ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

04.10.2017 Справа № 904/6650/17

За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (м. Павлоград, Дніпропетровської області)

до Фермерського господарства "Конкурент" (с. Оженківка, Павлоградського району, Дніпропетровської області)

про стягнення заборгованості за договором оренди № 14/10-11 від 14.10.2011 у загальному розмірі 17 250 грн. 00 коп. (з урахуванням заяви від 25.09.2017),

Суддя Фещенко Ю.В.,

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 - підприємець (свідоцтво про державну реєстрацію);

від відповідача: Пономаренко О.Г. - керівник (наказ № 1 К від 03.10.1996);

Савченко С.А. - представник (довіреність № 03-С-14 від 27.12.2014),

СУТЬ СПОРУ:

У червні 2017 року Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою, у якій просить суд стягнути з Фермерського господарства "Конкурент" (далі - відповідач) заборгованість за договором оренди № 14/10-11 від 14.10.2011 у загальному розмірі 18 696 грн. 00 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір оренди № 14/10-11 від 14.10.2011 є неукладеним з моменту його вчинення, у зв'язку з чим відповідач зобов'язаний повернути позивачу сплачену суму орендної плати в розмірі 18 696 грн. 00 коп., якою, на думку позивача, відповідач незаконно заволодів без відповідної правової підстави.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 19.06.2017 (суддя Золотарьова Я.С.) порушено провадження у справі та призначено на 04.07.2017.

В межах строків встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, в судовому засіданні було оголошено перерву з 04.07.2017 до 03.08.2017.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 03.08.2017 в задоволенні заяви Фермерського господарства "Конкурент" про відвід судді Золотарьової Я.С. від розгляду справи № 904/6650/17 відмовлено та задоволено заяву судді Золотарьової Я.С. про самовідвід від розгляду справи № 904/6650/17.

У зв'язку з тим, що ухвалою суду від 03.08.2017 задоволено заяву судді Золотарьової Я.С. про самовідвід від розгляду справи, на підставі пункту 2.3.25 Положення про автоматизовану систему документообігу суду розпорядженням керівника апарату № 616 від 04.08.2017 призначено повторний автоматичний розподіл справи № 904/6650/17.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.08.2017, розгляд справи призначено судді Фещенко Ю.В.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 07.08.2017 прийнято справу до провадження та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 11.09.2017.

Під час розгляду справи, від відповідача надійшло клопотання (вх.суду 41399/17 від 25.07.2017), в якому він просив суд припинити провадження у справі, посилаючись на те, що заявлені у даній справі вимоги про стягнення 18 696 грн. 00 коп. сплаченої орендної плати вже були предметом розгляду справі № 904/210/17, за результатами розгляду якої прийнято рішення господарського суду Дніпропетровської області від 13.03.2017, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

Від відповідача надійшли заперечення на позовну заяву (вх.суду 49473/17 від 11.09.2017), в якому він просив суд зупинити провадження у справі з направленням господарської справи № 904/6650/17 слідчому СВ Соборного ВП ДВП для досудового розслідування кримінального провадження, зареєстрованого в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 0000569 за ознаками кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною 4 статті 358 Кримінального кодексу України; зупинити провадження у справі з направленням господарської справи № 904/6650/17 слідчому СВ Павлоградського ВПГУНП в Дніпропетровській області для досудового розслідування кримінального провадження, зареєстрованого в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 0001416 за ознаками кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною 1 статті 190 Кримінального кодексу України. Також, у відзиві відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки позивачем пропущений строк позовної давності, крім того, норма матеріального права, на яку посилається позивач (стаття 387 Цивільного кодексу України) не передбачає захист прав за правовідносинами, викладеними у позовній заяві. Також, відповідач вказував на наявність судового рішення щодо заявленої позивачем позовної вимоги.

У судове засідання 11.09.2017 з'явилися представники позивача та відповідача.

Представником позивача у судовому засіданні 11.09.2017 було викладено зміст позовних вимог, наведено доводи в їх обґрунтування.

Представник відповідача у судовому засіданні 11.09.2017 проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на доводи, викладені у запереченнях на позовну заяву.

У судовому засіданні 11.09.2017 судом було зауважено, що для правильного вирішення спору існує необхідність у витребуванні у сторін додаткових доказів.

Враховуючи вказане, у судовому засіданні 11.09.2017 в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 25.09.2017; ухвалою суду від 11.09.2017 зобов'язано позивача та відповідача надати вказані у ній документи.

Від позивача надійшла уточнена позовна заява (вх.суду 52268/17 від 25.09.2017), в якій він просив суд стягнути з відповідача 17 250 грн. 00 коп. з посиланням на норми статті 1212 Цивільного кодексу України, як отриманого без достатньої правової підстави.

Отже, фактично, відповідач зменшив заявлену до стягненню суму основного боргу. При цьому, ціна позову фактично зменшилася.

Під час розгляду справи по суті, відповідач заперечував проти прийняття поданої позивачем 25.09.2017 заяви, посилаючись на те, що, фактично, вказаною заявою позивач змінив підставу позову, а саме: на статтю 1212 Цивільного кодексу України, яка не була вказану у позовній заяві.

Відповідно до частини 4 статті 22 Господарського процесуального кодексу України до початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

Враховуючи вказане, подана позивачем "уточнена позовна заява" не є заявою про зміну підстав позову, оскільки як і у позовній заяві так і в указаній уточненій позовній заяві позивач посилається на обставину отримання відповідачем заявленої до стягнення суми без достатньої правової підстави.

З аналізу змісту уточненої позовної заяви (вх.суду 52268/17 від 25.09.2017) вбачається, що, фактично, це заява про зменшення розміру позовних вимог.

Відповідно до пункту 3.11. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову. У будь-якому з таких випадків позивачем має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ГПК та зазначені в цій постанові.

Згідно з частиною 3 статті 55 Господарського процесуального кодексу України ціну позову вказує позивач.

Враховуючи, що зменшення позовних вимог є правом позивача, передбаченим статтею 22 Господарського процесуального кодексу України, ці дії не суперечать законодавству та не порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси, та враховуючи, що позивачем вказану заяву подано з дотриманням норм Господарського процесуального кодексу України (щодо направлення заяви відповідачу), суд приймає вказану заяву позивача.

Отже, у разі зменшення позовних вимог, якщо його прийнято господарським судом, має місце нова ціна позову 17 250 грн. 00 коп., виходячи з якої й вирішується спір.

Від позивача надійшли письмові пояснення (вх.суду 52267/17 від 25.03.2017), в яких він зазначив, що оригінал акту звірки станом на 07.11.2012 було залучено до матеріалів кримінального провадження; між сторонами правовідносини з приводу оренди землі, крім договору оренди № 14/10-11 від 14.10.2011, відсутні; за підписаними між сторонами актами від 01.12.2011, фактично, не були передані земельна ділянка та трактор.

Від відповідача надійшли письмові пояснення (вх.суду 52262/17 від 25.03.2017), в яких він зазначив, що наявні в матеріалах справи прибуткові касові ордери підтверджують наявність правовідносин між Фермерським господарством "Конкурент" та громадянином України - ОСОБА_1. Також, у поясненнях вказано, що за актом приймання-передачі орендарю техніка була передана реально; земельна ділянка була передана за актом також, але не Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1, а громадянином України - ОСОБА_1, спір з яким повинен розглядатися в порядку цивільного судочинства. У поясненнях також вказано, що в спірний період між сторонами були наявні й інші господарські договори. Також, відповідач зауважує, що факт неукладеності спірного договору судом не встановлений, оскільки не відображений у резолютивній частині рішення суду.

Від відповідача надійшов відзив на уточнену позовну заяву (вх.суду 52261/17 від 25.09.2017), в кому він наголошував на тому, що позивачем після початку розгляду справи по суті було змінено підставу позову. Також, відповідач зазначав, що наявні в матеріалах справи прибуткові касові ордери підтверджують наявність правовідносин між Фермерським господарством "Конкурент" та громадянином України - ОСОБА_1, спір між якими повинен розглядатися в порядку цивільного судочинства, у зв'язку з чим відповідач просив суд припинити провадження у справі.

У судове засідання 25.09.2017 з'явилися представники позивача та відповідача.

Представником позивача у судовому засіданні 25.09.2017 було викладено зміст позовних вимог, з урахуванням поданої ним уточненої позовної заяви.

Представник відповідача у судовому засіданні 25.09.2017 проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на доводи, викладені у запереченнях та відзиві на позовну та уточнену позовну заяву. Просив суд задовольнити подані ним клопотання про припинення провадження справі, зупинення провадження у справі та направлення матеріалів справи слідчому.

У судовому засіданні 28.09.2017 в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 04.10.2017.

Вказане свідчить про достатність часу для підготовки до судового розгляду, подання заперечень та доказів в обґрунтування своєї позиції. Крім того, судом здійснені всі можливі заходи щодо всебічного та повного з'ясування фактичних обставин справи; розгляд справи неодноразово відкладався, з метою надання сторонам можливості реалізувати принцип змагальності, рівності всіх учасників процесу перед законом та судом, забезпечення участі представників у судовому засіданні та надання додаткових доказів в обґрунтування заявлених вимог та заперечень.

Від позивача надійшли пояснення на виконання ухвали суду (вх.суду 52974/17 від 27.09.2017), які аналогічні за змістом пояснень (вх.суду 52267/17 від 25.03.2017).

Від позивача надійшла позовна заява уточнена (вх.суду 53018/17 від 27.09.2017), яка аналогічна за змістом заяві (вх.суду 52268/17 від 25.09.2017).

Від відповідача надійшла заява-клопотання (вх.суду 54422/17 від 04.10.2017), в якій він просив суд залучити до участі у справі у якості відповідача-2 - громадянина України ОСОБА_2, посилаючись на те, що за актом приймання-передачі від 01.12.2011 земельна ділянка була передана позивачу саме вказаною особою.

У судове засідання 04.10.2017 з'явилися представники позивача та відповідача.

Представник позивача у судовому засіданні 04.10.2017 наполягав на задоволенні позовних вимог, з урахуванням поданої ним уточненої позовної заяви, з підстав, що наведені в обох заявах.

Представник відповідача у судовому засіданні 04.10.2017 проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені у запереченнях та відзиві на позовну та уточнену позовну заяву. Просив суд задовольнити подані ним клопотання про припинення провадження справі, зупинення провадження у справі та направлення матеріалів справи слідчому, а також про залучення до участі у справі у якості співвідповідача громадянина України ОСОБА_2.

У судовому засіданні було досліджено матеріали справи № 904/210/17.

Судом було враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду).

Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Судом також враховано, що всіма учасниками судового процесу висловлена своя правова позиція у даному спорі.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

За ініціативою суду у судових засідання 25.09.2017 та 04.10.2017 здійснювалося фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 04.10.2017 оголошувались вступна та резолютивна частини рішення.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши представників позивача та відповідача,

ВСТАНОВИВ:

Частинами 1 та 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 14.10.2011 Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (далі - орендар, позивач) та Фермерське господарство "Конкурент" в особі засновника та голови господарства ОСОБА_2 (далі - орендодавець, відповідач) підписали договір оренди № 14/10-11 (далі - договір, а.с.9), відповідно до розділу 1 якого орендодавець передає, а орендар приймає земельну ділянку площею 50 га, що знаходиться на території Межирічської сільської ради та належить фермерському господарству; сівалку СЗТ-3,6, культиватор КПС-4,2, сарай площею 100 кв.м., трактор ЮМЗ.

Відповідно до розділу 1.1. договору, об'єкт оренди передається орендодавцем орендарю для використання останнім у господарській діяльності.

Згідно з пунктом 2.1. договору передача-приймання здійснюється на підставі відповідного акту приймання-передачі. В акті відображається стан об'єкту. Об'єкт вважається переданим в оренду з моменту підписання акту.

З матеріалів справи вбачається, що у відповідності до вказаних умов згідно з актом приймання-передачі транспортного засобу (акт приймання-передачі техніки) від 01.12.2011 орендодавець в особі ОСОБА_2 передав, а орендар прийняв відповідно до договору № 14/10-11 від 14.10.2011 таку техніку: сівалку СЗТ - 3,6; культиватор КПС - 4,2 та трактор ЮМЗ-6 (а.с.11).

Згідно з пунктом 2 вказаного акту робочий стан транспортного засобу перевірений орендарем, транспортний засіб переданий у стані, придатному для експлуатації за прямим призначенням і знаходиться у справному стані. За пунктом 3 акту орендар не має претензій щодо стану транспортного засобу і обсягу виконаних орендодавцем зобов'язань за договором оренди № 14/10-11.

У пункті 5 акту сторони засвідчили, що три одиниці техніки (сівалка СЗТ - 3,6, культиватор КПС - 4.2, трактор ЮМЗ) передаються в щодобову оренду та оплата складає 100 грн. за 1 добу; оплата нараховується по факту роботи техніки.

Пунктом 6 вказаного акту сторони додатково зазначили про те, що оплата праці на техніці нараховується за фактом роботи із розрахунку 100 грн./д. (а.с. 11).

В матеріалах справи наявний також акт прийманн-передачі земельної ділянки від 01.12.2011, з якого вбачається, що громадянин ОСОБА_2 (як орендодавець) передав, а Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (як орендар) прийняв земельну ділянку площею 50 га (а.с.10).

Пунктом 3.1. договору передбачено, що строк оренди становить 3 роки з дати приймання об'єкта за актом приймання-передачі. Якщо жодна зі сторін не пізніше ніж за місяць до закінчення строку дії договору не заявить про намір його розірвати, цей договір автоматично пролонгується (продовжується на тих самих умовах).

Відповідно до пункту 4.1. договору загальний розмір орендної плати за об'єкт оренди становить 30 000 грн. на рік.

Розмір орендної плати може переглядатися та змінюватися за взаємною згодою не частіше ніж один раз на рік (пункт 4.2. договору).

Пунктом 5.1. договору передбачено, що повернення об'єкта позивачу здійснюється на підставі відповідного акту приймання-передачі. Об'єкт оренди вважається фактично переданим орендарем орендодавцеві з дати підписання акту приймання-передачі у власність орендодавця без відшкодування відповідачеві їх вартості.

Пунктом 6.1. договору встановлено, що при порушенні своїх зобов'язань за договором сторона несе відповідальність, визначену договором та/або чинним законодавством України. Порушенням зобов'язанням є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених договором.

Сторона, яка своїми діями завдала збитків іншій стороні, повинна їх відшкодовувати в повному обсязі (пункт 6.2. договору).

Пунктом 7.4. договору передбачено, що дія договору припиняється у разі:

- закінчення строку, на який його було укладено (пункт 7.4.1. договору);

- ліквідації орендодавця (пункт 7.4.2. договору);

- загибелі об'єкта (пункт 7.4.3. договору);

- розірвання договору за згодою сторін (пункт 7.4.4. договору);

- розірванням договору за рішенням суду (пункт 7.4.5. договору);

- в інших випадках, передбачених договором та чинним законодавством України (пункт 7.4.6. договору).

У пункті 7.2. договору сторони визначили, що договір набуває чинності в момент його підписання і діє протягом 3-х років.

Якщо інше прямо не встановлено договором та чинним законодавством України, договір може бути розірваний тільки за взаємною згодою сторін, яка оформляється додатковою угодою (пункт 7.5. договору).

Відповідно до пункту 10.6. договору при невиконанні або порушенні однією зі сторін умов договору та з інших підстав передбачених чинним законодавством України, договір може бути розірваний достроково на вимогу однієї зі сторін за рішенням суду.

У червні 2017 року Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою, з урахуванням її уточнення, в якій просить суд стягнути з Фермерського господарства "Конкурент" 17 250 грн. 00 коп., обґрунтовуючи це тим, що договір оренди № 14/10-11 від 14.10.2011 року є неукладеним з моменту його вчинення, у зв'язку з чим відповідач зобов'язаний повернути позивачу сплачену суму орендної плати в розмірі 17 250 грн. 00 коп., якою, на думку позивача, відповідач незаконно заволодів без відповідної правової підстави.

На підтвердження позовних вимог, позивачем були долучені до позовної заяви платіжні документи на загальну суму 17 250 грн. 00 коп., а саме:

- квитанція до прибуткового касового ордеру № 1 від 09.12.2011 на суму 2 500 грн. 00 коп., з підставою оплати: "орендна плата за землю згідно договору № 14/10-11 від 14.10.2011" (а.с.13);

- квитанція до прибуткового касового ордеру № 2 від 19.01.2012 на суму 1 000 грн. 00 коп., з підставою оплати: "орендна плата за землю згідно договору № 14/10-11 від 14.10.2011" (а.с.13);

- прибутковий касовий ордер № 1 від 06.02.2012 на суму 500 грн. 00 коп., з підставою оплати: "за оренду землі" (а.с.13);

- прибутковий касовий ордер № 2 від 15.02.2012 на суму 500 грн. 00 коп., з підставою оплати: "за оренду землі" (а.с.12);

- прибутковий касовий ордер № 3 від 24.02.2012 на суму 300 грн. 00 коп., з підставою оплати: "за оренду землі" (а.с.14);

- прибутковий касовий ордер № 4 від 06.03.2012 на суму 500 грн. 00 коп., з підставою оплати: "за оренду землі" (а.с.14);

- прибутковий касовий ордер № 5 від 15.03.2012 на суму 900 грн. 00 коп., з підставою оплати: "за оренду землі" (а.с.14);

- прибутковий касовий ордер № 6 від 28.03.2012 на суму 500 грн. 00 коп., з підставою оплати: "за оренду землі" (а.с.12);

- прибутковий касовий ордер № 7 від 09.04.2012 на суму 70 грн. 00 коп., з підставою оплати: "за оренду землі" (а.с.12);

- прибутковий касовий ордер № 8 від 12.04.2012 на суму 1 500 грн. 00 коп., з підставою оплати: "за оренду землі" (а.с.12);

- прибутковий касовий ордер № 9 від 25.04.2012 на суму 1 000 грн. 00 коп., з підставою оплати: "за оренду землі" (а.с.12);

- прибутковий касовий ордер № 10 від 10.05.2012 на суму 500 грн. 00 коп., з підставою оплати: "за оренду землі" (а.с.13);

- прибутковий касовий ордер № 11 від 18.05.2012 на суму 1 700 грн. 00 коп., з підставою оплати: "за оренду землі" (а.с.12);

- прибутковий касовий ордер № 12 від 18.06.2012 на суму 1 150 грн. 00 коп., з підставою оплати: "за оренду землі" (а.с.12);

- прибутковий касовий ордер № 13 від 25.06.2012 на суму 300 грн. 00 коп., з підставою оплати: "згідно з договором оренди" (а.с.15);

- прибутковий касовий ордер № 14 від 04.07.2012 на суму 300 грн. 00 коп., з підставою оплати: "за оренду землі" (а.с.12);

- прибутковий касовий ордер № 15 від 17.07.2012 на суму 1 500 грн. 00 коп., з підставою оплати: "за оренду землі" (а.с.13);

- прибутковий касовий ордер № 16 від 07.08.2012 на суму 700 грн. 00 коп., з підставою оплати: "за оренду землі" (а.с.13);

- прибутковий касовий ордер № 17 від 17.08.2012 на суму 1 000 грн. 00 коп., з підставою оплати: "за оренду землі" (а.с.14);

- прибутковий касовий ордер № 18 від 04.09.2012 на суму 100 грн. 00 коп., з підставою оплати: "за оренду землі" (а.с.13);

- прибутковий касовий ордер № 19 від 14.09.2012 на суму 100 грн. 00 коп., з підставою оплати: "за оренду землі" (а.с.13);

- прибутковий касовий ордер № 20 від 19.09.2012 на суму 100 грн. 00 коп., з підставою оплати: "за оренду землі" (а.с.14);

- прибутковий касовий ордер № 21 від 05.10.2012 на суму 30 грн. 00 коп., з підставою оплати: "за оренду землі" (а.с.14);

- прибутковий касовий ордер № 22 від 12.11.2012 на суму 50 грн. 00 коп., з підставою оплати: "за оренду землі" (а.с.14);

- квитанція до прибуткового касового ордера № 24 від 18.12.2012 на суму 100 грн. 00 коп., з підставою оплати: "за оренду землі" (а.с.14);

- прибутковий касовий ордер № 23 від 27.12.2012 на суму 100 грн. 00 коп., з підставою оплати: "за оренду землі" (а.с.15);

- прибутковий касовий ордер № 24 від 28.12.2012 на суму 200 грн. 00 коп., з підставою оплати: "за оренду землі" (а.с.15);

- прибутковий касовий ордер № 1 від 03.01.2013 на суму 50 грн. 00 коп., з підставою оплати: "за оренду землі" (а.с.15).

Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на слідуюче.

Як вбачається з матеріалів справи, договір оренди № 14/10-11 від 14.10.2011 неодноразово був предметом розгляду в суді.

Так, рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 22.12.2016 у справі № 904/10561/16 за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Фермерського господарства "Конкурент" про визнання договору оренди № 14/10-11 від 14.10.2011 неукладеним у задоволенні позовних вимог було відмовлено, але в мотивувальній частині судом було вказано, що суд встановив наявність фактичних обставин для визнання договору оренди № 14/10-11 від 14.10.2011 неукладеним на момент вчинення.

Вказане рішення суду не було оскаржене сторонами та набрало законної сили 10.01.2017, що вбачається з листа господарського суду Дніпропетровської області, наявного в матеріалах справи (а.с.31).

В подальшому, рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 13.03.2017 у справі № 904/210/17 за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Фермерського господарства "Конкурент" про визнання договору оренди № 14/10-11 від 14.10.2011 недійсним та зобов'язання повернути орендну плату у сумі 18 696 грн. 00 коп. у задоволенні позовних вимог було відмовлено, у зв'язку з тим, що господарським судом у справі № 904/10561/16 були встановлені преюдиційні факти щодо наявності фактичних обставин для визнання договору оренди № 14/10-11 від 14.10.2011 неукладеним на момент його вчинення, а встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним; наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Вказане рішення суду також не було оскаржене сторонами та набрало законної сили.

В той же час, суд відзначає, що питання неукладеності та недійсності договору оренди № 14/10-11 від 14.10.2011 досліджувалося під час розгляду справи № 904/9407/13.

Так, рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 25.03.2014 було визнано недійсним на підставі пункту 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України спірний договір оренди та відмовлено у позові. При цьому, суд виходив, зокрема, з того, що у спірному договорі відсутні усі істотні умови, а тому такий договір є недійсним.

Дніпропетровський апеляційний господарський суд, ухвалюючи постанову від 24.06.2014 у справі та відмовляючи у позові, дійшов висновку про те, що не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (не укладено).

При цьому, постановою Вищого господарського суду України від 16.10.2014 було скасовано рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 25.03.2014 та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 24.06.2014 з посиланням на слідуючи обставини:

- висновки господарських судів попередніх інстанцій визнані передчасними через не з'ясування усіх обставин, що мають значення для справи, з наданням оцінки усім зібраним у справі доказам та доводам сторін, що є суттєвим для правильного вирішення даного спору;

- за приписами статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі статтею 526 цього ж Кодексу зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За приписами статей 759, 762 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Приписами статті 32 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд, у визначеному законом порядку, встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом;

- обмежившись посиланням на недосягнення сторонами згоди щодо усіх необхідних умов спірного договору, а відтак дійшовши висновків про недійсність та неукладеність такого договору, господарські суди попередніх інстанцій не досліджували обставини справи щодо вчинення сторонами дій, спрямованих на виконання спірного правочину, та, відповідно, правових наслідків таких дій. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії його укладення, а не за наслідками виконання договору сторонами, що, між іншим, судами враховано не було;

- як вбачається з матеріалів справи, позивач вказував на те, що він на виконання умов договору оренди від 14.10.11 передав, а відповідач прийняв не лише землю, нерухомість, а й техніку (сіялку СЗТ-3,6; культиватор КПС-4,2; трактор ЮМЗ). При цьому, спірна техніка була прийнята відповідачем за актом приймання-передачі техніки від 01.12.2011 (підписаним позивачем і відповідачем); що у вказаному акті (пункт 5) сторонами було визначено ставку орендної плати за цю техніку; що відповідач користувався нею у спірному періоді, втім орендні платежі не сплачував та техніку не повернув;

- вказані доводи заявлялися позивачем упродовж усього розгляду спору, проте ці доводи у повному обсязі судами не оцінювалися. Наведене свідчить про те, що поза увагою судів залишилися питання, з якими пов'язане законне вирішення спору по суті.

При цьому, під час нового розгляду справи № 904/9407/13 судом було прийнято рішення від 16.03.2015, яким встановлено слідуюче:

- право власності на три одиниці переданої в оренду техніки позивач підтверджує: свідоцтвом серії НОМЕР_1 про реєстрацію трактора колісного марки ЮМЗ-6КЛ, реєстраційний НОМЕР_2, 1992 року випуску, заводський НОМЕР_3, двигун НОМЕР_4; актом від 04.04.2003 року приймання-передачі позивачем від пайщика культиватора КПС-4 та рішенням позивача про прийняття у власність і оприбуткування культиватора КПС-4 (КПС-4,2); товарною накладною № 4-214 на придбання першої сівалки СЗТ-3,6; платіжним дорученням № 2 від 25.02.1993 року щодо придбання у власність другої сівалки (без зазначення ідентифікаційних даних). З наданої позивачем відомості обліку основних засобів, розпочатої 01.01.2011, на обліку у господарстві з 2011 року та станом на 2014 рік обліковується: трактор ЮМЗ-6КЛ, культиватор КПС-4,2, а також сівалка СТЗ-3,6 у кількості 2 одиниці вартістю 221 177 грн. станом на 2011 рік та у кількості 1 одиниця вартістю 110 402 грн. 71 коп. станом на 2014 рік. Відповідно до довідки позивача за вих. № 1 від 02.11.2013 вартість сівалки СЗТ-3.6 складає 221 177 грн.

- листом від 14.09.2013 позивач надіслав відповідачеві повідомлення про відмову від договору оренди від 14.10.2011 з вимогою про негайне повернення сільгосптехніки - трактора ЮМЗ, культиватора КПС-4,2 та сівалки СЗТ-3,6, посилаючись, при цьому, на систематичне порушення останнім протягом 2012 - 2013 років зобов'язань щодо сплати орендної плати. У відповідь листом за вих. № 1 від 21.10.2013 відповідач підтвердив отримання 15.10.2013 зазначеного листа, але проти розірвання договору оренди висловив заперечення з підстав наявного у позивача боргу перед ним на суму 90 346 грн. Приймання в оренду сівалки заперечує, вказуючи на те, що вона йому не передавалася через несправність. Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. На час вирішення спору укладений між сторонами договір оренди від 14.10.2011 недійсним не визнаний. Згідно зі статтею 782 Цивільного кодексу України наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору. Отже, в основі припинення договору найму з підстав відмови від нього наймодавця - порушення наймачем зобов'язань щодо внесення плати за користування річчю протягом трьох місяців підряд. За змістом частини першої статті 530 Цивільного кодексу України зобов'язання виконується у певний строк (термін). Договором оренди сторони не передбачили строк внесення відповідачем як орендарем плати за користування сільгосптехнікою. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (частина 2 статті 530 Цивільного кодексу України). Позивачем не надано доказів на підтвердження пред'явлення ним у період дії спірного договору вимог щодо сплати відповідачем будь-якої орендної плати та за будь-який період часу. За вказаних обставин відсутні правові підстави стверджувати про наявність у відповідача саме боргу за спірним договором, що не є автентичним із грошовими зобов'язаннями як такими, строк оплати яких ще не настав. Відтак висновки позивача про розірвання цього договору з підстав статті 782 Цивільного кодексу України є неправомірними. Крім того вимога позивача про визнання договору розірваним з 15.10.2013 не є належним способом захисту, передбаченим статтею 16 Цивільного кодексу України та статтею 20 Господарського кодексу України. За своїм змістом позовна вимога у цій частині направлена на встановлення юридичного факту, визнання якого за зверненням особи з позовом суперечить нормативним положенням статті 1 Господарського процесуального кодексу України щодо права особи звертатися до суду за захистом свого порушеного або оспорюваного права чи оспорюваного інтересу. У справі позовного провадження встановлення юридичного факту можливе під час оцінки доказів з метою встановлення обставин справи для вирішення спору. З огляду на викладене не є законними і позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати у сумі: 55 000 грн. за користування з 01.12.2011 по 15.10.2013 сівалкою СЗТ-3,6, культиватором КПС-4,2, трактором ЮМЗ згідно пункту 4.1. договору оренди; 20 000 грн. орендної плати за 200 днів користування з 01.12.2011 по 19.06.2012 сівалкою СЗТ-3,6, культиватором КПС-4,2, трактором ЮМЗ згідно пункту 5. акту приймання-передачі до договору оренди № 14/10-11 від 14.10.2011 (із розрахунку 100 грн. за 1 добу), а також інфляційних втрат у сумі 21 375 грн. та 3% річних у сумі 3450 грн.

- необґрунтованість визначення позивачем суми заборгованості з орендної плати, а разом із цим і 3% річних та інфляційних втрат доводиться також наступним. Так, за змістом пункту 4.1. договору щорічна орендна плата у сумі 30 000,00 грн. визначена з урахуванням оренди не тільки спірних трьох одиниць сільгосптехніки - трактора ЮМЗ, культиватора КПС-4,2 та сівалки СЗТ-3,6, а й земельної ділянки площею 50 га та сараю площею 100 кв.м. У порушення статті 33 Господарського процесуального кодексу України позивачем не доведена величина орендної плати за три спірні одиниці сільгосптехніки, а також безпосереднє їх використання відповідачем, що є умовою нарахування та оплати за пунктом 5 акту приймання-передачі. Жодних доказів щодо цього (акти про надання послуг, звіти тощо) позивачем не надано. Крім того, нарахування орендної плати за користування трактором ЮМЗ та культиватором КПС-4,2 з 12.06.2013 є неправомірним, оскільки вказана сільгосптехніка відповідно до акту опису й арешту майна від 12.06.2013 у порядку примусового виконання наказу господарського суду Дніпропетровської області № 41/904/334/2013 від 25.02.2013 про стягнення з Фермерського господарства "Конкурент" на користь ФОП ОСОБА_1 32 000 грн. основного боргу, 208 грн. 3% річних та 1 720 грн. 50 коп. судового збору була арештована та передана державним виконавцем Павлоградського міськрайонного управління юстиції на відповідальне зберігання ОСОБА_4

- укладаючи спірний договір оренди та оформлюючи акт приймання-передачі техніки, сторони не визначили індивідуальні характеристики сівалки СТЗ-3.6, стосовно якої позивач заявляє вимоги про відшкодування відповідачем збитків у сумі 29 500 грн. Разом із тим позивач стверджує про наявність у нього двох сівалок СТЗ-3,6. Із акту опису й арешту майна від 04.12.2013 вбачається, що у порядку примусового виконання наказу господарського суду Дніпропетровської області № 41/904/334/2013 від 25.02.2013 про стягнення з Фермерського господарства "Конкурент" на користь ФОП ОСОБА_1 32 000 грн. основного боргу, 208 грн. 3% річних та 1 720 грн. 50 коп. судового збору державним виконавцем Павлоградського міськрайонного управління юстиції була арештована сівалка СТЗ-3,6 та передана на відповідальне зберігання ОСОБА_5 Крім того, із копії договору купівлі-продажу від 16.04.2013, прибуткового касового ордеру № 1 від 16.04.2013 та накладної № 16/04-13 від 16.04.2013 вбачається, що сівалка СТЗ-3,6 була продана Фермерським господарством "Конкурент" в особі ОСОБА_2 ОСОБА_6 за 20 000 грн. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вказані сівалки є однією тією ж, а ще одна знаходиться у відповідача позивач суду не надав. Заперечень відповідача щодо несправності сівалки, яка за його твердженням фактично за актом ним не приймалася, позивач не спростував. Ринкову вартість сівалки з урахуванням амортизаційних відрахувань чи її реальної ринкової вартості суду не довів. З урахуванням викладеного позовні вимоги про стягнення збитків у сумі 29500 грн. від втрати сівалки позивачем не доведені;

- згідно зі статтею 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. За встановленими у справі обставинами заявлена позивачем неустойка у сумі 60 500 грн. у вигляді подвійної орендної плати за неповернення трьох спірних одиниць сільгосптехніки задоволенню не підлягає, так як з урахуванням викладеного, ним не доведені: правомірність визначення величини орендної плати згідно з пунктом 4.1. договору оренди cтосовно трьох спірних одиниць сільгосптехніки у сумі 2 500 грн. на місяць; наявність підстав для нарахування щодобової орендної плати згідно пункту 5 акту приймання-передачі сільгосптехніки; правомірність нарахування орендної плати за спірний період за всіма трьома спірними одиницями сільгосптехніки за обставин їх арешту; втрату сівалки СТЗ-3.6. відповідачем; настання строку сплати відповідачем орендної плати за договором; наявність правових підстав для припинення договору оренди згідно зі статтею 782 Цивільного кодексу України.

При цьому, постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 11.08.2015 та постановою Вищого господарського суду України від 17.03.2016 вказане рішення залишено без змін.

В той же час, норми статті 124 Конституції України визначають обов'язковість виконання усіма суб'єктами прав судового рішення.

При цьому, згідно зі статтею 115 Господарського процесуального кодексу України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Суд враховує, що рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України", яке є в силу статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" джерелом права, визначено, що "право на справедливий судовий розгляд, гарантований статтею 6 § 1 Конвенції, повинно тлумачитися в світлі преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права як елемент спільної спадщини держав-учасниць. Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів ("Брумареску проти Румунії", § 61)".

В силу частини 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду.

Таким чином, судове рішення у справі № 904/9407/13 не може бути поставлене під сумнів, а інші рішення не можуть йому суперечити.

Господарський суд відзначає, що факт виконання протягом двох років договору оренди № 14/10-11 від 14.10.2011 підтверджується матеріалами справи, а саме: актами приймання-передачі в оренду (а.с.10-11), платіжними документами про сплату орендної плати за період з 09.12.2011 по 03.01.2013, а також наявною у справі перепискою щодо розірвання договору оренди № 14/10-11 від 14.10.2011 через два роки з дня його укладення (лист відповідача від 20.10.2013, а.с. 97 та лист позивача від 21.10.2013, а.с.98).

Факт виконання договору оренди № 14/10-11 від 14.10.2011 встановлений також судом під час розгляду справи № 904/9407/13.

Визнання договору неукладеним може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками його виконання сторонами.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 06.07.2016 у справі № 3-436гс16, від 23.09.2015 у справі № 3-502гс15.

При цьому, відповідно до 1 та 2 статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Враховуючи вказане, суд не погоджується з доводами позивача, що договір оренди № 14/10-11 від 14.10.2011 є неукладеним, у зв'язку з чим він пов'язує наявність підстав для стягнення сплаченої за ним орендної плати, як безпідставно отриманої позивачем.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходив також з такого.

Відповідно до частин 1-3, 5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому, доказів визнання недійсним договору оренди № 14/10-11 від 14.10.2011 матеріали справи не містять.

З цього приводу слід відзначити, що відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

За результатом розгляду даної справи, суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність підстав для стягнення з відповідача 17 250 грн. 00 коп. сплаченої ним орендної плати за договором оренди № 14/10-11 від 14.10.2011.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, не доведеними позивачем належними та допустимими доказами, а тому не підлягають задоволенню.

Пунктом 10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" визначено, що результати розгляду господарським судом заяв (клопотань) учасників судового процесу повинні зазначатися в мотивувальній, а не в резолютивній частині рішення суду, прийнятого по суті справи, за винятком тих випадків, коли суд вирішує питання про вжиття заходів до забезпечення позову (статті 67, 68 Господарського процесуального кодексу України), відстрочку або розстрочку виконання рішення (стаття 121 Господарського процесуального кодексу України).

Так, господарський суд відмовляє у задоволенні клопотання відповідача про припинення провадження у справі (вх.суду 41399/17 від 25.07.2017), у зв'язку з тим, що заявлені у даній справі вимоги про стягнення 18 696 грн. 00 коп. (зменшені вимоги - 17 250 грн. 00 коп.) сплаченої орендної плати вже були предметом розгляду справі № 904/210/17, за результатами розгляду якої прийнято рішення господарського суду Дніпропетровської області від 13.03.2017, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

З цього приводу суд відзначає, що під час розгляду справи № 904/210/17 за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Фермерського господарства "Конкурент" про визнання договору оренди № 14/10-11 від 14.10.2011 недійсним та зобов'язання повернути орендну плату у сумі 18 696 грн. 00 коп., вимоги щодо 18 696 грн. 00 коп. орендної плати були заявлені позивачем у відповідності до норм щодо застосування наслідків недійсності правочину, а у даній справі спірна сума заявлена до стягнення як така, що отримана без достатньої правової підстави, отже, підстави позову у даній справі та у справі № 904/210/17 є різними, як наслідок, підстави для припинення провадження у даній справи відсутні.

Також суд відмовляє у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі та направлення господарської справи № 904/6650/17 слідчому СВ Соборного ВП ДВП для досудового розслідування кримінального провадження, зареєстрованого в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 0000569 за ознаками кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною 4 статті 358 Кримінального кодексу України; направлення господарської справи № 904/6650/17 слідчому СВ Павлоградського ВПГУНП в Дніпропетровській області для досудового розслідування кримінального провадження, зареєстрованого в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 0001416 за ознаками кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною 1 статті 190 Кримінального кодексу України, оскільки з матеріалів справи не вбачається наявність підстав для направлення їх до органу досудового розслідування. Таких обставин відповідач також не навів, а наявність кримінальних проваджень № 0000569 та № 0001416 не може бути єдиною та достатньою підставою для направлення матеріалів господарської справи до органу досудового розслідування; наведені у запереченнях на позов обставини (щодо заволодіння 20 тон насіння соняшника) не впливають на оцінку доказів у даній справі.

Крім того, господарський суд відмовляє у задоволенні клопотання відповідача про залучення до участі у справі у якості співвідповідача громадянина України ОСОБА_2 (вх.суду 54422/17 від 04.10.2017), оскільки у даній справі заявлені вимоги до Фермерського господарства "Конкурент", як особи на користь якої сплачувалася заявлена до стягнення орендна плата в сумі 17 250 грн. 00 коп., отже, Фермерське господарство "Конкурент" є єдиним та належним відповідачем у даній справі.

З приводу клопотання відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності до спірних правовідносин, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з пунктом 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29.05.2013 № 10 суддя не повинен з власної ініціативи зазначати про сплив позовної давності. Якщо ж зацікавлена сторона посилається на сплив такої давності, суддя вправі запропонувати кожній із сторін подати відповідні докази з даного питання, в тому числі в порядку підготовки справи до розгляду.

Законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного. В останньому випадку воно обов'язково має бути зазначене в протоколі судового засідання (пункт 6 частини другої статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України); господарський суд може також запропонувати відповідачеві викласти таку заяву в письмовій формі та долучити її до матеріалів справи.

Так, вказане клопотання відповідачем заявлено у запереченнях на позов (вх. суду 49473/17 від 11.09.2017).

Як зазначено у пункті 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

З огляду на відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення заборгованості за договором оренди № 14/10-11 від 14.10.2011 у загальному розмірі 17 250 грн. 00 коп., у суду, відповідно, відсутні підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності до спірних правовідносин.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись нормами статтями 1, 4-5, 32, 33, 34, 36, 38, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 05.10.2017.

Суддя Ю.В. Фещенко