КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" жовтня 2017 р. Справа№ 910/131/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Мальченко А.О.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання Степанці О.В.,

від позивача - Семенчук М.А.,

від відповідача-1 - Санніков С.Г.,

від відповідача-2 - Бруль А.С.,

від третьої особи - не з'явились,

розглянувши апеляційну скаргу

Національного антикорупційного бюро України

на рішення Господарського суду міста Києва від 04.07.2017

у справі №910/131/17 (суддя Ярмак О.М.)

за позовом Національного антикорупційного бюро України

до 1) приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Енергомережа»,

2) публічного акціонерного товариства «Азот»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - публічне акціонерне товариство «Черкасиобленерго»,

про визнання договорів недійними, -

ВСТАНОВИВ:

Національне антикорупційне бюро України (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до ПАТ «ХК «Енергомережа» (відповідач-1) та ПАТ «Азот» (відповідач-2) про визнання недійсними договорів, а саме: договору про переведення боргу №1344-202 від 21.12.2015 (далі - договір №1344-202) та угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог №102-202 від 09.02.2016 (далі - угода №102-202).

Звертаючись до господарського суду з позовом у даній справі, Національне антикорупційне бюро України посилалось на положення ст.ст. 16, 17 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України», ст.ст. 1, 2 ГПК України. Позивач зазначав про наявність підстав для звернення з даним позовом про визнання угод недійсними та вказував, що Національним бюро здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000236 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, що кваліфіковано як заволодіння чужим майном в особливо великих розмірах шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчиненого службовими особами відповідачів та третьої особи.

В обґрунтування своїх позовних вимог, на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України, Національне антикорупційне бюро України посилалося на те, що договір №1344-202 про переведення боргу є фіктивним в силу ст. 234 ЦК України у зв'язку з відсутністю у сторін договору наміру реального виконання його умов; договір №1344-202 про переведення боргу та угода №102-202 про зарахування зустрічних однорідних вимог були укладені з метою, що завідомо суперечить інтересам держави, та одночасно суперечать положенням ч. 2 ст. 15-1 Закону України «Про електроенергетику» та п. 6.3 Правил користування електричною енергією (ПКЕЕ), затверджених Постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України №28 від 31.07.1996, оскільки договорами порушено встановлений законом спеціальний порядок проведення розрахунків за електричну енергію.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.01.2017 порушено провадження у справі №910/131/17, залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - ПАТ «Черкасиобленерго» (третя особа).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.07.2017 у справі №910/131/17 у позові відмовлено повністю. При прийнятті оскаржуваного рішення місцевий господарський суд дійшов наступних висновків:

- ПАТ «ХК «Енергомережа» набуло статусу споживача у розумінні Закону України «Про електроенергетику»;

- договір про переведення боргу №1344-202 укладений з додержанням вимог ч. 5 ст. 203 ЦК України, так як спрямований на реальне настання правових наслідків;

- договір про переведення боргу №1344-202 не містить ознак фіктивності;

- відсутні підстави для визнання недійсним договору про переведення боргу №1344-202 в порядку ч. 3 ст. 228 ЦК України;

- угода про зарахування зустрічних однорідних вимог №102-202 не порушує порядок розрахунків за електричну енергію, передбачений ч. 2 ст. 15-1 Закону України «Про електроенергетику» та п. 6.3 Правил користування електричною енергією.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Національне антикорупційне бюро України подало до Київського апеляційного господарського суду скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 04.07.2017 у справі №910/131/17 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; порушення та неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Також, в поданій апеляційній скарзі позивач викладає ті ж самі обставини, що і в позовній заяві.

Відповідачі-1, 2 та третя особа не скористались своїм правом згідно ч. 1 ст. 96 ГПК України та не надали суду відзивів на апеляційну скаргу, що, згідно ч. 2 ст. 96 ГПК України, не перешкоджає перегляду рішення місцевого господарського суду.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 31.07.2017 у справі №910/131/17 апеляційну скаргу Національного антикорупційного бюро України на рішення Господарського суду міста Києва від 04.07.2017 у справі №910/131/17 прийнято до провадження, розгляд справи №910/131/17 призначений на 05.09.2017.

05.09.2017 розгляд справи №910/131/17 не відбувся у зв'язку з перебуванням головуючої судді Агрикової О.В. на лікарняному.

На підставі розпорядження начальника управління Київського апеляційного господарського суду №09-53/3741/17 від 18.09.2017 та згідно з протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 18.09.2017 склад колегії суддів у справі №910/131/17 змінено на наступний: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Мальченко А.О., Чорногуз М.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.09.2017 справу №910/131/17 прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Чорногуз М.Г. Мальченко А.О., розгляд справи №910/131/17 призначений на 03.10.2017.

В судовому засіданні 03.10.2017 здійснювалась фіксація технічними засобами.

03.10.2017 відповідачем-2 подано суду клопотання про залучення до участі у справі №910/131/17 третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - Фонду державного майна України. В задоволенні вказаного клопотання колегія суддів відмовила з посиланням на ст. 27 ГПК України у зв'язку з його необґрунтованістю.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду підлягає скасуванню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України», який набрав чинності 25.01.2015, Національне бюро є державним правоохоронним органом, на який покладається попередження, виявлення, припинення, розслідування та розкриття корупційних правопорушень, віднесених до його підслідності, а також запобігання вчиненню нових.

Статтею 16 Закону України «Про національне антикорупційне бюро» визначені обов'язки Національного антикорупційного бюро, зокрема, щодо:

- здійснення оперативно - розшукових заходів з метою попередження, виявлення, припинення та розкриття кримінальних правопорушень, віднесених законом до його підслідності, а також в оперативно - розшукових справах, витребуваних від інших правоохоронних органів;

- здійснення досудового розслідування кримінальних правопорушень, віднесених законом до його підслідності, а також проведення досудового розслідування інших кримінальних правопорушень у випадках, визначених законом.

За Конвенцією ООН проти корупції (ратифікована Законом України від 18.10.2006 №251-V), зокрема, в частині забезпечення проведення ефективної скоординованої політики протидії корупції (ч. 1 ст. 5), надання такому органу (створеному з метою протидії корупції) можливості виконувати свої функції ефективно (ч. 2 ст. 6), запобігання зловживанню процедурами, які регулюють діяльність приватних юридичних осіб (п.ч. 2 ст. 12), то попередження, припинення, розслідування та розкриття корупційних правопорушень в публічній і приватній сферах суспільних відносин є пріоритетним завданням держави України, а відтак наявність ознак такого правопорушення у відповідному правочині є порушенням інтересів держави.

Пунктом 13 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України» Національному бюро та його працівникам для виконання покладених на них обов'язків, які визначені у ст. 16 цього Закону, надається право за наявності підстав, передбачених законом, подавати до суду позови про визнання недійсними угод у порядку, встановленому законодавством України.

Відповідно до ст. 2 ГПК України господарський суд порушує справи за позовними заявами, зокрема, державних та інших органів, які звертаються до господарського суду у випадках, передбачених законодавчими актами У країни.

Разом з цим, за визначенням корупції, наданим в ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції», корупція - це використання особою, згаданою у ч. 1 ст. 3 цього Закону (тобто особи, уповноваженої на виконання функцій держави або органів місцевого самоврядування), наданих їй службових повноважень чи пов'язаних з ними можливостей з метою одержання неправомірної вигоди або прийняття такої вигоди чи прийняття обіцянки такої вигоди для себе чи інших осіб або, відповідно, обіцянка чи надання неправомірної вигоди особі, вказаній у ч. 1 ст. 3 цього Закону, або на її вимогу іншим фізичним чи юридичним особам з метою схилити цю особу до протиправного використання наданих їй службових повноважень чи пов'язаних з ними можливостей.

Отже, у разі звернення Національного бюро з відповідними позовами про визнання угод недійсними, за умови, що такий спір пов'язаний зі здійсненням суб'єктами господарювання господарської діяльності, та з урахуванням дотримання суб'єктного складу сторін, визначеного ст. ст. 1, 2, 21 ГПК України, такі спори підлягають розгляду господарськими судами (Інформаційний лист Вищого господарського суду України №01-06/680/14 від 27.03.2017 «Про деякі питання застосування положень п. 13 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України».

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на це суд має надати оцінку підставам, з яких подано позов Національним бюро, зокрема, шляхом дослідження причинно-наслідкового зв'язку між оспорюваною угодою і виконанням Національним бюро покладених на нього завдань та (або) обов'язків, визначених Законом України «Про Національне антикорупційне бюро України».

Такі позови можуть подаватися Національним бюро для попередження, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, а також запобігання вчиненню нових за наслідками порушення відповідного кримінального провадження (з внесенням даних до Єдиного реєстру досудових розслідувань).

Проте треба брати до уваги, що підслідність Національного бюро визначено ч. п'ятою ст. 216 Кримінального процесуального кодексу України, згідно з якою детективи Національного бюро здійснюють досудове розслідування злочинів, передбачених ст. ст. 191, 2062, 209, 210, 211, 354 (стосовно працівників юридичних осіб публічного права), 364, 3661, 368, 3682, 369, 3692, 410 Кримінального кодексу України.

Таким чином, Національне бюро як орган, що створений для захисту інтересів держави, має право на звернення до суду із зазначеними позовами з огляду на імперативні приписи Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України» і на виконання покладених на нього завдань га (або) обов'язків (аналогічна позиція наведена в Інформаційному листі Вищого господарського суду України №01-06/680/17 від 27.03.2017 «Про деякі питання застосування положень пункту 13 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України»).

Національне антикорупційного бюро України наявність підстав для подання позову обґрунтовує необхідністю попередження, виявлення, припинення та запобігання вчиненню корупційного правопорушення, ознаки якого позивач убачив у спірних правовідносинах при здійсненні досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000236 з попередньою правовою кваліфікацією за ч. 5 ст. 191 КК України.

Матеріали справи містять витяг із кримінального провадження №0000236 (т. 1, а.с. 136) та службову записку старшого детектива Головного підрозділу детективів Національного антикорупційного бюро України від 04.04.2017 (т. 1, а.с. 181) стосовно посадових осіб відповідача-1, відповідача-2 та третьої особи.

Отже, Національне антикорупційне бюро України є належним позивачем у даній справі.

Відтак, колегія суддів відхиляє доводи відповідачів щодо відсутності права Національного антикорупційного бюро України подання позовної заяви.

Як вже зазначалось, Національне антикорупційне бюро України посилалося, зокрема, на те, що договір №1344-202 про переведення боргу є фіктивним в силу ст. 234 ЦК України у зв'язку з відсутністю у сторін договору наміру реального виконання його умов.

Колегією суддів встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 24.05.2005 між ВАТ «Черкасиобленерго» (постачальник, найменування було змінено на ПАТ «Черкасиобленерго») та ВАТ «Азот» (споживач, найменування було змінено на ПАТ «Азот») було укладено договір №524-213/24 про постачання електричної енергії ВАТ «Черкасиобленерго» для ВАТ «Азот» (далі - договір №524-213/24, т. 1, а.с. 31-38), відповідно до п. 1 якого постачальник електричної енергії постачає електричну енергію споживачу, а споживач оплачує постачальнику електричної енергії її вартість та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору та додатками до договору, що є його невід'ємними частинами. Постачання або транзит електричної енергії споживачу від іншої енергопостачальної організації може здійснюватись тільки після укладання договору споживача з іншою енергопостачальною організацією та узгодженням його з ВАТ «Черкасиобленерго».

Відповідно до п. 2.1 вказаного договору, під час виконання умов цього договору, а також при вирішенні всіх питань, що не обумовлені цим договором, сторони зобов'язуються керуватися чинним законодавством України та Правилами користування електричною енергією.

Пунктом 2.2.3 договору №524-213/24 передбачено обов'язок споживача оплачувати постачальнику електричної енергії вартість електричної енергії згідно з умовами додатків «Порядок розрахунків за активну електричну енергію» та «Графік зняття показників розрахункових засобів обліку електричної енергії».

У відповідності до п. 2 додатку №3 до договору №524-213/24 (т. 1, а.с. 144) оплата вартості електричної енергії постачальнику електричної енергії, у тому числі на підставі визнаної претензії, здійснюється виключно коштами в уповноваженому банку на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника електричної енергії.

Пунктом 5 наведеного додатку №3 сторонами договору №524-213/24 визначено такий порядок розрахунків: споживач здійснює повну поточну оплату вартості обсягу активної електричної енергії, заявленого на розрахунковий період, до 15-го і до 20-го числа розрахункового місяця по 30% вартості заявленого обсягу на розрахунковий період та остаточний розрахунок - на протязі трьох банківських днів з дати підписання акту постачання електричної енергії зі сторона постачальника та вручення його споживачу.

Судом встановлено, що заборгованість ПАТ «Азот» перед ПАТ «Черкасиобленерго» за поставлену електричну енергію за період з 18.10.2015 по 31.10.2015 згідно договору №524-213/24 становить 37706209,99 грн., що вбачається з листа №8100/09 від 18.12.2015 ПАТ «Черкасиобленерго» (т. 1, а.с. 41) та не заперечується ПАТ «Азот».

Вказане також вбачається з наданого ПАТ «Черкасиобленерго» розрахунку боргу ПАТ «Азот» за період з грудня 2014 по червень 2016 (т. 1, а.с. 138).

Тобто, з урахуванням п. 5 додатку №3 договору №524-213/24, ПАТ «Азот» повинно було остаточно розрахуватись з ПАТ «Черкасиобленерго» за електроенергію, поставлену у жовті 2015, до 03.11.2015.

Доказів здійснення такого розрахунку матеріали справи не містять.

В п. 4.2.1. договору №524-213/24 його сторони погодили, що за внесення платежів, передбачени п. п. 2.2.3.-2.2.4. цього договору, з порушенням термінів, визначених додатком «Порядок розрахунків», ПАТ «Азот» сплачує на користь ПАТ «Черкасиобленерго» пеню у розмірі 0,5 облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочення платежу, враховуючи фактичний день оплати.

Тобто, ПАТ «Черкасиобленерго» та ПАТ «Азот», укладаючи договір №524-213/24, передбачили відповідальність останнього за порушення строків оплати за договором. Відповідно, ПАТ «Черкасиобленерго» розраховувало, а ПАТ «Азот» погодилось на сплату пені у випадку настання вказаного порушення.

Згідно з п. 9.4 зазначеного договору, він набирає чинності з дня його підписання і укладається на термін до 31.12.2005. Договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодною зі сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

Отже, відповідно до п. 9.4 строк дії договору №524-213/24 щорічно продовжувався протягом 2005-2015 років.

Разом із цим, 24.04.2015 між ПАТ «ХК «Енергомережа» (постачальник) та ПАТ «Азот» (споживач) було укладено договір №298-202 купівлі-продажу електричної енергії (далі - договір №298-202, т. 1, а.с. 26-30), відповідно до п. 1 якого постачальник продає споживачу електроенергію шляхом постачання з оптового ринку електроенергії України (в подальшому ОРЕ) через електромережі ПАТ «Черкасиобленерго» в обсязі повного споживання, а споживач зобов'язується купувати електричну енергію та здійснювати її оплату в порядку, встановленому цим договором.

Пунктом 2.1. договору №298-202 передбачається, що постачальник постачає споживачу електроенергію в обсязі 100% споживання електроенергії в об'ємах, обумовлених в заявці, яка подається щомісяця. Контроль за кількістю електроенергії, відпущеної споживачу в розрахунковому місяці за даним договором, постачальник здійснює через ПАТ «Черкасиобленерго».

Загальна вартість договору №298-202 від 24.04.2015 складає 771473239,00 грн. (п. 3. договору).

Згідно п. 3.1. договору споживач здійснює оплату вартості електричної енергії в розрахунковому місяці по ціні електроенергії, яка складає 98% від роздрібних тарифів по класах напруги електроенергії, встановлених НКРЕКП для ПАТ «Черкасиобленерго» в розрахунковому періоді.

По закінченню розрахункового місяця споживач здійснює кінцевий розрахунок за спожиту електроенергію згідно рахунку, який виставляється постачальником, споживачу на підставі підписаного постачальником та споживачем акту прийому-передачі електроенергії, але не пізніше 5ти банківських днів з моменту підписання (п. 3.4. цього договору).

При цьому, в п. 3.5. договору ПАТ «ХК «Енергомережа» (постачальник) та ПАТ «Азот» (споживач) погодили, що у випадку переплати за фактично спожитий обсяг електричної енергії, сума переплати зараховується постачальником у рахунок оплати на наступний розрахунковий період або повертається на поточний рахунок покупця за його письмовою вимогою.

Додатковою угодою №1 від 17.06.2015 до договору №298-202 від 24.04.2015 термін дії договору продовжено до 31.12.2015 (т. 1, а.с. 30).

Матеріали справи містять акт поставки електричної енергії на ПАТ «Азот» через електромережі ПАТ «Черкасиобленерго» у жовтні місяці 2015 від 31.10.2015 (т. 1, а.с. 137), який погоджено ПАТ «Черкасиобленерго» та ПАТ «Азот» та який містить відтиски печаток останніх, згідно якого на користь ПАТ «Азот» через електромережі ПАТ «Черкасиобленерго» поставлено електроенергії на загальну суму 90935473,98 грн.

В подальшому, 21.12.2015 між ПАТ «Азот» (первісний боржник) та ПАТ «ХК «Енергомережа» (новий боржник) було укладено договір №1344-202 про переведення боргу (далі - договір №1344-202, т. 1, а.с. 39-40), яким відповідно до п. 1.1 регулюються відносини, пов'язані із заміною зобов'язаної сторони - первісного боржника, на нового боржника у зобов'язаннях, що виникли за договором №524-213/24 про постачання електричної енергії ВАТ «Черкасиобленерго» для ВАТ «Азот» (основний договір), укладеним між первісним боржником та кредитором (ВАТ «Черкасиобленерго»), в частині оплати за поставлену в період з 20.10.2015 (включно) по 31.10.2015 (включно) кредитором електричну енергію на суму 37706209,99 грн.

За умовами п. 1.2 договору №1344-202, первісний боржник переводить на нового боржника, а новий боржник приймає на себе зобов'язання первісного боржника і стає боржником по зобов'язаннях по основному договору в частині оплати вартості електричної енергії, поставленої у період з 20.10.2015 (включно) по 31.10.2015 (включно), на суму 37706209,99 грн.

Всі інші зобов'язання, не передбачені предметом та умовами цього договору, залишаються незмінними відповідно до основного договору стосовно первісного боржника (п. 1.3. договору №1344-202).

Новий боржник зобов'язаний сплачувати заборгованість кредитору на умовах, передбачених основним договором (п. 2.3. договору №1344-202).

Тобто, умовами договору №1344-202 передбачено обов'язок ПАТ «ХК «Енергомережа» сплатити заборгованість на користь ПАТ «Черкасиобленерго» на умовах договору №524-213/24, зокрема, п. 2 додатку №3 до договору, а саме: оплата вартості електричної енергії постачальнику електричної енергії, у тому числі на підставі визнаної претензії, здійснюється виключно коштами в уповноваженому банку на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника електричної енергії.

Пунктом 3.2 договору №1344-202 визначено, що первісний боржник зобов'язується сплатити на користь нового боржника оплату за переведення боргу на підставі цього договору в сумі 32406209,99 грн., що є повним виконанням грошових зобов'язань первісним боржником перед новим боржником за цим договором.

Грошове зобов'язання, зазначене в п. 3.2. цього договору, виконується первісним боржником перед новим боржником в такому порядку: впродовж 10 днів з моменту підписання цього договору первісний боржник сплачує новому боржнику суму коштів у розмірі 32406209,99 грн. (п. 3.3. договору №1344-202).

Тобто, за змістом вказаного пункту, ПАТ «Азот» зобов'язалось перед ПАТ «ХК «Енергомережа» сплатити 32406209,99 грн. до 31.12.2015.

Однак, доказів виконання ПАТ «Азот» вимог наведеного пункту договору №1344-202 на користь ПАТ «ХК «Енергомережа» матеріали справи не містять.

Згідно з умовами пп. 5.1, 5.2 договору №1344-202 він вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками і діє до моменту завершення повного виконання сторонами своїх зобов'язань. Зобов'язання первісного боржника по основному договору, зазначені в п. 1.2 цього договору, є переведеними на нового боржника з моменту укладення цього договору.

Слід зазначити, що листом №8100/09 від 18.12.2015 ПАТ «Черкасиобленерго» було надано згоду на укладання вказаного договору про переведення боргу за умови сплати новим боржником переведеного боргу відповідно до ч. 2 ст. 15-1 Закону України «Про електроенергетику» на розрахунковий рахунок із спеціальним режимом використання (т. 1, а.с. 41).

Отже, як вбачається з умов договору №1344-202, на нового боржника - ПАТ «ХК «Енергомережа», покладається обов'язок зі сплати на користь ПАТ «Черкасиобленерго» коштів у розмірі 37706209,99 грн. у відповідності до вимог договору №524-213/24 (згідно п. 2 додатку №3 до договору №524-213/24 оплата вартості електричної енергії постачальнику електричної енергії, у тому числі на підставі визнаної претензії, здійснюється виключно коштами в уповноваженому банку на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника електричної енергії) та у строки, визначені договором №524-213/24.

При цьому, внаслідок укладення договору про переведення боргу №1344-202 строки виконання зобов'язань за договором постачання №524-213/24 не змінювалися.

Однак, матеріали справи не містять доказів сплати на користь ПАТ «Черкасиобленерго» на рахунок із спеціальним режимом використання грошових коштів на виконання договору №524-213/24 в сумі 37706209,99 грн., що є предметом договору про переведення боргу №1344-202.

Тобто, судом встановлено, що ані ПАТ «Азот», ані ПАТ «ХК «Енергомережа» не виконали своїх зобов'язань, встановлених вище наведеними договорами №524-213/24 та №1344-202, щодо сплати належним чином (у строк та у порядку) на користь ПАТ «Черкасиобленерго» 37706209,99 грн. боргу.

Колегія суддів встановила, що всупереч взятим на себе зобов'язанням перед ПАТ «Черкасиобленерго» в сумі 37706209,99 грн. за договорами №524-213/24 та №1344-202, відповідачі у справі вчинили наступні дії.

Так, 09.02.2016 між ПАТ «Азот» (сторона-1) та ПАТ «ХК «Енергомережа» (сторона-2) було укладено угоду №102-202 про зарахування зустрічних однорідних вимог (далі - угода №102-202 , т. 1, а.с. 42-43) про наступне: сторона-1 і сторона-2, маючи одна до одної зустрічні однорідні вимоги, дійшли згоди про зарахування таких зустрічних вимог, що виникли за наступними договорами:

1.1. Сторона-1 (ПАТ «Азот») має перед стороною-2 (ПАТ «ХК «Енергомережа») грошові зобов'язання в сумі 32406209,99 грн. без ПДВ за договором про переведення боргу №1344-202 від 21.12.2015, згідно якого сторона-1 є боржником, а сторона-2 є кредитором.

1.2. Сторона-2 (ПАТ «ХК «Енергомережа») має перед стороною-1 (ПАТ «Азот») грошові зобов'язання в сумі 32406209,99 грн. без ПДВ за договором купівлі-продажу електричної енергії №298-202 від 24.04.2015, згідно якого сторона-2 є боржником, а сторона-1 є кредитором.

Згідно з п. 3 угоди №102-202 про зарахування зустрічних однорідних вимог від 09.02.2016, після зарахування зустрічних однорідних вимог:

3.1. Заборгованість сторони-1 перед стороною-2 щодо оплати зобов'язань за договором про переведення боргу №1344-202 від 21.12.2015 відсутня.

3.2. Заборгованість сторони-2 перед стороною-1 щодо оплати зобов'язань за договором купівлі-продажу електричної енергії №298-202 від 24.04.2015 відсутня.

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законом.

Відповідно до п. 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 №11, фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

Слід також взяти до уваги, що у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний.

Таким чином, фіктивний правочин існує лише на папері. Його основне завдання полягає в тому, щоби створити уявлення в оточуючих суб'єктів про наявність правового зв'язку між сторонами такого правочину.

При цьому сторони за допомогою фіктивного правочину намагаються прикрити свої неправомірні дії, зокрема: заволодіння майном, несплата податків, кредитних зобов'язань тощо.

Колегія суддів вважає договір про переведення боргу №1344-202 фіктивним в силу ч. 5 ст. 203, ст. 234 ЦК України з огляду на те, що він укладений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Колегією суддів встановлено, що ані ПАТ «Азот», ані ПАТ «ХК «Енергомережа» не вчинено реальних дій на виконання договору про переведення боргу №1344-202, зокрема, в матеріалах справи відсутні як докази сплати ПАТ «Азот» на користь ПАТ «ХК «Енергомережа» 32406209,99 грн., так і докази сплати ПАТ «ХК «Енергомережа» на користь ПАТ «Черкасиобленерго» 37706209,99 грн. боргу.

Факт укладення між відповідачами угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог №102-202 свідчить, що відповідачі при укладенні договору про переведення боргу №1344-202 не мали наміру його реального виконання належним чином, а саме виконання зобов'язань перед ПАТ «Черкасиобленерго» шляхом сплати коштів, що свідчить про фіктивність вказаного договору.

Тобто, відповідачі-1, 2 заздалегідь (до укладення) знали, що договір про переведення боргу №1344-202 не буде виконаний, а саме шляхом укладення угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог №102-202 намагались ухилитись від виконання своїх зобов'язань перед ПАТ «Черкасиобленерго».

Так, згідно договору про переведення боргу №1344-202 обов'язок ПАТ «Азот» перед ПАТ «Черкасиобленерго» на суму 37706209,99 грн. переведено на ПАТ «ХК «Енергомережа», а останній свого обов'язку перед постачальником на підставі договору про переведення боргу №1344-202 не виконав.

Відтак, ПАТ «Черкасиобленерго» як постачальник електроенергії взагалі не отримало виконання за договором №524-213/24 про постачання електричної енергії на суму 37706209,99 грн. ані від ПАТ «Азот», ані від ПАТ «ХК «Енергомережа».

Отже, дії відповідачів слід кваліфікувати як умисні дії у вигляді укладення угод, які спрямовані на звільнення ПАТ «Азот» та ухилення ПАТ «ХК «Енергомережа» від виконання своїх грошових зобов'язань перед ПАТ «Черкасиобленерго».

З наведеного можна також дійти до висновку про те, що договір про переведення боргу №1344-202 був укладений ПАТ «Азот» та ПАТ «ХК «Енергомережа» з метою припинення зобов'язань за договором купівлі-продажу №298-202 шляхом подальшого укладення угоди про зарахування зустрічних вимог №102-202, але ніяк не на виконання зобов'язань перед ПАТ «Черкасиобленерго».

До цього, колегією суддів встановлено, що матеріали справи не містять, а відповідачами не подано жодних доказів в порядку ст.ст. 33, 34 ГПК України про наявність грошових зобов'язань у ПАТ «ХК «Енергомережа» на суму 32406209,99 грн. перед ПАТ «Азот», про які йдеться в угоді про зарахування зустрічних однорідних вимог №102-202.

Так, як вже зазначалось судом вище, згідно п. 2.1. договору №298-202 постачальник (ПАТ «ХК «Енергомережа») постачає споживачу (ПАТ «Азот») електроенергію через ПАТ «Черкасиобленерго».

Тобто, ПАТ «Азот» є покупцем та споживачем електроенергії, платником за договором.

При цьому, в п. 3.5. договору ПАТ «ХК «Енергомережа» (постачальник) та ПАТ «Азот» (споживач) погодили, що у випадку переплати за фактично спожитий обсяг електричної енергії, сума переплати зараховується постачальником у рахунок оплати на наступний розрахунковий період або повертається на поточний рахунок покупця за його письмовою вимогою.

По-перше, в матеріалах справи відсутні первинні бухгалтерські документи щодо здійснення оплат споживача на користь постачальника за договором №298-202 за електроенергію; по-друге, в матеріалах справи відсутні докази наявності переплати у ПАТ «Азот» на користь ПАТ «ХК «Енергомережа»; по-третє, в матеріалах справи відсутня письмова вимога споживача (ПАТ «Азот») до постачальника (ПАТ «ХК «Енергомережа») про повернення переплати; по-четверте, матеріали справи не містять, а сторонами не доведено наявність заявки ПАТ «Азот» на постачання електроенергії.

При цьому, колегія суддів зазначає, що на момент укладення договору №1344-202 про переведення боргу ПАТ «Азот» могло відмовитись від подальшого виконання зобов'язань за договором купівлі-продажу №298-202 у зв'язку з невиконанням ПАТ «ХК «Енергомережа» зобов'язань з постачання електричної енергії та вимагати від ПАТ «ХК «Енергомережа» повернення суми попередньої оплати у розмірі 32406209,99 грн. на підставі ч. 2 ст. 693 ЦК України.

Наведене дає підстави для висновку про те, що згідно угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог №102-202 ПАТ «Азот» зарахувало ніяким чином не підтверджену заборгованість ПАТ «ХК «Енергомережа» в сумі 32406209,99 грн., що також дає можливість стверджувати про фіктивність цієї угоди.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів вважає, що договір №1344-202 про переведення боргу та угода №102-202 про зарахування зустрічних однорідних вимог є недійсними на підставі ст. 234 ЦК України як такі, що вчинені без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цими правочинами.

Окрім того, Національне антикорупційне бюро України посилалося на те, що договір №1344-202 про переведення боргу та угода №102-202 про зарахування зустрічних однорідних вимог були укладені з метою, що завідомо суперечить інтересам держави.

Розглядаючи справи за позовами Національного бюро про визнання угод недійсними, суди мають досліджувати такі угоди в контексті ст. 203 ЦК України, яка визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, ч. 3 ст. 228 ЦК України, ст. 207 ГК України та інших норм чинного законодавства України, які містять підстави недійсності угод.

Згідно з ч. 1 ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства (ч. 1 ст. 207 ГК України), є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків. Для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов'язання, а також наявність наміру у кожної із сторін (аналогічна позиція викладена у постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Конституційний Суд України у своєму рішенні №3-рп/99 від 08.04.1999 у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень ст. 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) зазначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо.

Згідно з ч. 3 ст. 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін (п. 18 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009).

Наявність умислу у сторін (сторони) угоди означає, що вона (вони), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеної угоди і суперечність її мети інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Умисел юридичної особи визначається як умисел тієї посадової або іншої фізичної особи, що підписала договір від імені юридичної особи, маючи на це належні повноваження.

Отже, під час вирішення такого спору судам, зокрема, необхідно встановлювати такі обставини:

- наявність або відсутність підстав для визнання недійсною спірної угоди, передбачених нормами, на які посилається позивач, мотивуючи позовні вимоги;

- правові норми, які підлягають застосуванню до цих спірних правовідносин;

- відповідність або невідповідність змісту цієї угоди ЦК України та ГК України, іншим актам законодавства, інтересам суспільства, його моральним засадам.

При цьому суд повинен дослідити наявні у справі докази, з'ясувати обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених цими доказами.

Так, ПАТ «Черкасиобленерго» є юридичною особою, частка державної власності у статутному капіталі якої складає 71% (46% - Фонд державного майна України та 25% - Приватне акціонерне товариство «Українська енергозберігаюча сервісна компанія», єдиним акціонером якої є Фонд державного майна України).

Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про акціонерні товариства» контрольний пакет акцій - пакет із більше ніж 50 відсотків простих акцій акціонерного товариства. Контроль - вирішальний вплив або можливість здійснення вирішального впливу на господарську діяльність суб'єкта господарювання, що здійснюється, зокрема, шляхом реалізації права володіння або користування всіма активами чи їх значною частиною, права вирішального впливу на формування складу, результати голосування та прийняття рішення органами управління суб'єкта господарювання, а також вчинення правочинів, які надають можливість визначати умови господарської діяльності, давати обов'язкові до виконання вказівки або виконувати функції органу управління суб'єкта господарювання.

Таким чином, держава в особі суб'єкта управління об'єктами державної власності - Фонду державного майна України, є акціонером ПАТ «Черкасиобленерго», який володіє контрольним пакетом акцій товариства.

Наведене свідчить про те, що держава зацікавлена у дотриманні ПАТ «Черкасиобленерго» фінансової дисципліни при веденні господарської діяльності шляхом здійснення опосередкованого контролю за органами управління ПАТ «Черкасиобленерго», що, в свою чергу, має наслідком забезпечення економічної безпеки у сфері електроенергетики, яка є базовою галуззю економіки України.

Відповідно до ч. 3 ст. 92 ЦК України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Пунктом 8.2 статуту ПАТ «Черкасиобленерго» передбачено, що посадові особи органів управління ПАТ «Черкасиобленерго» - фізичні особи: Голова та члени Наглядової ради, Ревізійної комісії, Голова та члени Правління.

Згідно з пп. 8.2.2 статуту ПАТ «Черкасиобленерго» повноваження посадових осіб товариства визначаються цим статутом, відповідними положеннями, іншими внутрішніми документами товариства.

Відповідно до п. 11.2 статуту ПАТ «Черкасиобленерго» Правління діє від імені товариства у межах, встановлених чинним законодавством, цим статутом та положенням про Правління.

У той же час згідно з пп. 8.2.1 статуту ПАТ «Черкасиобленерго» посадові особи органів управління товариства зобов'язані діяти на користь товариства та ставити інтереси товариства вище власних.

З наведеного вбачається, що при реалізації наданих повноважень та вчиненні юридично значимих дій посадові особи ПАТ «Черкасиобленерго» зобов'язані діяти в інтересах ПАТ «Черкасиобленерго», а відповідні дії мають бути ними вчинені на користь товариства.

Однак, внаслідок укладення договору про переведення боргу №1344-202 та угоди про зарахування зустрічних вимог №102-202 грошові кошти, які мали бути сплачені ПАТ «Азот» на користь ПАТ «Черкасиобленерго», сплачені не були, а право вимоги ПАТ «Черкасиобленерго» до боржника фактично втрачено.

При цьому, за твердженням позивача, на момент укладення договору про переведення боргу №1344-202 та на момент настання строків виконання грошових зобов'язань за ним фінансовий стан ПАТ «ХК «Енергомережа» не дозволяв виконати зобов'язання з оплати на користь ПАТ «Черкасиобленерго» 37706209,99 грн.

Доказів протилежного суду не подано.

Наведене свідчить про недодержання під час укладення спірних угод вимог щодо відповідності правочину інтересам держави.

Поряд із тим, Національне антикорупційне бюро України посилалося на те, що договір №1344-202 про переведення боргу та угода №102-202 про зарахування зустрічних однорідних вимог були укладені з метою, що завідомо суперечать положенням ч. 2 ст. 15 Закону України «Про електроенергетику» та п. 6.3 Правил користування електричною енергією (ПКЕЕ), затверджених Постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України №28 від 31.07.1996, оскільки договорами порушено встановлений законом спеціальний порядок проведення розрахунків за електричну енергію.

Статтею 5 Закону України «Про електроенергетику» визначено основні принципи державної політики в електроенергетиці, зокрема, відповідно до п. 4 ч. 1 цієї статті, таким принципом є додержання єдиних державних норм, правил і стандартів всіма суб'єктами відносин, пов'язаних з виробництвом, передачею, постачанням, розподілом і використанням енергії.

Тобто, приписи Закону України «Про електроенергетику» є спеціальними нормами по відношенню до приписів ЦК України, які підлягають до застосування у даних правовідносинах.

Згідно із ч. 2 ст. 15-1 Закону України «Про електроенергетику» споживачі, які купують електричну енергію у енергопостачальників, що здійснюють господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, вносять плату за поставлену їм електричну енергію виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника в уповноваженому банку. У разі перерахування споживачами коштів за електричну енергію на інші рахунки отримувачі повинні повернути ці кошти за заявою споживача або за власною ініціативою в триденний термін з моменту їх отримання. У разі неповернення споживачу у цей термін коштів, сплачених на інші, не на поточні рахунки із спеціальним режимом використання, ці суми підлягають вилученню до Державного бюджету України як санкція за вчинене правопорушення і не зараховуються як оплата електричної енергії. Зарахування коштів до Державного бюджету України не звільняє їх отримувача від повернення цих коштів споживачу електричної енергії.

Частиною 8 ст. 26 Закону України «Про електроенергетику» встановлено, що споживач, якому електрична енергія постачається енергопостачальником, що здійснює господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, зобов'язаний оплачувати її вартість виключно коштами шляхом їх перерахування на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника. У разі проведення споживачем розрахунків в інших формах та/або сплати коштів на інші рахунки такі кошти не враховуються як оплата спожитої електричної енергії.

Пунктом 1 Положення про порядок проведення розрахунків за електричну енергію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1136 від 19.07.2000, визначено, що споживачі, яким електрична енергія постачається енергопостачальником, що провадить підприємницьку діяльність з постачання електричної енергії за регульованим тарифом та купує електричну енергію в оптового постачальника, зобов'язані оплачувати її вартість виключно коштами шляхом їх перерахування на поточній рахунок із спеціальним режимом використання такого енергопостачальника (його структурного підрозділу), відкритий в уповноваженому банку.

Пунктом 6.3. ПКЕЕ встановлено, що оплата вартості електричної енергії постачальнику електричної енергії за регульованим тарифом, у тому числі на підставі визнаної претензії, здійснюється виключно коштами в уповноваженому банку на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника електричної енергії за регульованим тарифом.

Таким чином, з наведених приписів законодавства вбачається, що законодавцем в імперативному порядку визначено обов'язок саме споживача сплачувати за спожиту електроенергію постачальнику виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання.

При цьому, у відповідності до ст. 1 Закону «Про електроенергетику» споживачі енергії - суб'єкти господарської діяльності та фізичні особи, що використовують енергію для власних потреб на підставі договору про її продаж та купівлю.

Отже, при виникненні господарських правовідносин щодо постачання електроенергії статус споживача та постачальника є пов'язаним з відповідними суб'єктами господарювання та не може набуватися іншими особами на підставі договору про переведення боргу, оскільки внаслідок вчинення такого правочину новий боржник не стає споживачем електричної енергії.

Таким чином, як положеннями договору постачання, так і нормами законодавства передбачалось отримання постачальником (ПАТ «Черкасиобленерго») оплати спожитої електричної енергії безпосередньо від споживача (ПАТ «Азот») шляхом їх перерахунку на рахунок із спеціальним режимом використання.

З договору про переведення боргу №1344-202 вбачається, що обов'язок зі сплати заборгованості за поставлену постачальником - ПАТ «Черкасиобленерго», електричну енергію у розмірі 37706209,99 грн. перейшов від споживача - ПАТ «Азот», до ПАТ «ХК «Енергомережа».

Однак, ПАТ «ХК «Енергомережа» не є споживачем за договором постачання в розумінні чинного законодавства України.

При цьому, метою встановлення законодавцем алгоритму розрахунків є саме отримання постачальником електричної енергії коштів безпосередньо від споживача (за відсутності будь-яких посередників) на рахунок із спеціальним режимом використання.

Таким чином, у даному випадку договором про переведення боргу №1344-202 встановлений обов'язок ПАТ «ХК «Енергомережа», яка не є споживачем електричної енергії за договором постачання, сплатити постачальнику заборгованість за спожиту ПАТ «Азот» електричну енергію на суму 37706209,99 грн., при цьому обов'язок самого споживача - ПАТ «Азот», припиняється на суму 37706209,99 грн., що суперечить вимогам чинного законодавства.

У зв'язку з наведеними обставинами, відповідачами, шляхом укладення договору про переведення боргу №1344-202 було порушено наведені приписи законодавства в частині обов'язку споживача сплатити заборгованість за спожиту електричну енергію саме постачальнику.

Відповідачі, заперечуючи проти задоволення позовних вимог зазначають, що ПАТ «ХК «Енергомережа» набуло статусу споживача у розумінні Закону України «Про електроенергетику», однак вказане суперечить визначенню поняття «споживач», яке наведено у Законі України «Про електроенергетику», оскільки споживач - суб'єкт господарської діяльності, що використовує енергію для власних потреб на підставі договору про її продаж та купівлю. Таким чином, укладенням договору про переведення боргу №1344-202 ПАТ «ХК «Енергомережа» не набуло статусу споживача.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що зміст Закону України «Про електроенергетику» свідчить, що встановлений ним порядок розрахунків за закуплену на оптовому ринку електричну енергію спрямований на забезпечення стабільного фінансового стану електроенергетики, відповідальності суб'єктів електроенергетики та споживачів за порушення цього порядку, надійного (безперебійного) постачання споживачам електричної енергії і енергетичної безпеки як складових економічних основ держави України, у чому безперечно є інтерес держави і суспільства.

Отже, порушення відповідачами встановленого Законом України «Про електроенергетику» і ПКЕЕ порядку розрахунків за поставлену електричну енергію не відповідає інтересам держави і суспільства щодо забезпечення стабільного фінансового стану електроенергетики і відповідальності суб'єктів електроенергетики та споживачів за порушення цього порядку, забезпечення надійного (безперебійного) постачання споживачам електричної енергії і енергетичної безпеки України.

При цьому, колегія суддів зазначає, що завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета вчинення договору про переведення боргу №1344-202 та наступне укладення угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог №102-202 і їх наслідки полягали у тому, щоб обійти встановлений Законом України «Про електроенергетику» і ПКЕЕ порядок оплати поставленої електричної енергії, оплатити її без використання передбаченого цим порядком рахунку із спеціальним режимом використання енергопостачальника і тим самим уникнути перерахування коштів із такого поточного рахунку за відповідним алгоритмом оптового ринку електричної енергії, що призведе до неотримання іншими учасниками оптового ринку електричної енергії України своїх частин від цієї суми коштів згідно з алгоритмом.

На переконання колегії суддів, наявність таких намірів у відповідачів є очевидною, оскільки вони усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність переведення боргу в спірних правовідносинах і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули настання вказаних вище протиправних наслідків.

Частина 1 ст. 215 ЦК України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Враховуючи викладені вище обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла до висновку про те, що договір про переведення боргу №1344-202 від 21.12.2015 та угода про зарахування зустрічних однорідних вимог №102-202 від 09.02.2016, яка укладена на підставі договору про переведення боргу, суперечать приписам ст.ст. 203, 215, 228, 234ЦК, ч. 2 ст. 15-1, ст. 26 Закону України «Про електроенергетику», п. 1 Положення про порядок проведення розрахунків за електричну енергію та п. 6.3. ПКЕЕ.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а при їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Рішення Господарського суду міста Києва від 04.07.2017 у справі №910/131/17 вказаним вимогам не відповідає, а тому підлягає скасуванню.

Разом з цим, як встановлено вище, позовні вимоги Національного антикорупційного бюро України про визнання недійсними договору про переведення боргу №1344-202 від 21.12.2015 та угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог №102-202 від 09.02.2016 є обґрунтованими, доведеними належними та допустимими доказами та, відповідно, підлягають задоволенню у повному обсязі.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів, керуючись ст.ст. 103, 104 ГПК України, скасовує рішення Господарського суду міста Києва від 04.07.2017 у справі №910/131/17 та приймає нове рішення суду про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Судові витрати покладаються на відповідачів згідно ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Національного антикорупційного бюро України на рішення Господарського суду міста Києва від 04.07.2017 у справі №910/131/17 задовольнити повністю.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.07.2017 у справі №910/131/17 скасувати повністю.

3. Позовні вимоги Національного антикорупційного бюро України задовольнити повністю.

4. Визнати недійсним договір про переведення боргу №1344-202 від 21.12.2015, укладений між публічним акціонерним товариством «Азот» (18014, Черкаська область, місто Черкаси, Придніпровський район, вул. Першотравнева, 75, ідентифікаційний код 00203826) та приватним акціонерним товариством «Холдингова компанія «Енергомережа» (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 12, ідентифікаційний код 32113410).

5. Визнати недійсною угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог №102-202 від 09.02.2016, укладену між публічним акціонерним товариством «Азот» (18014, Черкаська область, місто Черкаси, Придніпровський район, вул. Першотравнева, 75, ідентифікаційний код 00203826) та приватним акціонерним товариством «Холдингова компанія «Енергомережа» (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 12, ідентифікаційний код 32113410).

6. Стягнути з публічного акціонерного товариства «Азот» (18014, Черкаська область, місто Черкаси, Придніпровський район, вул. Першотравнева, 75, ідентифікаційний код 00203826) на користь Національного антикорупційного бюро України (ідентифікаційний код 39751280) 1378,00 грн. судового збору за подання позову та 1515,80 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

7. Стягнути з приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Енергомережа» (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 12, ідентифікаційний код 32113410) на користь Національного антикорупційного бюро України (03035, м. Київ, вул. Василя Сурикова, 3, ідентифікаційний код 39751280) 1378,00 грн. судового збору за подання позову та 1515,80 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

8. Господарському суду міста Києва видати накази.

9. Справу №910/131/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді А.О. Мальченко

М.Г. Чорногуз