РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.10.2017Справа №910/12510/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю Виробнича фірма "Астейс"

про стягнення 90 452,78 грн.

Суддя Щербаков С.О.

Представники:

від позивача: Мельник Е.О.;

від відповідача: Фещенко В.А.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ" (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Виробнича фірма "Астейс" (далі-відповідач) про стягнення 90 158, 06 грн., з яких: 5 538, 62 грн. - заборгованість за послуги з централізованого опалення спожиті у період 16.02.2017 - 30.04.2017, 5 344, 54 грн. - пені, 179, 89 грн. - інфляційних втрат, 33, 17 грн. - 3 %; річних та 79 061, 83 грн. - вартість безпідставно набутої теплової енергії.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань щодо оплати послуг за договором про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, укладеним рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/14243/16 від 18.10.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.07.2017 порушено провадження у даній справі, призначено її до розгляду у судовому засіданні на 15.08.2017 за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

10.08.2017 через відділ автоматизованого документообігу суду представник відповідача подав клопотання про відкладення розгляду справи.

15.08.2017 через відділ автоматизованого документообігу суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ" надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи на виконання вимог ухвали суду.

Розгляд справи відкладався в порядку п.п. 1-2 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України на 07.09.2017.

06.09.2017 через відділ автоматизованого документообігу суду відповідач подав заяву про залишення позову без розгляду, яка обгрунтована тим, що в позовній заяві об'єднані різні позовні вимоги, які мають різні підстави виникнення та різні докази, дослідження яких значно утруднить розгляд справи, у зв'язку з чим просить суд на підставі ч. 1 ст. 81 ГПК України повернути позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю Виробнича фірма "Астейс" без розгляду.

У судовому засіданні 07.09.2017 розглянувши подану відповідачем заяву про залишення позову без розгляду, суд відзначив наступне.

Відповідно до п. 3.6. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами (зокрема, про стягнення неповернутого кредиту, відсотків за користування кредитом і неустойки; про визнання недійсним акта і про відшкодування заподіяної у зв'язку з його виданням шкоди; про стягнення вартості недостачі товару, одержаного за кількома транспортними документами і оформленої одним актом приймання або коли такий товар сплачено за одним розрахунковим документом; про спонукання до виконання зобов'язань за господарським договором і про застосування заходів майнової відповідальності за його невиконання тощо). Право об'єднати кілька однорідних позовних заяв або справ, у яких беруть участь ті ж самі сторони, надане також судді. При цьому останній вправі вирішувати питання про об'єднання лише тих заяв (справ), які перебувають в його провадженні.

Однорідними можуть вважатися позовні заяви, які пов'язані з однорідними позовними вимогами і водночас подані одним і тим же позивачем до одного й того самого відповідача (чи відповідачів) або хоча й різними позивачами, але до одного й того ж відповідача. Однорідними ж позовними вимогами є такі, що виникають з одних і тих самих або з аналогічних підстав і водночас пов'язані між собою одним і тим самим способом захисту прав і законних інтересів.

Разом з тим, відповідно до ст. 81 Господарського процесуального кодексу України, суд залишає позов без розгляду, якщо:

1) позовну заяву підписано особою, яка не має права підписувати її, або особою, посадове становище якої не вказано;

2) у провадженні господарського суду або іншого органу, який діє в межах своєї компетенції, є справа з господарського спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав;

4) позивач не звертався до установи банку за одержанням з відповідача заборгованості, коли вона відповідно до законодавства мала бути одержана через банк;

5) позивач без поважних причин не подав витребувані господарським судом матеріали, необхідні для вирішення спору, або представник позивача не з'явився на виклик у засідання господарського суду і його нез'явлення перешкоджає вирішенню спору;

6) громадянин відмовився від позову, який було подано у його інтересах прокурором.

Таким чином, суд відзначив, що нормами ст. 81 Господарського процесуального кодексу України не передбачено такої підстави для залишення позову без розгляду, як об'єднання позовних вимог, у зв'язку з чим суд відмовив у задоволенні заяви про залишення позову без розгляду, при цьому, суд відзначив, що позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами.

Також, у судовому засіданні 07.09.2017 оголошено перерву до 28.09.2017.

26.09.2017 через відділ автоматизованого документообігу суду від Товариства з обмеженою відповідальністю Виробнича фірма "Астейс" надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначає, що договорі, затвердженому судом не визначено розмір щомісячної оплати , що є істотною умовою договору, а тому вимога позивача про стягнення 5 538, 62 грн. є необґрунтованою. Крім того, відповідач заперечує проти ставки, за якою нараховувався розмір пені та зазначає, що на його думку, теплова енергія не є майном в розумінні ст.1212 Цивільного кодексу України.

28.09.2017 через відділ автоматизованого документообігу суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ" надійшла заява про збільшення позовних вимог з розрахунками ціни позову, пені, та інфляційної складової суми боргу, відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі 84 743, 22 грн., пені - 5487, 31 грн., 3% річних - 34, 36 грн., інфляційного складу боргу - 187, 89 грн. та суму судового збору за подання позовної заяви.

Суд визнав подану заяву такою, що відповідає вимогам ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку з чим прийняв її до розгляду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.09.2017 продовжено строк вирішення спору на п'ятнадцять днів. В судовому засіданні оголошувалась перерва до 03.10.2017.

У даному судовому засіданні представник позивача підтримав подану заяву.

Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 03.10.2017 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

З матеріалів справи вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» зверталося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Виробнича фірма «Астейс» про визнання договору укладеним.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.10.2016 у справі № 910/14243/16, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.02.2017, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» задоволено частково. Визнано договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води укладеним в редакції Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ», з виключенням з його тексту дати укладення договору, а також п. 32 розділу «Строк дії договору», у зв'язку з чим пункти 33 та 34 договору вважати пунктами 32 та 33 відповідно, підготовленій на основі Типового договору, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630 (у редакції наведеній у резолютивній частині рішення суду від 18.10.2016 у справі № 910/14243/16). В решті позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 16.05.2017 рішення Господарського суду міста Києва від 18.10.2016 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 16.02.2017 зі справи № 910/14243/16 залишено без змін.

Таким чином, враховуючи те, що рішення Господарського суду міста Києва від 18.10.2016 у справі № 910/14243/16 набрало законної сили 16.02.2017, договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води (в редакції Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ», яка затверджена відповідним рішенням), є таким, що укладений 16.02.2017.

Відповідно до п. 1 договору, виконавець (Товариство з обмеженою відповідальністю «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ») зобов'язується своєчасно надавати споживачеві (Товариство з обмеженою відповідальністю Виробнича фірма «Астейс») відповідної якості послуги з централізованого опалення, гарячої води (необхідне підкреслити), а споживач зобов'язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, що передбачені договором.

Згідно п. 2 договору, суб'єктами користування послугами є, зокрема власник (орендар) нежитлового приміщення по вул. Алма-Атинська, буд. 107/2.

Характеристика об'єкта надання послуг: опалювальна площа (об'єм) нежитлового приміщення 177,00 кв.м.

Пунктом 4 договору визначена характеристика засобів обліку води і теплової енергії:

№за/пВид засобу облікуТип засобу облікуЗаводський номерПерше показанняМісце встановленняПримітка
ГВПвідсутнє
ЦОНавантаження 0,013000Гкал/год

Пунктом 5 договору передбачено, що тарифи на послуги (з врахуванням податку на додану вартість) на дату укладання договору становлять, зокрема з централізованого опалення: з будинковими без будинкових приладів обліку теплової енергії 621, 29 (з ПДВ) гривень за гігакалорію.

Плата за надані послуги за наявності засобів обліку води і теплової енергії справляється за їх показаннями згідно з пунктами 10-13 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМ України №630 від 21.07.2005. (п. 7 договору).

Відповідно до п. 9 договору, розрахунковим періодом є календарний місяць. У разі застосування щомісячної системи оплати послуг платежі вносяться не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим.

Згідно п. 13 договору, плата за послуги вноситься на рахунок із спеціальним режимом використання : р/р 4426 у філії ГУ по АТ «Ощадний банк України» у м. Києві, МФО 322669.

За несвоєчасне внесення плати із споживача стягується пеня у розмірі, встановленому законом (п. 14 договору).

У відповідності до п. 17 договору, споживач зобов'язаний, зокрема оплачувати послуги в установлений договором строк; забезпечувати цілісність квартирних засобів обліку води і теплової енергії та не втручатися в їх роботу; у разі несвоєчасного внесення плати за послуги сплачувати пеню в установленому законом та цим договором розмірі.

Підпунктом 1 пункту 18 договору визначено, що виконавець має право нараховувати у разі несвоєчасного внесення споживачем плати за надані послуги пеню у розмірі, встановленому законодавством і цим договором.

Згідно п. 19 договору, виконавець зобов'язаний, зокрема своєчасно надавати споживачу послуги в установлених обсягах, належної якості, безпечні для його життя, здоров'я та які не спричиняють шкоди його майну, відповідно до вимог законодавства, Правил та цього договору; надавати споживачеві в установленому порядку інформацію про перелік послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру тарифів, нормативи (норми) споживання, режим надання послуг, їх споживчі властивості, якісні показники надання послуг, граничні строки усунення аварій або інших порушень порядку надання послуг, а також інформацію про Правила (зазначається у цьому договорі, а також розміщується на дошці оголошень у приміщенні виконавця).

Пунктом 22 договору встановлено, що точками розподілу, в яких здійснюється передача послуг від виконавця споживачеві, є:

1) у багатоквартирному будинку послуги з: централізованого опалення - відгалуження від стояків у межах квартири; постачання холодної та гарячої води - після першої водозапірної арматури на відгалуженні від стояка у квартирі споживача;

2) у будинку садибного типу - місце підключення відповідної інженерної мережі будинку до мережі виконавця.

Відповдіно до п. 31 договору, останній укладається на строк до 24.05.2017 і набирає чинності з дня його укладення. Договір вважається щороку продовженим, якщо за місяць до закінчення строку його дії однією із сторін не буде письмово заявлено про його розірвання або необхідність перегляду.

Як зазначає позивач, на виконання умов договору Товариством з обмеженою відповідальністю «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» було надано відповідачу послуги з централізованого опалення за адресою вул. Алма-Атинська, буд. 107/2, що підтверджується нарядом № 58384 від 13.03.2017 по особовому рахунку № 440168.

Проте, в порушення умов договору, відповідачем несвоєчасно внесено плату за отримані послуги з централізованого опалення, внаслідок чого за період з 16.02.2017 по 30.04.2017 за Товариством з обмеженою відповідальністю Виробнича фірма «Астейс» утворилась заборгованісь у розмірі 5 681, 39 грн.

Позивачем на адресу відповідача направлялась вимога № УНПН-1018 від 16.06.2017, в якій позивач просив відповідача протягом 7 днів з дня отримання даної вимоги сплатити заборгованість за послуги з централізованого опалення, в додатках до якої додано розрахунок фактичного споживання, копії рахунків-фактур та актів надання послуг, що підтверджується описом вкладення у цінний лист та копією фіскального чеку № 1604 від 04.07.2017.

Відповідач на зазначену вище вимогу відповіді не надав, заборгованість не погасив.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що відповідач неналежним чином виконує свої зобов'язання за договором про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, внаслідок чого за Товариством з обмеженою відповідальністю Виробнича фірма «Астейс» утворилась заборгованісь у розмірі 5 681, 39 грн.

Крім того, Товариство з обмеженою відповідальністю «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» просить суд стягнути з відповідача 5 487, 31 грн. - пені, 187, 89 грн. - інфляційних втрат, 34, 36 грн. - 3 % річних, а також 79061,83 грн. вартості безпідставно набутої теплової енергії.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він є договором про надання послуг.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 2 ст. 901 Цивільного кодексу України визначено, що положення глави 63 Цивільного кодексу України можуть застосовуватись до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Згідно ст. 902 Цивільного кодексу України, виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про теплопостачання» постачання теплової енергії (теплопостачання) - господарська діяльність, пов'язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору. Споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено, що відповідач в порушення умов договору свої зобов'язання щодо здійснення оплати за надані позивачем послуги з централізованого опалення належним чином не виконав, внаслідок чого за період з 16.02.2017 по 30.04.2017 за Товариством з обмеженою відповідальністю Виробнича фірма «Астейс» утворилась заборгованісь у розмірі 5 681,39 грн.

Крім того, позивачем на адресу відповідача направлялась вимога № УНПН-1018 від 16.06.2017, в якій позивач просив відповідача протягом 7 днів з дня отримання даної вимоги сплатити заборгованість за послуги з централізованого опалення, в додатках до якої додано розрахунок фактичного споживання, копії рахунків-фактур та актів надання послуг, що підтверджується описом вкладення у цінний лист та копією фіскального чеку № 1604 від 04.07.2017.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України вставлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до п. 9 договору, розрахунковим періодом є календарний місяць. У разі застосування щомісячної системи оплати послуг платежі вносяться не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим.

Таким чином, враховуючи п. 9 договору, відповідач зобов'язаний здійснювати оплату наданих послуг з централізованого опалення не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, тобто починаючи з 21-го числа кожного місяця, наступного за розрахунковим, відбулося прострочення виконання грошового зобов'язання.

При цьому, суд не приймає до уваги твердження відповідача викладені у відзиві на позовну заяву, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Статтею 187 Господарського кодексу України встановлено, що спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов'язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

День набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.10.2016 у справі № 910/14243/16, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.02.2017, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» задоволено частково. Визнано договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води укладеним в редакції Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ», з виключенням з його тексту дати укладення договору, а також п. 32 розділу «Строк дії договору», у зв'язку з чим пункти 33 та 34 договору вважати пунктами 32 та 33 відповідно, підготовленій на основі Типового договору, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630 (у редакції наведеній у резолютивній частині рішення суду від 18.10.2016 у справі № 910/14243/16). В решті позову відмовлено.

Таким чином, враховуючи те, що рішення Господарського суду міста Києва від 18.10.2016 у справі № 910/14243/16 набрало законної сили 16.02.2017, договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води (в редакції Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ», яка затверджена відповідним рішенням), є таким, що укладений 16.02.2017.

При цьому, суд відзначає, що пунктом 5 договору передбачено, що тарифи на послуги (з врахуванням податку на додану вартість) на дату укладання договору становлять, зокрема з централізованого опалення: з будинковими без будинкових приладів обліку теплової енергії 621, 29 (з ПДВ) гривень за гігакалорію.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене, оскільки відповідач не надав суду жодних доказів належного виконання свого зобов'язання щодо оплати наданих послуг, суд дійшов висновку, що відповідачем було порушено умови договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води (затвердженого рішенням Господарського суду міста Києва від 18.10.2016 у справі № 910/14243/16) та положення ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, а тому підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 5 681, 39 грн.

Крім того, Товариство з обмеженою відповідальністю «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» просить суд стягнути з відповідача 5 487, 31 грн. - пені за періоди з 21.03.2017 по 01.08.2017, з 21.04.2017 по 01.08.2017 та з 21.05.2017 по 01.08.2017, 187, 89 грн. - інфляційних втрат за періоди з 21.03.2017 по 30.06.2017, з 21.04.2017 по 30.06.2017 та з 01.05.2017 по 30.06.2017 та 34, 36 грн. - 3 % річних за періоди з 21.03.2017 по 30.06.2017, з 21.04.2017 по 30.06.2017 та з 01.05.2017 по 30.06.2017.

Відповідно до п. 14 договору, за несвоєчасне внесення плати із споживача стягується пеня у розмірі, встановленому законом.

Підпунктом 1 пункту 18 договору визначено, що виконавець має право нараховувати у разі несвоєчасного внесення споживачем плати за надані послуги пеню у розмірі, встановленому законодавством і цим договором.

Згідно ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

В силу положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Діючим господарським законодавством не передбачена можливість нарахування пені більше ніж за півроку і цей строк є присікальним.

При цьому, щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. (п.2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013 року)

Оскільки положення договору не містять вказівки на встановлення іншого строку припинення нарахування пені, ніж встановленого в ст. 232 Господарського кодексу України, то нарахування штрафних санкцій припиняється зі сплином 6 місяців.

В пункті 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" роз'яснено, що якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Так, нарахування пені у відповідному відсотковому розмірі від суми простроченого платежу передбачено статтею 1 Закону України "Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій". У таких випадках нарахування пені здійснюється не за Законом України "Про відповідальність за невиконання грошових зобов'язань", а на підставі спеціального нормативного акта, який регулює відповідні правовідносини. Наведене не виключає можливості покладення на боржника також і відповідальності, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України за невиконання грошового зобов'язання.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне виконання плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій" передбачено, що суб'єкти підприємницької діяльності, які використовують нежилі будинки і приміщення, належні їм на праві власності або орендовані ними на підставі договору, для провадження цієї діяльності за несвоєчасні розрахунки за спожиті комунальні послуги сплачують пеню в розмірі одного відсотка від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, якщо інший розмір пені не встановлено угодою сторін, але не більше 100 відсотків загальної суми боргу.

Судом перевірено наданий позивачем розрахунок пені і встановлено, що нарахування відповідають вимогам законодавства, зокрема, проведені з урахуванням моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов'язання та за відповідний період прострочення.

Таким чином, суд визнає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 5 487, 31 грн., яка розрахована з моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 21.03.2017 по 01.08.2017 нарахована на суму боргу 856, 59 грн., з 21.04.2017 по 01.08.2017 нарахована на суму боргу 4 131, 66 грн. та за період з 21.05.2017 по 01.08.2017 нарахована на суму боргу 693, 14 грн., а тому вимога в цій частині підлягає задоволенню.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 187, 89 грн. - інфляційних втрат за періоди з 21.03.2017 по 30.06.2017, з 21.04.2017 по 30.06.2017 та з 01.05.2017 по 30.06.2017 та 34, 36 грн. - 3 % річних за періоди з 21.03.2017 по 30.06.2017, з 21.04.2017 по 30.06.2017 та з 01.05.2017 по 30.06.2017, суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013 року).

Відповідно до п.п. 3.1, 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Суд перевірив наданий позивачем розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат і встановив, що у розрахунку допущені помилки у визначенні періоду та відповідно розміру нарахування 3 % річних та інфляційних втрат.

За розрахунком суду, обґрунтованою є сума 3 % річних у загальному розмірі 33, 22 грн. (розрахунок здійснений у правовому порталі України Ліга Закон), яка розрахована з моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 21.03.2017 по 30.06.2017 нарахована на суму боргу 856, 59 грн., з 21.04.2017 по 30.06.2017 нарахована на суму боргу 4 131, 66 грн. та з 21.05.2017 по 30.06.2017 нарахована на суму боргу 693, 14 грн., а також сума інфляційних втрат у розмірі 163, 86 грн. розрахована за періоди з 21.03.2017 по 30.06.2017 нарахована на суму 856, 59 грн., з 21.04.2017 по 30.06.2017 нарахована на суму 4 131, 66 грн. та з 21.05.2017 по 30.06.2017 нарахована на суму 693, 14 грн., а тому вимога в цій частині також підлягає частковому задоволенню.

Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача 79 061, 83 грн. - вартості безпідставно набутої теплової енергії, суд відзначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Основними видами господарських зобов'язань є майново-господарські зобов'язання та організаційно-господарські зобов'язання.

Статтею 174 Господарського кодексу передбачено, що господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно статті 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом. Якщо майново-господарське зобов'язання виникає між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами, зобов'язаною та управненою сторонами зобов'язання є відповідно боржник і кредитор.

Відповідно до ст. 179 Господарського кодексу України, майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно ст. 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки визначає Закон України "Про житлово-комунальні послуги".

Відповідно до статей 12, 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", житлово-комунальні послуги поділяються за: функціональним призначенням; порядком затвердження цін/тарифів.

Залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на:

1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо);

2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо);

3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо);

4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до вимог статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" балансоутримувач - це власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом;

виконавець - це суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору;

виробник - суб'єкт господарювання, який виробляє або створює житлово-комунальні послуги;

споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов'язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг.

За таких обставин зобов'язання відповідача оплатити послуги з централізованого опалення виникає на підставі закону з узгоджених дій постачальника і споживача послуг.

Крім того, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, є грошовим зобов'язанням.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Судової палати у господарських справах і Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25.11.2014 у справі № 3-184гс/14.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п. 3 ст. 16 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" комунальні послуги надаються споживачу безперебійно, за винятком часу перерв. Згідно п. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Як встановлено судом, під час розгляду справи № 910/14243/16 відповідно до положень Закону України від 10.04.2014 №1198-VII "Про внесення змін до деяких Законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії" виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води в будинку по вул. Алма-Атинська, 107/2 у м. Києві, з 01.07.2014 є Товариство з обмеженою відповідальністю "ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ".

Товариство з обмеженою відповідальністю Виробнича фірма "Астейс" є споживачем послуг з централізованого опалення в нежитловому приміщенні площею 177,00 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Алма-Атинська, 107/2, що перебуває у його власності, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна.

Як зазначає позивач, теплова енергія що спожита відповідачем у період з 01.11.2014 по 16.02.2017, до затвердження судом договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, є безпідставно набутою, що підтверджується нарядами № 33369 від 06.04.2015, № 47513 від 01.04.2016, № 53345 від 05.10.2016 по особову рахунку № 440168

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2009 № 1198, затверджено Правила користування тепловою енергією.

Відповідно до п. 4 Правил, користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі - продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією (далі - договір), крім підприємств, що виробляють та використовують теплову енергію для цілей власного виробництва. Договори укладаються відповідно до типових договорів. Форми типових договорів затверджуються центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання.

Як вбачається, з матеріалів справи, кількість безпідставно набутої відповідачем теплової енергії визначається позивачем на підставі п. 23 Правил користування тепловою енергією, що затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 3 жовтня 2007 N1198.

Так, відповідно до п. 23 Правил, розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються на межі продажу, яка є межою балансової належності (відповідальності), відповідно до договору на підставі показів вузла обліку згідно з діючими тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку. У споживачів, що не мають приладів комерційного обліку, обсяг фактично спожитої теплової енергії розраховується відповідно до теплового навантаження, визначеного у договорі, з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія в теплових мережах теплопостачальної організації, середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості годин (діб) роботи тепловикористального обладнання в розрахунковому періоді (п. 23 Правил).

Теплове навантаження, що створюється системою опалення приміщень позивача у будинку №107/2 по вул. Алма-Атинській у м. Києві, встановлено рішенням суду у справі №910/14243/16 та становить 0,013000Гкал/год.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги розрахунок фактичного споживання теплової енергії, доданого позивачем до позовної заяви, кількість теплової енергії, що безпідставно набута відповідачем у період з 01.11.2014 по 16.02.2017 становить 44,62534 Гкал.

Згідно зі ст. 1213 ЦК України, набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Отже, відповідач не може фактично повернути позивачу безпідставно набуту теплову енергію, тож відповідач зобов'язаний відшкодувати її вартість, яка на момент розгляду справи судом визначається постановою Національної комісії, що здійснює, державне регулювання е сферах енергетики та комунальних послуг від 30.03.2017 року № 439 та становить 1771,68 грн/Гкал.

Тож, відповідач зобов'язаний відшкодувати позивачу вартість безпідставно набутої у період з 01.11.2014 по 16.02.2017 теплової енергії, яка розрахована наступним чином: 44,625343 Гкал *1771,68 грн/Гкал та становить 79 061, 83 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно зі ст. 1213 ЦК України, набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Оскільки відповідач користувався житлово-комунальними послугами, які надаються в повному обсязі Товариством з обмеженою відповідальністю "ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ", заяви про відмову від користування послугами відповідач не подавав, скарг щодо обсягу та якості наданих послуг від відповідача не надходило, то за аналогією застосування частини 2 статті 1213 Цивільного кодексу України, відповідно до частини 1 статті 8 Цивільного кодексу України, він зобов'язаний відшкодувати вартість отриманих послуг, що і є предметом позовної заяви, а тому вимоги позивача про відшкодування її вартості на підставі ст.ст. 1212, 1213 Цивільного кодексу України є правомірними.

Отже, суд зазначає, що відповідач, в порушення вищезазначених норм Цивільного кодексу України, не здійснив оплату наданих послуг в повному обсязі, тобто не виконав свої зобов'язання належним чином, а тому позовні вимоги про стягнення заборгованості за фактично спожиту теплову енергію за період з 01.11.2014 по 16.02.2017 у розмірі 79 061, 83 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ" задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Виробнича фірма "Астейс" (02092, м. Київ, вул. Алма-Атинська, буд. 107/2, ідентифікаційний код - 21460289) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ" (01011, м. Київ, вул. Панаса Мирного, буд. 28, офіс 20, ідентифікаційний код - 37739041) 5 681 (п'ять тисяч шістсот вісімдесят одну) грн. 39 коп. - заборгованості за послуги з централізованого опалення спожиті у період з 16.02.2017 по 30.04.2017, 5 487 (п'ять тисяч чотириста вісімдесят сім) грн. 31 коп. - пені, 33 (тридцять три) грн. 22 коп. - 3 % річних, 163 (сто шістдесят три) грн. 86 коп. - інфляційних втрат, 79 061 (сімдесят дев'ять тисяч шістдесят одну) грн. 83 коп. - вартість безпідставно набутої теплової енергії та 1 599 (одну тисячу п'ятсот дев'яносто дев'ять) грн. 55 коп. - судового збору.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено: 09.10.2017

Суддя Щербаков С.О.