КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" жовтня 2017 р. Справа№ 910/24296/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Чорногуза М.Г.

Мальченко А.О.

при секретарі судового засідання: Степанці О.В.

від позивача - Тимошенко П.О., довіреність №528/1180 від 09.11.2016 року,

від відповідача - ОСОБА_3, договір б/н від 07.02.2017 року,

розглядає апеляційну скаргу

Фізичної особи підприємця ОСОБА_4

на рішення господарського суду міста Києва від 19.06.2016 року

у справі №910/24296/16 (суддя Сташків Р.Б.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Науково-виробниче обєднання "Київський завод автоматики",

до Фізичної особи підприємця ОСОБА_4

про стягнення 231297,38 грн., -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року Публічне акціонерне товариство "Науково-виробниче обєднання "Київський завод автоматики" подала до господарського суду міста Києва позов до Фізичної особи підприємця ОСОБА_4 про стягнення 231297,38 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 19.06.2016 року у справі №910/24296/16 позовні вимоги задоволено частково. Присуджено до стягнення з Фізичної особи підприємця ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства "Науково-виробниче обєднання "Київський завод автоматики" 213073,44 грн. заборгованості, 17722,62 грн. пені, а також 3461,94 грн. судового збору.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Фізична особа підприємець ОСОБА_4 подав до Київського апеляційного господарського суду скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 19.06.2016 року у справі №910/24296/16 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.07.2017 року апеляційну скаргу Фізичної особи підприємця ОСОБА_4 прийнято до провадження колегією суддів у складі: Агрикова О.В. - головуючий суддя, судді: Чорногуз М.Г., Пашкіна С.А. та призначено її розгляд на 08.08.2017 року.

31.07.2017 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від скаржника надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.08.2017 року розгляд справи відкладено на 11.09.2017 року.

11.09.2017 року у зв'язку з перебуванням головуючої судді Агрикова О.В. на лікарняному розгляд справи не відбувся.

У зв'язку з перебуванням судді Пашкіна С.А., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, у відпустці, відповідно до пп. 2.3.25, 2.3.49 п. 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, п. 5.1, Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Київському апеляційному господарському суді, затверджених рішенням зборів суддів від 03.02.2016 року, автоматизованою системою здійснено заміну судді Пашкіна С.А. у складі визначеної колегії для розгляду вказаної вище справи, про що сформовано протокол.

На підставі розпорядження начальника управління Київського апеляційного господарського суду від 18.09.2017 року №09-53/3739/17 та згідно з протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 18.09.2017 склад колегії суддів у справі №910/24296/16 змінено на наступний: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Мальченко А.О., Чорногуз М.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.09.2017 року апеляційну скаргу Фізичної особи підприємця ОСОБА_4 прийнято до провадження колегією суддів у складі: Агрикова О.В. - головуючий суддя, судді: Чорногуз М.Г., Мальченко А.О. та призначено її розгляд на 03.10.2017 року

В судовому засіданні 03.10.2017 року представник відповідача надав усні пояснення по суті спору, просив задовольнити апеляційну скаргу. Представник позивача надав усні пояснення по суті спору, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 23.05.2014 року між ПАТ "НВО "КЗА ім. Г.І. Петровського" (перейменовано на Публічне акціонерне товариство "Науково-виробниче об'єднання "Київський завод автоматики", Позивач), як власником мережі, та Відповідачем, як споживачем, було укладено договір № КЗА-264 (далі - Договір) про технічне забезпечення електропостачання, водопостачання, водовідведення та відшкодування земельного податку (а.с.8-11).

Відповідно до п. 1.3. (в редакції додаткової угоди №2 від 17.06.2016 року, а.с. 16) до моменту належного оформлення споживачем необхідних документів на право користування (володіння) земельною ділянкою загальною площею 1055,37 кв.м. (кадастровий № НОМЕР_3), яка обліковується за Позивачем, і на якій розташована будівля, зазначена в п. 1.1 Договору, споживач щомісячно відшкодовує на користь власника мереж земельний податок, розмір якого встановлюється уповноваженими органами згідно з чинним законодавством та не підлягає узгодженню сторонами.

Пунктом 2.3.1. договору встановлено, що споживач зобов`язується щомісячно відшкодовувати на користь власника мереж вартість земельного податку за користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля пожежного депо (літ. «Щ»), що належить споживачу на праві власності та розташована за адресою: м. Київ, вул. Маршала Рибалка, 11 до моменту оформлення споживачем належним чином права користування (володіння) земельною ділянкою за письмовим зверненням останнього та надання відповідних документів на адресу ПАТ «НВО» КЗА ім. Петровського».

Згідно з п. 6.3.1. договору, розрахунковим періодом вважається календарний місяць.

Споживач щомісячно до п`ятого числа місяця наступного за розрахунковим на підставі виставлених рахунків-фактур відшкодовує власнику мереж суму земельного податку за користування земельною ділянкою вказаному в п. 1.3. цього договору. (п. 6.3.2. договору).

Відповідно до п. 6.6 Договору, рахунки-фактури, які виставляє власник мереж, споживач повинен самостійно отримати з відміткою про отримання (підписом уповноважених осіб) у економічному відділі за адресою: м. Київ, вул. Старокиївська, 10. У випадку неотримання (несвоєчасного отримання) уповноваженою особою споживача рахунків-фактур він не звільняється від відповідальності за несплату платежів за Договором.

За умовами п. 6.8 Договору, у разі незгоди щодо кількості або вартості отриманих послуг споживач зобов'язаний у 3-х денний строк з дня представлення власником мереж платіжних документів письмово повідомити про це власника мереж та надати обґрунтування (документ) для проведення звірки розрахунків та підписання відповідного акта. При невиконанні цієї умови розрахунки власника мереж вважаються прийнятими споживачем. Відмова споживача оплатити рахунки-фактури власника мереж вважається безпідставною.

Також, в матеріалах справи наявні виставлені позивачем рахунки-факутри. (а.с. 23-28) щодо відшкодування земельного податку.

Крім того, позивачем надано суду першої інстанції та долучено до матеріалів справи податкові декларації, витяг з електронного кабінету платника податків та виписку по рахунку на підтвердження сплати ним самим земельного податку, компенсація Відповідачем якого є спірною у межах даного спору. (а.с.227-253).

В матеріалах справи наявна також довідка КМР ДЗР КП "Київський інститут земельних відносин" № Ю-05850/2015 про розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки кадастровий № НОМЕР_1. (а.с. 145).

Як зазначає позивач, відповідач порушуючи умови договору не своєчасно та не у повному розмірі здійснив відшкодування власнику мереж суми земельного податку за користування земельною ділянкою загальною площею 1 055, 37 кв.м. (кадастровий НОМЕР_2), у зв`язку з чим останній направив на адресу відповідача претензію №514/1083 від 06.10.2016 року в якій просив невідкладно оплатити понесені товариством витрати (збитки) з сплати земельного податку, а також негайно розпочати переоформлення права користування земельною ділянкою площею 512, 4 кв.м. на якій розташовується нерухоме майно ФОП ОСОБА_6 (а.с. 60). Відповідач вказану претензію отримав, доказом чого наявне в матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. (а.с. 61).

Відповідно до Рішення №63-с від 02.11.1960 року було відведено «Заводу №308 (нині ПАТ «НВО «Київський завод автоматики») Київського раднаргоспу земельну ділянку площею 6,6 га під промислове будівництво між вулицями Шолуденко, Лагерною, Маринською, Ново-Казарменою та існуючої території заводу. (а.с. 164-165).

В матеріалах справи також наявний, договір купівлі-продажу від 17.12.2002 року (а.с. 17-18) з актом прийому-передачі від 18.12.2002 року (а.с. 21) якими підтверджується перебування у власності Відповідача майна на земельній ділянці кадастровий НОМЕР_4 (у договорі вказано її скорочений кадастровий номер НОМЕР_3).

Колегія суддів зазначає, що зобов'язанням, згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією із підстав виникнення зобов'язань та обов'язковим для виконання сторонами.

В силу ст. 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 67 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями і громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено обов'язковість договору для виконання сторонами.

В силу положень ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Водночас, згідно із п. п. 14.1.147 ст. 14 Податкового кодексу України, плата за землю - обов'язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності. Згідно із тією ж ст. 14 Податкового кодексу України, земельний податок - це обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (п. п. 14.1.72 ст. 14 Податкового кодексу України).

Колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції вірно досліджено матеріали справи та зроблено висновок, що відповідачем не здійснено в повному обсязі оплати виставлених позивачем рахунків-фактур, в матеріалах справи також відсутні докази будь-яких заперечень щодо кількості або вартості отриманих послуг, як того вимагає п. 6.8. договору.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо зобов`язання відповідача самостійно отримувати рахунки-фактури виставлені позивачем, як то передбачено у п. 6.6. договору.

Доводи відповідача щодо відсутності доказів у матеріалах справи, що власником, або землекористувачем земельної ділянки, щодо компенсації земельного податку за яку виник даний спір відхиляються колегіє суддів оскільки, відповідно до п. 1.3. (в редакції додаткової угоди №2 від 17.06.2016 року, а.с. 16) до моменту належного оформлення споживачем необхідних документів на право користування (володіння) земельною ділянкою загальною площею 1055,37 кв.м. (кадастровий № НОМЕР_3), яка обліковується за Позивачем, і на якій розташована будівля, зазначена в п. 1.1 Договору, споживач щомісячно відшкодовує на користь власника мереж земельний податок. Відтак, відповідач зобов`язався оформити необхідні документи на право користування (володіння) земельною ділянкою, а доки вказаного не буле зроблено відповідач зобов`язаний відшкодовувати позивачу земельний податок. Тобто, вказані доводи лише підтверджують обов`язок відповідача щодо компенсації земельного податку позивачу.

З огляду на викладене, вимоги позивача про стягнення з відповідача боргу по відшкодуванню розміру земельного податку в сумі 213 073, 44 грн. є обґрунтованими і підлягають задоволенню у повному обсязі.

Оскільки, матеріали справи свідчать про порушення відповідачем зобов'язання щодо своєчасного внесення плати за відшкодування земельного податку у повному обсязі, відповідач є таким, що прострочив виконання зобов'язання.

Частиною 1 ст.216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ч.1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до ч.1 ст.230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом зокрема сплата неустойки.

Відповідно до п. 6.4. договору у випадку строків проведення розрахунків за цим договором, споживач сплачує власнику мереж пеню і розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" встановлює, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Разом з цим, ч. 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно п. 2.5. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Таким чином, перевіривши розрахунок позивача щодо нарахування пені позивачем за період з 06.02.2016 року по 27.10.2016 року, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача пені підлягають частковому задоволенню в розмірі 17 722, 62 грн.

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з вищевикладеного колегія суддів зазначає, що скаржник не надав суду достатніх доказів в розумінні статті 33, 34 ГПК України, які б могли стати підставою для задоволення апеляційної скарги.

З огляду на викладене, доводи заявника апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та не спростовують висновків, покладених в основу прийняття у справі судового рішення.

Щодо тверджень апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною другою статті 4-3 ГПК та статтею 33 ГПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали (пункти 3, 4, 6, 8 і 11 статті 65 ГПК), притому не лише від учасників судового процесу, а й від інших підприємств, установ, організацій, державних органів. У разі неможливості самостійно подати необхідні для розгляду справи докази сторона, прокурор, третя особа вправі звернутися до господарського суду, в тому числі й апеляційної інстанції, з клопотанням про витребування доказів; при цьому обґрунтування такої неможливості покладається на особу, що заявляє відповідне клопотання (п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Колегія суддів наголошує на тому, що з аналізу наведеної статті слідує, що витребування доказу є правом, а не обов'язком суду. Суд вправі відхилити клопотання про витребування доказу, якщо цей доказ не стосується справи або недопустимий, а також якщо певні обставини підтверджено іншими доказами, які є в матеріалах справи.

Згідно зі ст.ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на викладене вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевий господарський суд, виконавши всі вимоги процесуального закону і всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, в рішенні місцевого господарського суду повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Таким чином, колегія суддів встановила, що обставини, на які посилається скаржник, не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення господарського суду міста Києва від 19.06.2017 року у справі №910/24296/16.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 33, 34, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи підприємця ОСОБА_4 на рішення господарського суду міста Києва від 19.06.2017 року у справі №910/24296/16 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 19.06.2017 року у справі №910/24296/16 залишити без змін.

3. Справу №910/24296/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді М.Г. Чорногуз

А.О. Мальченко