ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.10.2017р. Справа № 914/1559/17

Господарський суд Львівської області у складі головуючого судді Горецької З.В. за участю секретаря судового засідання Хороз І.Б., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Виробничо-торгове підприємство Всесмак, м. Львів

до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Інзарго, с. Плугів, Львівська область

про стягнення 122 113,01 грн.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_2-представник за довіреністю

від відповідача: не зявився

Представнику позивача роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді та здійснення технічної фіксації судового засідання не надходило.

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Виробничо-торгове підприємство Всесмак, м. Львів до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Інзарго, с. Плугів, Львівська область про стягнення заборгованості у розмірі 122 113,01 грн.

Ухвалою суду від 31.07.2017 року порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 11.09.2017 року. Рух справи відображено в ухвалах суду.

Представник позивача в судове засідання зявився, вимоги ухвал суду у справі виконав частково, позовні вимоги підтримав, просив суд задоволити позов.

25.09.17р. за вх. № 3982/17 позивачем подано в канцелярію Господарського суду Львівської області пояснення та клопотання про продовження строків вирішення спору.

25.09.17р. за вх. № 32324/17/17 позивачем подано в канцелярію Господарського суду Львівської області пояснення та клопотання про відшкодування витрат за правову допомогу.

Відповідач вимоги ухвали про порушення провадження у справі, про відкладення розгляду не виконав, явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, хоча і був своєчасно, належним чином, відповідно до ст. 64 ГПК України, повідомлений про час, місце і дату розгляду справи, про що свідчить повернутий на адресу суду поштовий конверт з поштовою відміткою «тимчасово відсутній», а явка останнього була визнана судом та визначена в ухвалах суду обовязковою.

Пунктом 3.9.1. Постанови Пленуму ВГС України від 26.12.2011р. № 18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції встановлено, що в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Згідно витягу з єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 21.07.2017 року за №, місцезнаходженням юридичної особи ТзОВ «Інзарго» вказано адресу: 80746, Львівська область, Золочівський район, село Плугів, вулиця Тернопільська,17. На вказану адресу направлено ухвали суду, однак поштові конверти поверталися без вручення.

Враховуючи зазначене, суд прийшов до висновку, що неявка належним чином повідомленого відповідача про час, дату та місце судового розгляду не перешкоджає вирішенню спору, оскільки, дослідивши наявні матеріали справи, суд визнав їх достатніми для того, щоб розглянути спір за наявними матеріалами.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути спір, відповідно до ст. 75 ГПК України, за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ст.75 ГПК України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

18.11.2015 року між ТзОВ «Виробничо-торгове підприємство «Всесмак» (надалі продавець) та ТзОВ «Інзарго» (надалі покупець) укладено договір купівлі-продажу №1811/15 (надалі договір).

Відповідно до умов даного договору продавець передає у власність, а покупець приймає та оплачує продукти харчування на умовах визначених у даному договорі.

Відповідно до п.2.3, загальна сума договору складається із сум, зазначених в накладних, якими оформлюється прийом-передача товару, поставленого на підставі даного договору.

Відповідно до п.2.1 договору, ціни на товар встановлюються продавцем у прас-листі, формуються в національній валюті України та зазначаються в накладних.

Відповідно до п.5.1 договору, покупець здійснює розрахунки за товар протягом 7 календарних днів з дати прийому-передачі товару.

23.03.2017 року ТОВ ВТП «Всесмак» поставило ТОВ «Інзарго» товару на суму 50 080,59 грн. по накладній №ВС24030028, 03.05.2017 року позивач поставив відповідачу товар на суму 36 626,21 грн. по накладній №ВС03050054.

Як стверджує позивач, за поставлений товар за вказаними накладними відповідач не розрахувався, внаслідок чого в останнього виникла заборгованість в розмірі 86 706,80 грн.

Крім того, на підставі статті 625 ЦК України, позивачем нараховано 4 296,47 грн. інфляційних втрат, 532,22 грн. 3% річних та 4 565,48 грн. пені.

А також, у відповідності до п.7.4 договору, позивачем нараховано штраф в розмірі 26 012,04 грн.

Загальна сума заборгованості становить 122 113,01 грн.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача витрати на оплату послуг адвоката в розмірі 12 800,00 грн.

На час розгляду справи відповідач явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, відзиву на позов не подав.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (ст. 11 ЦК України).

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно до ст. 173 ГК України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, в тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Відповідно до ст. 179 ГК України, майново-господарські зобовязання, які виникають між субєктами господарювання або між субєктами господарювання і негосподарюючими субєктами юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобовязаннями.

Згідно ст. 193 ГК України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог вказаного кодексу. Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Як підтверджується матеріалами справи, 18.011.2015 року позивач та відповідач уклали договір купівлі - продажу №1811/15, у звязку з чим набули взаємних прав і обовязків.

Відповідно до п.1.1 договору, продавець передає у власність, а покупець приймає та оплачує продукти харчування.

Відповідно до п.1.2 договору, найменування, асортимент, кількість та ціна товару, що є предметом даного договору, визначаються у накладних, які оформлюються та підписуються сторонами при прийомі-передачі кожної партії товару. Усі накладні є частинами цього договору в частині визначення ціни, асортименту, найменування та кількості товару.

Відповідно до п.2.1 договору, ціни на товар встановлюються продавцем у прайс-листі, формуються в національній валюті України та зазначаються в накладних.

Згідно п.2.3 договору, загальна сума договору складається із сум, зазначених в накладних, якими оформляється прийом-передача товару, поставленого на підставі даного договору.

Відповідно до п.5.1 договору, покупець здійснює розрахунки за товар протягом 7 календарних днів з дати прийому-передачі товару.

Як встановлено судом, позивачем поставлено відповідачу товар, що підтверджується видатковою накладною №ВС24030028 від 24.03.2017 року на суму 50 080,59 грн. та видатковою накладною №ВС03050054 від 03.05.2017 року на суму 36 626,21 грн.

В видаткових накладних, на підставі яких позивач поставляв відповідачу товар, посилання на договір купівлі-продажу № 1811/15 від 18.11.2015 р. відсутнє, також на накладних відсутні будь-які відмітки про те, що ці накладні є частиною договору, та що представники сторін, які підписували накладні, підтвердили факт поставки саме за цим договором.

Отже, суд вважає, що спірні накладні не підтверджують факт виконання позивачем своїх зобовязань саме по договору, а відбулася позадоговірна поставка товару, і враховуючи, що зі сторони покупця ці накладні підписані та засвідчені печаткою, отже, товар прийнятий отримувачем.

Відповідно до ст.1 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Згідно ч.1 статті 9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Статтею 1 даного Закону визначено, що первинним є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Як унормовано ч.2 ст.9 цього ж Закону первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

При цьому суд зазначає, що підписання покупцем накладних, які є первинним обліковими документами у розумінні Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, і які відповідають вимогам, зокрема ст.9 названого Закону і пункту 2.3. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксують факт здійснення господарської операції є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами ч.1 ст.692 ЦК України. (Інформаційний лист Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. №01-06/928/2012).

Як вбачається із матеріалів справи, будь-яких зауважень зі сторони відповідача у видаткових накладних не зазначено. Відтак, відповідач, підписуючи накладні, погодився із обємом та вартістю поставленого товару.

Доказів погашення вказаної заборгованості станом на час розгляду справи по суті сторонами суду не заявлено та не подано, в матеріалах справи такі докази відсутні.

Судом встановлено, що дані накладні відповідачем не оплачені, отже, борг складає 86 706,80 грн. на момент звернення з позовом.

Частиною 1 статті 691 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до ст.632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу

Відповідно до ч.1 ст.692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що між сторонами існували позадоговірні відносини по поставці товару, тобто обовязок відповідача сплатити позивачу суму за поставлений товар виник на підставі позадоговірної поставки згідно накладних, а не на підставі Договору поставки № 1118/15 від 18.11.2015 р., як про це зазначає позивач.

Щодо нарахування позивачем пені, 3% річних та інфляційних нарахувань суд зазначає наступне.

Також, згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач ставить вимогу про стягнення

- інфляційних втрат в сумі 3 294,86 грн. за період з квітня по равень 2017 року

- 532,22 грн. 3% відсотків річних за період з 30.03.2017 р. по 30.06.2017 р. та за період з 11.05.2017 року по 30.06.2017 року

- пені в розмірі 4 565,48 грн. за період з 31.03.2017 року по 30.06.2017 року.

Враховуючи, що між сторонами виникли позадоговірні відносини, то 3% річних та інфляційні втрати слід рахувати на загальних підставах.

Отже, претензію про сплату заборгованості позивач направив відповідачу 29.05.2015 р. Відповідач отримав претензію 31.05.2017 р., що підтверджується копією повідомлення про вручення, що долучено до матеріалів справи. Тому, враховуючи позадоговірний характер поставки, а також те, що у видаткових накладних на поставлений товар не вказаний строк оплати, суд дійшов до висновку про те, що інфляцію та відсотки річні слід розраховувати з 08.06.2017 р. по 30.06.2017 року (кінцева дата, на яку посилається позивач при розрахунку).

В звязку з цим сума інфляційних втрат, яка підлягає стягненню становить 1 378,00 грн., 3% річних 163,91 грн. (розрахунок здійснено за допомогою калькулятора Ліга.Закон).

Щодо нарахування позивачем пені та штрафу на підставі договору суд зазначає таке.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

За приписами ч.1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 230 ГК України, штрафними санкціями в цьому Кодексі визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Отже, пеня - це санкція, що триває у часі та розраховується за кожен день невиконання грошового зобов'язання.

Відповідно до ч.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання (в тому числі щодо неустойки) вчиняється у письмовій формі.

Згідно з п.1 ч.2 ст.551 ЦК України, предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно ч. 4 ст. 231 ГК України, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. Згідно ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Тобто, розмір пені, штрафу за несвоєчасне виконання грошових зобовязань повинен встановлюватись за згодою сторін в договорі.

Отже, правові підстави для стягнення суми пені відсутні, оскільки розмір пені договором або актом цивільного законодавства у спірних правовідносинах сторін не визначено.

Враховуючи, що в даному випадку мала місце позадоговірна поставка згідно накладних, а не по договору, то підстави для застосування до відповідача штрафних санкції у вигляді пені та штрафу відсутні. Тому, в частині вимог про стягнення пені в сумі 4 565,48 грн. та штрафу в сумі 26 012,04 грн. суд відмовляє.

В ході судового розгляду справи судом встановлено, що з відповідача підлягає до стягнення на користь позивача загальна сума заборгованості 88 248,71 грн.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Належних доказів наявності передбачених законом чи договором підстав для звільнення відповідача від відповідальності суду не надано.

Враховуючи, що позивачем представлено не достатньо обєктивних та переконливих доказів в підтвердження своїх позовних вимог, а відповідач позовні вимоги не спростував, і не подав доказів погашення боргу, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ТзОВ ВТП «Всесмак» до ТзОВ «Інзарго» про стягнення заборгованості в розмірі 88 248,71 грн. є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Згідно ст. 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судовий збір, відповідно до ст. 49 ГПК України, слід покласти на відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, оскільки спір виник з його вини.

Отже, з відповідача на користь позивача слід стягнути 1 318,80 грн. судового збору.

Крім того, представником позивача долучено до матеріалів справи договір про надання правової допомоги від 10.07.2017 року. Також, 01.09.2017 сторонами укладено Додаток №2 до Договору про надання правової допомоги про зміни та доповнення, згідно п.1.3 якого встановлено, що мінімальна вартість юридичних послуг згідно цього замовлення становить 10% від ціни позову та складає 12 211,30 грн., яка не залежно від результатів вирішення справи, затраченого часу на ведення справи не підлягає перерахунку та/або поверненню та підлягає оплаті.

Як доказ сплати позивачем вказаного гонорару, до справи долучено платіжне доручення від 25.09.2017 року №837 на суму 12 800,00 грн.

Статтею 44 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що до складу судових витрат входить, зокрема, оплата послуг адвоката.

За змістом пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокат - це фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом. Адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги (ст.26 Закону).

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 Господарського процесуального кодексу України. Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій (пп. 6.3 п. 6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 року № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України»).

Відповідно до вимог частини 3 статті 48 та частини 5 статті 49 Господарського процесуального кодексу України, у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі судових витрат тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини 1 статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі. Аналогічну правову позицію викладено у Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 N 6-рп/2013 у справі N 1-4/2013.

Пунктом 6.5 вищезазначеної постанови пленуму роз'яснено, що вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

У якості доказів надання послуг правової допомоги позивачем надано договір про надання правової допомоги, ОСОБА_3 про надані юридичні послуги від 22.09.2017 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 518 від 03.10.2008 року, платіжне доручення про сплату 12 800,00 грн. витрат на правову допомогу. Крім того, судом через мережу Інтернет перевірено дійсність свідоцтва адвоката ОСОБА_3, яка здійснювала представництво інтересів позивача.

Як роз'яснено у пп. 6.5 п. 6 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 р. № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» розподіл сум інших, крім судового збору, судових витрат здійснюється за загальними правилами частини п'ятої статті 49 ГПК, тобто при задоволенні позову вони покладаються на відповідача, при відмові в позові - на позивача, а при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За тими ж правилами здійснюється й розподіл сум цих витрат у розгляді господарським судом апеляційних і касаційних скарг. Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено в п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року, п.п. 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009 року, п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Врахувавши вказане та надані позивачем докази, а також те, що справа про стягнення заборгованості не є складною і хоч адвокатом надано докази того, які саме види робіт і скільки часу ним було витрачено на здійснення дій в межах розгляду вказаної справи, проте з деяких пунктів, зазначених в ОСОБА_3, суду незрозуміло в чому полягає суть виконаної роботи (зокрема, п.5 контроль порушення провадження та призначення справи до розгляду), також враховуючи, що адвокат, проживаючий в ІНФОРМАЦІЯ_1, двічі не забезпечував явку в судові засідання, зважаючи на співрозмірність ціни позову та обсягу наданих адвокатом послуг та те, що позов було задоволено частково, суд дійшов висновку про обмеження розміру відшкодування позивачу витрат на оплату послуг на правову допомогу та стягнення з відповідача на користь позивача 6 400,00 грн. вказаних судових витрат.

Враховуючи викладене, керуючись вимогами ст.ст. 11 ЦК України, ст. ст. 174, 193 ГК України, ст.ст. 28, 33, 34, 44, 48, 49, 82-84 ГПК України суд, -

ВИРІШИВ:

1.Позовні вимоги задоволити частково.

2.Стягнути з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Інзарго» (80746, Львівська область, Золочівський район, с.Плугів, вулиця Тернопільська,14; ) на користь ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Виробничо-торгове підприємство «Всесмак» (79007, м.Львів, вулиця Рилєєва,5/1; ) 88 248,71 грн. заборгованості, з яких: 86 706,80 грн. основного боргу, 163,91 грн. - 3% річних, 1 378,00 грн. - інфляційних втрат, а також 1 318,80 грн. судового збору та 6 400,00 грн. відшкодування витрат на оплату послуг на правову допомогу.

3. В задоволенні решти частини позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили відповідно до ст. 116 ГПК України.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 85 ГПК України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 91-93 ГПК України.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повне рішення складено та підписано 12.10.2017 р.

Суддя Горецька З. В.