ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2017 року Справа № 911/4610/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого:Короткевича О.Є. (доповідач у справі),
суддів:Полякова Б.М., Погребняка В.Я.
розглянувши касаційну скаргу Державного підприємства "Регіональні електричні мережі"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 06.03.2017 року
у справі Господарського суду№ 911/4610/15 Київської області
за позовом ОСОБА_4
доДержавного підприємства "Регіональні електричні мережі"
про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні
в межах справи про банкрутство ДП "Регіональні електричні мережі"

Представники сторін в судове засідання не з'явилися.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Київської області від 20 грудня 2016 року (суддя Наріжний С.Ю.) у справі № 911/4610/15 у задоволенні вимог ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку відмовлено.

Постановою від 06 березня 2017 року Київський апеляційний господарський суд (судді: Остапенко О.М. - головуючий, Верховець А.А., Сітайло Л.Г.) ухвалу Господарського суду Київської області від 20 грудня 2016 року у справі № 911/4610/15 скасував та прийняв нове рішення, яким вимоги ОСОБА_4 задовольнив частково, а саме вирішив стягнути з боржника заборгованість по заробітній платі в сумі 6 257,65 грн., в іншій частині вимог у задоволенні відмовив.

Не погоджуючись з прийнятою судом апеляційної інстанції постановою, скаржник Державне підприємство "Регіональні електричні мережі" звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, якою просить скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 06 березня 2017 року та ухвалу Господарського суду Київської області від 20 грудня 2016 року у справі № 911/4610/15 та залишити в силі ухвалу Господарського суду Київської області від 20 грудня 2016 року.

Доводи касаційної скарги зводяться до неповного з'ясування судами обставин справи та порушення судом норм процесуального та матеріального права, зокрема, ст.ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України, ст.ст. 32, 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи, проаналізувавши застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 4-1 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закон про банкрутство).

Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 12 ГПК України господарським судам підвідомчі справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 Закону про банкрутство суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Як встановлено судами, в провадженні Господарського суду Київської області перебуває справа № 911/4610/15 за заявою ДП "Регіональні електричні мережі" про визнання його банкрутом за загальною процедурою банкрутства, передбаченою Законом про банкрутство.

В межах даної справи про банкрутство боржника ОСОБА_4 заявлено вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі 6 257,65 грн. та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в сумі 31 688,31 грн. за період з 01.01.2016 року по 16.09.2016 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості по заробітній платі у сумі 6 257,65 грн., місцевий суд виходив з того, що надані позивачем ксерокопії розрахункових листків за листопад та грудень 2015 року не є належними і допустимими доказами на підтвердження наявності заборгованості відповідача перед позивачем по виплаті заробітної плати, оскільки є звичайними роздруківками формату А5, та не містять жодних підписів чи печаток.

Скасовуючи ухвалу місцевого господарського суду в частині відмови у задоволенні вимог щодо стягнення заборгованості по заробітній платі у сумі 6 257,65 грн., апеляційний господарський суд, скориставшись наданим йому процесуальним законодавством правом повторно розглядати справу, не погодився із місцевим судом щодо належності та допустимості поданих доказів та визнав доведеними зазначені вимоги, виходячи з наступного.

Згідно п. 44.1., 44.3. Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

У випадках, передбачених статтею 216 Цивільного кодексу України, платники податків мають право вносити відповідні зміни до податкової звітності у порядку, визначеному статтею 50 цього Кодексу.

Платники податків зобов'язані забезпечити зберігання документів, визначених у пункті 44.1 цієї статті, а також документів, пов'язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а у разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності.

У разі ліквідації платника податків документи, визначені у пункті 44.1 цієї статті, за період діяльності платника податків не менш як 1095 днів, що передували даті ліквідації платника податків, в установленому законодавством порядку передаються до архіву.

Згідно п. 44.5. Податкового кодексу України, у разі втрати, пошкодження або дострокового знищення документів, зазначених в пунктах 44.1 і 44.3 цієї статті, платник податків зобов'язаний у п'ятиденний строк з дня такої події письмово повідомити контролюючий орган за місцем обліку в порядку, встановленому цим Кодексом для подання податкової звітності, та контролюючий орган, яким було здійснено митне оформлення відповідної митної декларації.

Платник податків зобов'язаний відновити втрачені документи протягом 90 календарних днів з дня, що настає за днем надходження повідомлення до контролюючого органу.

Водночас, як встановлено судом апеляційної інстанції, відповідачем протягом встановленого п. 44.5. ПК України строку не було відновлено втрачену документацію бухгалтерського обліку, в зв'язку з цим апеляційний суд визнав доводи відповідача про неможливість встановлення розміру заборгованості і відсутності при цьому вини відповідача необґрунтованими.

Так, апеляційним господарським судом досліджено документи, які були подані як позивачем, так і відповідачем на підтвердження заборгованості по виплаті заробітної плати. Зокрема, позивач посилається на відповідні розрахункові листки за листопад та грудень 2015 року, а відповідачем надано суду довідку № 979 від 03.11.2016 року, з якої вбачається, що згідно зі штатним розписом Луганської філії ДП "Регіональні електричні мережі" розмір посадового окладу (тарифної сітки) електромонтера складав у жовтні-грудні 2015 року - 2 377,00 грн.

Тобто, колегією суддів встановлено, що розмір посадового окладу, наданий відповідачем, співпадає з розміром окладу, який зазначено у наданих позивачем розрахункових листках та на підставі якого здійснювались відповідні нарахування та відрахування.

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про оплату праці", при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці:

а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат;

б) розміри і підстави відрахувань із заробітної плати;

в) сума заробітної плати, що належить до виплати.

Роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Тобто, відповідну форму повідомлення працівника про нарахування заробітної плати законодавчо не встановлено, а лише вказано перелік відповідної інформації, яка повинна міститися у вказаному повідомленні.

В зв'язку з викладеним, суд апеляційної інстанції визнав надані позивачем розрахункові листки за листопад та грудень 2015 року у відповідності до ст. 30 Закону України "Про оплату праці" такими, що мають всю необхідну інформацію, а відтак є належними доказами на підтвердження наявності заборгованості відповідача перед позивачем по виплаті заробітної плати.

Враховуючи викладені обставини та повноваження суду касаційної інстанції, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного господарського суду щодо неправомірної відмови місцевого суду у задоволенні вимог ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 6 257,65 грн.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні у сумі 31 688,31 грн., то колегія суддів погоджується з висновком судів, з огляду на наступне.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, за положеннями статті 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Згідно ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно частина перша статті 9 ЦК України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема, до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами.

З огляду на неврегульованість трудовим законодавством відносин з приводу відшкодування майнової та моральної шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на ці відносини.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

Відповідно до статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Відповідно до приписів ст. 10 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Разом з тим, судами встановлено, що Торгово-промисловою палатою України видано Державному підприємству "Регіональні електричні мережі" Сертифікат № 6760 про форс-мажорні обставини, відповідно до якого Торгово-промислова палата України засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), зокрема: акти тероризму на території Донецької та Луганської областей, захоплення активів підприємства, які знаходяться на території, яка не контролюється владою України. Період дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) з 01.05.2015 року та станом на 05.09.2016 року тривають.

За вказаних обставин, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками судів про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 10.01.2016 року по 16.09.2016 року у сумі 31 688,31 грн. у зв'язку з відсутністю вини відповідача у невиплаті належних позивачу сум у визначені законодавством строки.

Відповідно до частини 2 статті 1115 ГПК України касаційна інстанція використовує процесуальні права суду першої інстанції виключно для перевірки юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення у рішенні або постанові господарського суду.

За приписами ст. 1117 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що постанова Київського апеляційного господарського суду від 06 березня 2017 року у справі № 911/4610/15, прийнята у відповідності до фактичних обставин справи та вимог чинного законодавства і підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119-11111 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Державного підприємства "Регіональні електричні мережі" залишити без задоволення.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 06 березня 2017 року у справі № 911/4610/15 залишити без змін.

Головуючий О.Є. Короткевич

Судді Б.М. Поляков

В.Я. Погребняк