрийської районної державної адміністрації не було повноважень щодо розпорядження спірною земельною ділянкою із такою категорією земель як землі промисловості, транспорту, звязку, енергетики, оборони. Натомість, такі повноваження належали обласним адміністраціям. Таким чином, при прийнятті спірного розпорядження районна адміністрація вийшла за межі наданих їй земельним законодавством повноважень.

Рішення суду першої інстанції про визнання договору недійсним мотивоване тим, що при укладенні спірного договору оренди землі від 05.02.2010р. сторонами не було передбачено всіх істотних умов, які необхідні для укладення такого договору, в даному випадку - нормативно-грошової оцінки, від якої і визначається орендна плата. За таких обставин, такий договір підлягає визнанню недійсним, в порядку ст. 203 ЦК України.

Враховуючи, що суд прийшов до висновку про визнання недійсним спірного договору оренди землі, то відповідно вимога прокурора про повернення земельної ділянки, яка була передана відповідачу 2 у користування, підлягає до задоволення як наслідок припинення орендних відносин.

Суд першої інстанції критично оцінив доводи відповідача 2 стосовно того, що спірна земельна ділянка передавалася ТОВ Сапфір для ведення водного господарства. Зокрема зі змісту договору оренди від 05.02.2010р. не вбачається, що ділянка передається в користування саме для таких потреб. А зазначається, зокрема в п. 1, що орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку несільськогосподарського призначення із земель промисловості, транспорту, звязку, енергетики, оборони та іншого призначення для виробничих потреб.

Також, в ході розгляду справи в суді першої інстанції представником відповідача 2 ТОВ «Сапфір» була подана заява про застосування строку позовної давності до вимог прокурора та відмову в задоволенні позову. Колегія суддів суду першої інстанції вважає таку заяву необґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення, оскільки позивач у даній справі Львівська ОДА не був стороною укладеного між відповідачами договору, а також як позивачу обласній адміністрації стало відомо про існування оспорюваного розпорядження від 26.06.2009р. та договору оренди від 05.02.2010р. лише у жовтні 2015р. з листа Стрийської районної адміністрації, а відтак, перебіг строку позовної давності для позивача слід обчислювати саме з жовтня 2015 року.

В апеляційній скарзі скаржник ТОВ «Сапфір» просить дане рішення скасувати та прийняти нове, яким у позові відмовити, мотивуючи це тим, що 1) основною діяльністю ТОВ «Сапфір» є риборозведення. Лише з 01 липня 2013 року районні державні адміністрації втратили право надавати в оренду ділянки для рибогосподарських потреб. А відтак, спірне розпорядження голови Стрийської районної державної адміністрації від 26.06.2009р. №356 Про продовження строку договору оренди земельних ділянок для виробничих потреб на території Вівнянської сільської ради товариству з обмеженою відповідальністю Сапфір узгоджується з вимогами ст. 122 К України (в редакції, що діяла на час видання оспорюваного розпорядження). 2) визначений у Договорі оренди землі розмір орендної плати без проведення нормативно-грошової оцінки земельної ділянки не є підставою визнання договору оренди недійсним, а є підставою внесення змін до нього шляхом приведення розміру орендних платежів у відповідність до діючого законодавства; 3) скаржник вважає, що позивач, звернувшись із позовною заявою 17.03.2017 року, пропустив трьохрічний строк позовної давності, що підставою для відмови у задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу Стрийська районна державна адміністрація просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, мотивуючи це тим, що при прийнятті спірного розпорядження районна адміністрація вийшла за межі наданих їй земельним законодавством повноважень. У звязку з не проведенням нормативної грошової оцінки землі невірно визначено розмір орнедної плати і, як наслідок, до бюджету не надходять кошти у визначеному законодавством розмірі, чим порушуються інтереси держави.

У відзиві на апеляційну скаргу прокурор просить оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, мотивуючи це тим, що судом першої інстанції вірно застосовано положення матеріального та процесуального права. Наголошує, що перебіг позовної давності для позивача починається з жовтня 2015 року.

Відповідачі не забезпечили явки уповноваженого представника в судове засідання, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи.

Апеляційний господарський суд, враховуючи те, що явка представників сторін не визнавалася обовязковою, що участь представників сторін в судовому засіданні є правом, а не обовязком сторін, встановлені процесуальні строки розгляду апеляційної скарги та відсутність інших процесуальних перешкод, вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні у відсутності представників відповідачів на підставі наявних у справі доказів.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення з наступних підстав.

Встановлено, що Розпорядженням голови Стрийської районної державної адміністрації від 26.06.2009р. №356 Про продовження строку дії договору оренди земельних ділянок для виробничих потреб на території Вівнянської сільської ради товариству з обмеженою відповідальністю Сапфір продовжено строк дії договору оренди земельної ділянки від 12.05.2004р., зареєстрований за №47 для виробничих потреб на 49 років.

05.02.2010р., на підставі вказаного Розпорядження, між Стрийською районною державною адміністрацією (відповідачем 1) та товариством з обмеженою відповідальністю Сапфір (відповідачем 2) було укладено Договір оренди земельної ділянки (Договір) несільськогосподарського призначення для виробничих потреб із земель промисловості, транспорту, звязку, енергетики, оборони та іншого призначення за межами населеного пункту на території Вівнянської сільської ради. Кадастровий номер земельної ділянки - :03:000:0130.

Як передбачено сторонами в п.1 договору, орендодавець, згідно розпорядження від 26.06.2009р. №356, надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 85,8593 га, в тому числі: під будівлями 0,0071 га, під дорогами 0,4007 га, під сіножаттям 33,0904 га, під пасовищами 1,9242 га, під водою 45,6285 га, під сторонніми землекористувачами 2,7428 га, під іншими 0,1542 га, під твердим покриттям 0,0354 га, під чагарниками 1,8760 га.

Згідно п. 3 Договору на земельній ділянці знаходяться обєкти нерухомого майна: обєкти нерухомого майна знаходяться у власності на підставі договору купівлі продажу від 14.02.2003 року.

Згідно п. 5 Договору нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить на момент заключення договору оренди не проведена.

Згідно п.8 Договору договір продовжено на 49 років.

Так, в ході проведення прокурорської перевірки було встановлено факти порушення відповідачами земельного законодавства як при винесенні районною адміністрацією спірного розпорядження, так і при укладенні договору оренди землі.

Зокрема, прокурор наголошує на наступному.

При прийнятті розпорядження голови Стрийської районної державної адміністрації від 26.09.2009р. №356 було порушено вимоги ст. 7, ст. 21 п.2 ЗУ Про місцеві державні адміністрації та ст. 122 ч.3 ЗК України в редакції на час прийняття розпорядження. Зокрема, вказаними нормами не було передбачено повноважень районних державних адміністрацій щодо передачі земельних ділянок за межами населених пунктів із земель промисловості, транспорту, звязку, енергетики, оборони та іншого призначення в користування. Натомість такі повноваження належали та належать обласним державним адміністраціям. Таким чином, Стрийська районна адміністрація вийшла за межі наданих їй повноважень, чим порушила ст. 19 Конституції України.

Крім того, як наголошує прокурор та Львівська обласна державна адміністрація (в інтересах якої прокуратурою було подано даний позов), договір оренди земельної ділянки від 05.02.2010р., було укладено між відповідачами з грубим порушенням земельного законодавства.

Предметом позову є вимоги про: 1) визнання недійсним розпорядження голови Стрийської районної державної адміністрації від 26.06.2009 року № 356; 2) визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 05.02.2010 року та зобовязання повернути земельну ділянку в державну власність.

Нормативною підставою позову, зазначеною позивачем, є ст.ст. 21,202, 203,215,267 ЦК України, 202,207 ГК України, ст.ст. 122, 152 ЗК України, ст.ст. 13,20,21,23 Закону України «Про оцінку землі».

Верховний Суд України у Постанові від 21.05.2012 (справа № 6-20цс11) зауважив, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням стст.55, 124 Конституції та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Основного Закону та конвенції мають найвищу юридичну силу (стст.8, 9 Конституції), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і в спосіб, який не передбачений законом, зокрема ст.16 ЦК, але є ефективним.

Також, у Постанові від 5 липня 2017 року (у справі № у справі №911/3285/14) Верховний суд України зазначив, що Колегія суддів Судових палат в адміністративних, господарських і цивільних справах Верховного Суду України за результатами розгляду справи № 21-405а14 за позовом заступника прокурора м. Києва до Київської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення прийняла постанову від 11 листопада 2014 року, в якій викладено такий правовий висновок: у разі прийняття органом місцевого самоврядування (як суб'єктом владних повноважень) ненормативного акта, що застосовується одноразово, який після реалізації вичерпує свою дію фактом його виконання і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів (зокрема рішення про передачу земельних ділянок у власність, укладання договору оренди), позов, предметом якого є спірне рішення органу місцевого самоврядування, не повинен розглядатися, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту.

Зазначений правовий висновок зроблено за результатами розгляду адміністративної справи, в якій заступник прокурора м. Києва оспорював виключно рішення міської ради про передачу кооперативу земельних ділянок і не порушував питання про захист права власності на землю. У цій справі Верховний Суд України не робив висновку про абсолютну відсутність підстав для скасування подібних рішень органів місцевого самоврядування за результатами розгляду спорів, які виникли в сфері приватноправових відносин, і розглядаються в порядку цивільного чи господарського судочинства.

Натомість із урахуванням правового висновку, викладеного в постанові від 11 листопада 2014 року в справі № 21-405а14, та в розвиток цього висновку Верховний Суд України в постанові від 16 грудня 2015 року, прийнятій за результатами розгляду справи № 6-2510цс15 на спільному засіданні Судових палат у цивільних, адміністративних та господарських справах Верховного Суду України, сформулював такий правовий висновок:

Із урахуванням висновків Конституційного Суду України в Рішенні від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) та з огляду на положення статті 11 ЦК України, статей 78, 116, 122 ЗК України, у зв'язку з прийняттям суб'єктом владних повноважень ненормативного акта виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, зокрема, у сфері земельних правовідносин відповідний ненормативний акт є підставою виникнення, зміни або припинення конкретних прав та обов'язків фізичних і юридичних осіб приватного права.

Рішення суб'єкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК Українита пред'являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред'явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (зокрема й права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб'єкта владних повноважень.

Статтею 1 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що підприємства, установи,організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до статті 2 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд порушує провадження у справі за позовами, зокрема прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави.

Згідно частини 2 статті 21 Господарського процесуального кодексу України позивачем є підприємства та організації, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права та охоронюваного законом інтересу.

Вимогами статті 121 Конституції України, Закону України "Про прокуратуру", статті 29 ГПК України на органи прокуратури покладається представництво інтересів громадян та держави в судах у випадках, визначених Законом.

Відповідно до п.3 ст. 23 Закону України Про прокуратуру прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший субєкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Стрийською місцевою прокуратурою виявлено факт неналежного здійснення захисту інтересів держави Стрийською районною державною адміністрацією та Львівською обласною державною адміністрацією щодо тривалого існування порушення вимог земельного законодавства, яке виявляється у непроведенні нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, яка передана згідно договору оренди ТОВ Сапфір, що і стало причиною звернення прокуратури з позовом до господарського суду.

За даних обставин, необхідність захисту інтересів держави прокуратурою полягає в тому, що невиконання позивачем (в особі якого прокурор звернувся з позовом) та Стрийською районною державною адміністрацією, як державних органів завдає істотної шкоди економічним інтересам держави, що виявляється у ненадходженні до бюджету коштів через неправильне визначення у договорі оренди ставки орендної плати.

Враховуючи викладене вище, розглянувши та оцінивши обґрунтування позовних вимог прокурора щодо порушення інтересів держави, суд вважає, що прокурор звернувся з даним позовом до суду в межах своїх повноважень, визначених Конституцією України, Законом України "Про прокуратуру" та відповідно до правил, встановлених Господарським процесуальним кодексом України.

Відповідно до ч. 3 ст. 122 ЗК України (в редакції станом на 26.06.2009р.), районні державні адміністрації на їх території передають земельні ділянки із земель державної власності у власність або користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для:

1) сільськогосподарського використання;

2) ведення водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті;

3) будівництва обєктів, повязаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною сьомою цієї статті;

Як встановлено судом у розглядуваній справі, спірне розпорядження голови Стрийської районної державної адміністрації від 26.06.2009р. №356 щодо продовження строку дії договору оренди було вирішено питання про передачу відповідачу 2 земельної ділянки для виробничих потреб на 49 років.

В подальшому, на підставі вказаного розпорядження між відповідачем - 1 та відповідачем 2 було укладено договір оренди земельної ділянки за кадастровим №:03:000:0130, яка належить до категорії земель промисловості, транспорту, звязку, енергетики, оборони та іншого призначення.

З огляду на наведене, судом зясовано, що відповідно до ч. 3 ст. 122 ЗК України (в редакції на момент прийняття розпорядження) у Стрийської районної державної адміністрації не було повноважень щодо розпорядження спірною земельною ділянкою із такою категорією земель як землі промисловості, транспорту, звязку, енергетики, оборони. Натомість, такі повноваження належали обласним адміністраціям.

Таким чином, при прийнятті спірного розпорядження районна адміністрація вийшла за межі наданих їй земельним законодавством повноважень, а тому апеляційний суд вважає, що колегія суддів суду першої інстанції дійшла правильного висновку про визнання недійсним вказаного розпорядження від 26.06.2009р. №356 та задоволення позовних вимог в цій частині.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, визначених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

За змістом частини першої статті 15 Закону України Про оренду землі однією з істотних умов договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Орендна плата відповідно до статті 21 Закону України Про оренду землі - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Річна орендна плата за земельні ділянки, які перебувають у державній або комунальній власності, не може бути меншою за розмір земельного податку, що встановлюється Законом України Про оплату за землю, та перевищувати 10% їх нормативної грошової оцінки.

Частиною першою пункту 289.1 статті 289 ПК України і частиною першою статті 13 Закону України Про оцінку земель передбачено, що для визначення розміру орендної плати для земель державної та комунальної власності обов'язково проводиться та використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок, яка являє собою капіталізований рентний дохід (дохід, який можна отримати із землі як фактора виробництва залежно від якості та місця розташування земельної ділянки), визначений за встановленими та затвердженими нормативами (стаття 1 Закону України Про оцінку земель).

Враховуючи вищезазначене, можна дійти висновку, що обов'язок зі сплати орендної плати є нормативно врегульованим і не може визначатися чи змінюватися та припинятися сторонами договору за власним волевиявленням.

Встановлено, що при укладенні договору оренди земельної ділянки між Стрийською РДА та ТОВ сапфір нормативна грошова оцінка земельної ділянки, яка є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної та комунальної власності, не була проведена, а тому договір оренди в цій частині суперечить приписам чинного законодавства.

Вказане підтверджується також п. 5 укладеного договору, в якому зазначено, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки не проведена. Більше того, така нормативна оцінка спірної земельної ділянки і в подальшому не була проведена, про що свідчить відповідний лист відділу у Стрийському районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 20.02.2017р., згідно якої станом на 01.01.2017р. відсутня нормативна грошова оцінка земельної ділянки, що передана в оренду відповідачу 2.

Крім того, суд звертає увагу на ч. 1 ст. 13 ЗУ Про оцінку земель, де визначено випадки обовязкового проведення грошової оцінки земельних ділянок. Так, нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру земельного податку, визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Таким чином, враховуючи вищенаведені обставини, колегія суддів дійшла висновку про те, що при укладенні спірного договору оренди землі від 05.02.2010р. сторонами не було передбачено всіх істотних умов, які необхідні для укладення такого договору. В даному випадку нормативно-грошової оцінки, від якої і визначається орендна плата. За таких обставин, такий договір підлягає визнанню недійсним, в порядку ст. 203 ЦК України.

Вищенаведений висновок суду повністю узгоджується із правовими висновками Верховного Суду України від 08.04.2015р у справі №3-41гс15, від 20.05.2015р. у справі №3-70гс15, від 11.05.2016р. у справі №6-824цс16.

В силу приписів ст. 111-28 ГПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч.2 ст. 202 ГК України, господарське зобовязання припиняється, зокрема, у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду.

Згідно ст. 34 ЗУ Про оренду землі, у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобовязаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця.

У відповідності до п. 21 договору, після припинення дії останнього, орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому у порівнянні з тим, у якому він одержав її в оренду.

Враховуючи, що суди прийшли до висновку про визнання недійсним спірного договору оренди землі, то відповідно вимога прокурора про повернення земельної ділянки, яка була передана відповідачу 2 у користування, є також підставною та обґрунтованою.

Також суд критично оцінює доводи відповідача 2 стосовно того, що спірна земельна ділянка передавалася ТОВ Сапфір для ведення водного господарства. Зокрема зі змісту договору оренди від 05.02.2010р. не вбачається, що ділянка передається в користування саме для таких потреб. А зазначається, зокрема в п. 1, що орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку несільськогосподарського призначення із земель промисловості, транспорту, звязку, енергетики, оборони та іншого призначення для виробничих потреб.

Разом з тим, в ході розгляду даної справи представником відповідача 2 було подана заява про застосування строку позовної давності до вимог прокурора та відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування даної заяви відповідач 2 покликається на те, що спірний договір, на виконання розпорядження Стрийської районної адміністрації, було укладено 2010р. А тому, звернувшись із позовною заявою 17.03.2017р. прокурор та позивач пропустили трирічний строк позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позову

Згідно Постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013р. №10 Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів, а саме п.4.1., початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 ЦК України. Якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давністю обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор.

Так, листом від 19.10.2015р. №02-03/1920 на імя голови Львівської ОДА Стрийська районна адміністрація повідомили, що виявлено ряд договорів земельних ділянок, укладених без розроблення технічної документації з нормативної грошової оцінки.

Враховуючи те, що позивач у даній справі Львівська ОДА не був стороною укладеного між відповідачами договору, а також те, що як позивачу обласній адміністрації стало відомо про існування оспорюваного розпорядження від 26.06.2009р. та договору оренди від 05.02.2010р. лише у жовтні 2015р. з листа Стрийської районної адміністрації, то перебіг строку позовної давності для позивача слід обчислювати саме з жовтня 2015 року.

Відтак, оскільки прокурором та позивачем представлено достатньо переконливих доказів в обґрунтування своїх позовних вимог, а відповідачем не надано належних доказів їх спростування, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог.

Враховуючи наведене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду першої інстанції прийняте з урахуванням усіх обставин справи та з дотриманням норм чинного законодавства, а тому не вбачає підстав для його зміни чи скасування.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Зважаючи на те, що апеляційну скаргу залишено без задоволення, витрати по сплаті судового збору в порядку ст.49 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Львівської області від 05.07.2017 у справі №914/544/17 - залишити без змін, апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю Сапфір б/н і б/д без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Матеріали справи скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлений 11.10.2017 р.

Головуючий суддя Бонк Т. Б.

Судді Бойко С.М.

ОСОБА_1