КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" жовтня 2017 р. Справа№ 910/4744/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гончарова С.А.

суддів: Тищенко А.І.

Скрипки І.М.

при секретарі судового засідання Денисюк І.Г.

за участю представників:

від позивача: Слівінський М.О. - за належним чином оформленою довіреністю;

від відповідача-1: Годованюк О.В. - за належним чином оформленою довіреністю;

від відповідача-2: Заверуха І.Л. - за належним чином оформленим договором;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-дослідний інститут арматуробудування"

на рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2017 року у справі № 910/4744/17 (суддя Головіна К.І.)

за позовом Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-дослідний інститут арматуробудування"

2. Адвокатського об'єднання "Арсенал"

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду м. Києва від 26.06.2017 року у справі № 910/4744/17 задоволено позов повністю.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, відповідач 1 звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати, прийняти нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що з рішенням суду апелянт погодитись не може та вважає його необґрунтованим, безпідставним, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також прийнятим із неповним з'ясуванням обставин, які мають значення для правильного вирішення справи по суті, у зв'язку із чим Рішення підлягає скасуванню.

Апелянт вказує, що всупереч твердженням позивача Договором про відступлення права вимоги передбачена передача прав та обов'язків за окремо взятим зобов'язанням, а не за цілим Основним договором.

Апелянт зазначає, що рішення Господарського суду міста Києва є незаконним, оскільки, Договір відступлення не потребує згоди ДП «НАЕК «Енергоатом», тому що зобов'язання за ним виникають із судового акту, що підтверджується Постановою ВГС України від 10.08.2017 року у справі № 910/14169/16.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.09.2017 року Товариству з обмеженою відповідальністю "Науково-дослідний інститут арматуробудування" відновлено строк на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2017 року у справі № 910/4744/17, прийнято до провадження апеляційну скаргу та призначено розгляд справи на 04.10.2017 року.

Позивач, згідно з поданою до суду 05.09.2017 року заявою зазначив, що апелянт мав можливість вчасно подати апеляційну скаргу та це залежало виключно від волевиявлення самого скаржника , а його дії/бездіяльність стали наслідком порушення ним норм ГПК України, які не підлягають поновленю.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що апеляційним судом вказано про обґрунтованість підстав для поновлення розгляду апеляційної скарги в ухвалі Київського апеляційного господарського суду від 07.09.2017 року.

Відповідач-2, згідно з поданим до суду 21.09.2017 року відзивом зазначив, що договором відступлення права вимоги № 1 від 28 грудня 2016 року передбачено відступлення прав у зобов'язанні, що виникає із судового акту, а саме за Рішенням Київського апеляційного господарського суду від 24.11.2016 року та Наказом Господарського суду міста Києва про примусове виконання рішення у справі № 910/14169/16 від 06.12.2016 року та просить апеляційний суд задовольнити Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-дослідний інститут арматуробудування», скасувати повністю Рішення Господарського суду міста Києва від 26 червня 2017 року у справі № 910/4744/17 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» відмовити.

Позивач, згідно з поданим до суду 25.09.2017 року відзивом, проти доводів викладених в апеляційній скарзі заперечив та просить апеляційний суд залишити апеляційну скаргу відповідача-1 без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 26.06.2017 без змін.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, заслухавши пояснення учасників судового процесу, присутніх в судовому засіданні, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Місцевим господарським судом вірно встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне.

24.10.2014 року між ТОВ "НДІ арматуробудування" (виконавець) та ДП "НАЕК "Енергоатом" (замовник) був укладений договір на розробку та перегляд комплектів ремонтної документації на ремонт обладнання АЕС України № 40-14/36-005-01-14-00152 (далі - основний договір), згідно з умовами якого виконавець зобов'язується за завданням замовника надати послуги з розробки, перевірки та перегляду комплектів ремонтної документації на ремонт обладнання АЕС України, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити надані послуги (п. 1.1 договору).

Пунктом 7.3 основного договору передбачено, що усі права та обов'язки за даним договором можуть бути передані третім особам тільки за письмової згоди сторін.

Також з матеріалів справи вбачається, що 28.12.2016 року між ТОВ "НДІ арматуробудування" (первісний кредитор) та АО "Арсенал" (новий кредитор) був укладений договір відступлення права вимоги № 1 (далі - спірний договір). При цьому сторони погодили, що договір укладений на підставі ст. ст. 512-519 Цивільного кодексу України (преамбула договору).

Відповідно до п. 1.1 спірного договору в порядку та на умовах, визначених цим договором, первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває право вимоги, належне первісному кредитору у відповідності до договору про розробку та перегляд комплектів ремонтної документації на ремонт обладнання АЕС України № 40-14/36-005-01-14-00152 від 24.10.2014 року, укладеного між первісним кредитором та ДП "НАЕК "Енергоатом" (боржник).

Згідно із п. 1.2 спірного договору за цим договором новий кредитор набуває право вимагати від боржника (ДП "НАЕК "Енергоатом") належного виконання обов'язків, передбачених основним договором та обов'язків, передбачених чинним законодавством України, що стосуються належного виконання основного договору:

- сплати передбачених в основному договорі штрафних санкцій за порушення строків оплати наданих послуг, зокрема: пені у розмірі 0,1% від суми заборгованості за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла за період, за який сплачується пеня;

- право вимоги до боржника щодо сплати 3% річних та інфляційних втрат.

Пунктом 1.7 спірного договору передбачено, що новий кредитор набуває право вимоги за основним договором з дати підписання сторонами та скріплення їх печатками цього договору.

17.01.2017 року ДП "НАЕК "Енергоатом" отримав лист ТОВ "НДІ арматуробудування" № 2658/85 від 12.01.2017 року та направлене з ним повідомлення про відступлення права вимоги від 29.12.2016 року, яким Товариство повідомляло про укладення ним спірного договору та передання права вимоги до ДП "НАЕК "Енергоатом" за основним договором на користь АО "Арсенал".

Позивач зазначає, що згода, яка є обов'язковою на відступлення права вимоги ним не надавалась, а тому договір на таке відступлення є недійсним.

Як зазначалось, позовними вимогами у даній справі є визнання недійсним договіру відступлення права вимоги № 1 від 28.12.2016 року на підставі ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що спірний договір був укладений відповідачами без надання відповідної письмової згоди ДП "НАЕК "Енергоатом", обов'язковість надання якої передбачена п. 7.3 основного договору - договору на розробку та перегляд комплектів ремонтної документації на ремонт обладнання АЕС України № 40-14/36-005-01-14-00152 від 24.10.2014 року, що був укладений між позивачем та відповідачем-1.

Судова колегія, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, погоджується з висновками, з яких виходив місцевий господарський суд при прийнятті оскаржуваного рішення з наступних підстав.

Приписами ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити Цивільного кодексу, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у Постанові "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року № 9, вирішуючи спір про визнання договору або його частини недійсним, господарський суд має встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання договору (його частини) недійсним і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту договору вимогам закону, додержання встановленої форми договору; правоздатність сторін за договором; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

При цьому, суперечність договору актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним договором (чи його частиною) імперативного припису законодавства чи укладення певного договору всупереч змісту чи суті правовідносин сторін.

Виконуючи зазначені вказівки Верховного Суду України та розглядаючи спір по суті, господарський суд виходив з наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що інше було встановлено договором, а саме - у п. 7.3 основного договору позивач та відповідач-1 погодили умову про обов'язкову необхідність надання письмової згоди іншої сторони договору на передачу третім особам прав та обов'язків за даним договором.

Проте, судом встановлено, що позивач такої письмової згоди відповідачу-1 на відступлення прав останнього, що виникли на підставі основного договору, на користь відповідача-2, не надавав.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.05.2017 року по справі № 910/14169/16 встановлено, що в порушення умов основного договору (п. 7.3) та положень ст. ст. 512, 514, 516 Цивільного кодексу України, договір відступлення права вимоги № 1 від 28.12.2016 року був укладений без погодження із ДП "НАЕК "Енергоатом". Сторонами відповідно до вимог ст. ст. 32-34 ГПК України не надано суду належних та допустимих доказів такого погодження, а тому у задоволені заяви ТОВ "НДІ арматуробудування" про заміну сторони у виконавчому провадженні за договором № 40-14/36-005-01-14-00152 від 24.10.2014 року на АО "Арсенал" було відмовлено.

Отже, у іншій справі судом було встановлено порушення чинного законодавства та умов договору під час укладення спірного договору на передачу права вимоги за основним зобов'язанням.

Також, суд першої інстанції вірно не прийняв до уваги заперечення відповідача-1 про те, що пунктом 7.3 основного договору передбачено заміну сторони у цьому договорі, а не умови відступлення прав та обов'язків за основним договором на користь третіх осіб, оскільки таке тлумачення відповідачем положень п. 7.3 основного договору суперечить загальноприйнятому розумінню подібних застережень, їх меті, усталеній практиці складання договорів та звичаям ділового обороту.

Доводи апелянта про те, що договором про відступлення права вимоги передбачена передача прав та обов'язків за окремо взятим зобов'язанням, а не за цілим Основним договором, колегією суддів не приймається, оскільки основний договір діяв до 31.12.2015 року та єдиними правами і обов'язками (зобов'язаннями), що існували на його підставі на час укладення спірного договору відступлення права вимоги, були зобов'язання щодо сплати штрафних санкцій з порушення строків оплати, наявність яких підтверджена рішенням суду від 24.11.2016 року у справі № 910/14169/16. Саме ці зобов'язання і були передані за спірним договором.

Тому, колегія суддів приходить до висновку, що у даному випадку було порушено саме п. 7.3 Основного договору, оскільки за спірним договором були передані усі права та обов'язки, що існували на час його укладення.

Місцевий суд прийшов до вірного висновку, що спірний договір відступлення права вимоги укладено з порушенням вимог ч. 1 ст. 516 Цивільного кодексу України та умов п. 7.3 договору на розробку та перегляд комплектів ремонтної документації на ремонт обладнання АЕС України № 40-14/36-005-01-14-00152 від 24.10.2014 року, тому є підстави для визнання спірного договору недійсним.

Викладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, наведеною у постанові від 10.02.2016 року по справі № 3-4гс16 та постанові від 15.04.2015 року по справі № 3-43гс15.

Щодо клопотання представника відповідача-2 про припинення провадження у справі, яке ним заявлялось протягом розгляду справи, то суд обґрунтовано дійшов висновку про його відхилення, оскільки згідно з роз'ясненнями, наведеними у п. 4.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011 року, провадження у справі підлягає припиненню на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

Представники сторін не надали до суду першої інстанції доказів на підтвердження припинення існування предмета спору, тобто недійсність спірного договору, що є предметом позову у даній справі, судом не визнавалась, спір між сторонами з цього приводу не припинився.

Суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні клопотання АО "Арсенал" про залишення позову без розгляду, враховуючи, що даний спір хоч і виник між тими ж сторонами, але має інші предмет і підстави, ніж у справі № 910/14169/16, на яку посилався відповідач-2.

Таким чином, заперечення відповідачів не знайшли підтвердження зібраними у матеріалах справи доказами.

Згідно ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

В порядку, передбаченому ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на викладене позовні вимоги Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" є обґрунтованими та такими, що вірно задоволені судом першої інстанції.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення господарського суду міста Києва від 26.06.2017 року у справі № 910/4744/17 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Разом з тим, доводи Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-дослідний інститут арматуробудування", викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-дослідний інститут арматуробудування" на рішення господарського суду міста Києва від 26.06.2017 року у справі № 910/4744/17 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-дослідний інститут арматуробудування" на рішення господарського суду міста Києва від 26.06.2017 року у справі № 910/4744/17 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2017 року у справі № 910/4744/17 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/4744/17 повернути до суду першої інстанції.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя С.А. Гончаров

Судді А.І. Тищенко

І.М. Скрипка