РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.09.2017Справа № 910/12123/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс-Сервіс-1"

до Публічного акціонерного товариства "Промінвестбанк"

про стягнення 270 000,00 грн., -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: не з'явились;

від відповідача:Терещенко Т.М. (представник за довіреністю №09-32/37 від 29.01.2016р.).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Транс-Сервіс-1" (надалі - позивач) звернулося до суду з позовною заявою про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Промінвестбанк" (надалі - відповідач) суми пені за Договором банківського рахунка № 229 від 01.04.2011р. в розмірі 270 000,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за укладеним між сторонами договором, яке полягає у несвоєчасному виконанні розпорядження клієнта про перерахування коштів (платіжного доручення № 25 від 24.02.2016р.).

Відповідач письмового відзиву на позовну заяву до матеріалів справи не надав, проте подав до суду заяву про застосування строку позовної давності. В судових засіданнях 12.09.2017р. та 26.09.2017р. представник відповідача просив застосувати строк позовної давності та на цій підставі відмовити позивачеві у задоволенні його вимог.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.07.2017р. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі, розгляд призначено на 12.09.2017р. Крім того, в судовому засіданні 12.09.2017р. судом було розглянуто викладене в позовні заяві клопотання позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції та відмовлено в його задоволенні.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.09.2017р. розгляд справи відкладено до 26.09.2017р.

В судове засідання 26.09.2017р. представник позивача не з'явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Зважаючи на те, що неявка представника позивача, належним чином повідомленого про час та місце судового засідання, не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду справи, а також зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

В судовому засіданні 26 вересня 2017 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.04.2011р. між позивачем (Клієнт) та відповідачем (банк) укладено Договір банківського рахунку № 229 (надалі - Договір) відповідно до умов якого банк на підставі заяв(-и) клієнта, встановленої форми, відкриває клієнту поточні(-ий) рахунки(-ок) в національній та/або іноземній(-их) валюті(- ах) (надалі - поточні рахунки) та здійснює його розрахунково-касове обслуговування відповідно до статуту банку, тарифів, законодавства України, а також умов функціонування кореспондентських рахунків банку (п. 1.1. Договору).

Згідно з п. 1.3. Договору Банк і Клієнт домовились, що дія цього договору рівною мірою поширюється на всі поточні рахунки, відкриті Клієнтом у Банку.

На виконання умов зазначеного договору відповідач відкрив позивачеві ряд поточних рахунків, серед яких поточний рахунок № 8313 в гривні для здійснення останнім господарської діяльності та проводив розрахунково-касове обслуговування цих рахунків.

Договір укладається сторонами на невизначений строк та вступає в силу з моменту його підписання обома сторонами (п. 7.1. Договору).

В Додатку № 1 до договору сторони погодили перелік банківських послуг (операцій) та розмір комісійної винагороди.

Як зазначає позивач та вказане підтверджується матеріалами справи, відповідач отримавши від позивача платіжне доручення № 25 від 24.02.2016р. про перерахування 15 000 000,00 грн. з його рахунку № 8313 на рахунок ЛМ ДФС №0026 допустив прострочення його виконання, виконавши його лише 15.03.2016р.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує на те, що банком допущено прострочення виконання взятих на себе зобов'язань за договором, внаслідок чого позивач нарахував та заявив до стягнення з відповідача 270 000,00 грн. пені.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позову, вказує на сплив строку позовної давності, у зв'язку з чим просить суд відмовити в задоволенні вимог позивача.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

За змістом ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Відповідно до ст. ст. 1089, 1091 ЦК України за платіжним дорученням банк зобов'язується за дорученням платника за рахунок грошових коштів, що розміщені на його рахунку у цьому банку, переказати певну грошову суму на рахунок визначеної платником особи (одержувача) у цьому чи в іншому банку у строк, встановлений законом або банківськими правилами, якщо інший строк не передбачений договором або звичаями ділового обороту. Банк, що прийняв платіжне доручення платника, повинен перерахувати відповідну грошову суму банкові одержувача для її зарахування на рахунок особи, визначеної у платіжному дорученні.

Згідно ст. 8 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня. Банки та їх клієнти мають право передбачати в договорах інші, ніж встановлені в абзацах першому та другому цього пункту, строки виконання доручень клієнтів. Міжбанківський переказ виконується в сірок до трьох операційних днів.

Відповідно до п. п. 1.7.-1.8. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України № 22 від 21 січня 2004р. (надалі - Інструкція) кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції. Платники та стягувані оформляють доручення/розпорядження про списання коштів з рахунків на відповідних бланках розрахункових документів, форма та порядок оформлення яких визначаються цією Інструкцією. Платник може давати доручення про списання коштів зі свого рахунку на бланках розрахункових документів, види яких передбачені договором банківського рахунку чи іншим договором, у якому обумовлено право банку здійснювати договірне списання коштів, а також у вигляді електронного розрахункового документа, якщо це передбачено договором між ним і банком. Банк для здійснення розрахункових операцій може формувати електронні розрахункові документи.

Пунктом 1.13. Інструкції також передбачено, що під час здійснення розрахунків можуть застосовуватись розрахункові документи на паперових носіях та в електронному вигляді.

У відповідності до п. 1.15 Інструкції доручення платників про списання коштів зі своїх рахунків і зарахування коштів на рахунки отримувачів банки здійснюють у термін, встановлений законодавством України. За несвоєчасне списання/зарахування коштів з/на рахунків/и клієнтів банки несуть відповідальність згідно із законодавством України та укладеними договорами.

Згідно п. 8.4. ст. 8 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" міжбанківський переказ виконується в строк до трьох операційних днів.

Як передбачено в п. 4 глави 2 Інструкції про міжбанківський переказ коштів в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України № 320 від 16.08.2006р. міжбанківський переказ виконується банками в строк, визначений правилами платіжної системи, який не може перевищувати трьох операційних днів відповідно до Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні".

За змістом Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" та Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України № 22 від 21 січня 2004р. операційний день - частина робочого дня банку або іншої установи - учасника платіжної системи, протягом якої приймаються документи на переказ і документи на відкликання та за наявності технічної можливості здійснюється їх оброблення, передавання і виконання. Тривалість операційного дня встановлюється банком або іншою установою - учасником платіжної системи самостійно та зазначається в їх внутрішніх правилах.

З огляду на те, що платіжне доручення позивача № 25 від 24.02.2016р. про перерахування 15 000 000,00 грн. з його рахунку № 8313 на рахунок ЛМ ДФС №0026 було прийнято 24.02.2016р. (відповідна відмітка банку міститься на самому платіжному дорученні), воно мало бути виконано відповідно до умов договору та чинного законодавства у строк до 26.02.2016р. включно та враховуючи те, що 27.02.2016р. та 28.02.2016р. є неробочими днями, прострочення виконання банком платіжного доручення у відповідача виникло з 29.02.2016р.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

Згідно зі ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом ст. 231 ГК України законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Згідно із п. 8.3. ст. 8 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" за порушення строків, встановлених пунктами 8.1 та 8.2 цієї статті, банк, що обслуговує платника, несе відповідальність, передбачену цим Законом.

Відповідно до п. 32.2. ст. 32 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" у разі порушення банком, що обслуговує платника, встановлених цим законом строків виконання доручення клієнта на переказ цей банк зобов'язаний сплатити платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Так, позивачем за період з 27.02.2016р. по 15.03.2016р. заявлено до стягнення з відповідача суму пені в розмірі 270 000,00 грн. (15 000 000,00 грн. (сума боргу) х 18 (кількість днів прострочення) х 0,1% (розмір пені).

При цьому, судом встановлено, що прострочення виконання відповідачем платіжного доручення у відповідача виникло з 29.02.2016р., відтак в задоволенні вимог позивача щодо стягнення з відповідача пені за період з 27.02.2016р. по 28.02.2016р. у розмірі 30 000,00 грн. належить відмовити у зв'язку з їх необґрунтованістю.

Щодо решти вимог позивача, а саме стягнення з відповідача пені за період з 29.02.2016р. по 15.03.2016р. у розмірі 240 000,00 грн., суд відзначає наступне.

Згідно із ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Так, відповідно до ст. ст. 257, 258 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. 261 Цивільного кодексу України).

За висновками суду, позивач про порушення своїх прав довідався (або міг довідатись) 29.02.2016р. (початок прострочення виконання відповідачем платіжного доручення), відтак строк протягом якого позивач міг звернутися до суду за захистом свого порушеного права сплинув 28.02.2017р.

Статтею 267 Цивільного кодексу України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» № 10 від 29.05.2013р. за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Судом встановлено і відповідачем не заперечується факт порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача в частині несвоєчасного виконання відповідачем платіжного доручення № 25 від 24.02.2016р.

Із матеріалів справи вбачається, що позовну заяву було надіслано до суду засобами поштового зв'язку 20.07.2017р., що підтверджується відбитком штемпеля підприємства поштового зв'язку на конверті.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги в частині стягнення пені нарахованої у період з 29.02.2016р. по 15.03.2016р., не підлягають задоволенню, оскільки сплинув строк позовної давності, а відповідачем подано заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За таких обставин, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені за період з 27.02.2016р. по 28.02.2016р. у розмірі 30 000,00 грн. у зв'язку з їх необґрунтованістю, в іншій частині вимог, а саме щодо стягнення з відповідача пені за період з 29.02.2016р. по 15.03.2016р. у розмірі 240 000,00 грн., суд відмовляє в задоволенні таких вимог у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Судовий збір в розмірі 4 050,00 грн., у зв'язку з відмовою в позові, відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 02.10.2017р.

Суддя С.М. Морозов