КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" жовтня 2017 р. Справа№ 910/24235/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Зубець Л.П.

при секретарі Шмиговській А.М.

за участю представників:

від позивача - не з'явився

від відповідача - не з'явився

від МТСБУ - не з'явився

від ОСОБА_2 - не з'явився

від ОСОБА_3 - ОСОБА_4 (паспорт серії НОМЕР_4 виданий Мінським РУГУ МВС України в м. Києві 15.08.1997 р.)

розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія»

на рішення господарського суду міста Києва від 24.04.2017 р.

у справі №910/24235/16 (суддя Ващенко Т.М.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецтрансбуд-1»

третя особа, яка не заявляє самостінийх вимог на предмет спору на стороні позивача Моторне (транспортне) страхове бюро України

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

1. ОСОБА_2

2. ОСОБА_4

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Українська транспортна страхова компанія» звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецтрансбуд-1» про визнання недійсним договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів Поліс АС/6695501 та відсутність у ПрАТ «УТСК» обов'язків по даному договору.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 05.01.2017 р. залучено в якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Ухвалою господарського суду міста Києва від 15.02.2017 р. залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору - Моторне (транспортне) страхове бюро України.

Рішенням господарського суду міста Києва від 24.04.2017 р. в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є неправомірним, таким, що прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та з порушенням норм матеріального права.

ОСОБА_4 в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, рішення залишити без змін.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, проте від останнього надійшла з'ява про розгляд справи без участі його представника.

Представники ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія», МТСБУ та ОСОБА_2 в судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили.

Враховуючи те, що в матеріалах справи містяться докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, а строки розгляду апеляційної скарги обмежені ст. 102 ГПК України, колегія суддів, вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку без участі представників позивача, відповідача, МТСБУ та ОСОБА_2

Колегія суддів зазначає, що ухвалою від 21.08.2017 р. явка сторін у судове засідання обов'язковою не визнавалась.

Зважаючи на те, що неявка представників позивача, відповідача, МТСБУ та ОСОБА_2 не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, апеляційний господарський суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

02.10.2017 р. від ОСОБА_4 надійшло клопотання про припинення апеляційного провадження по даній справі.

Колегія суддів не знаходить підстав для задоволення вказаного клопотання у зв'язку з його необґрунтованістю та безпідставністю.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення ОСОБА_4, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 7 ст. 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 ЦК України).

Поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є документом, технічний опис, зразки, порядок замовлення, організації постачання якого затверджуються Уповноваженим органом за поданням МТСБУ (ч. 2 ст. 17 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

24.04.2013 р. між ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» (довіритель) та ФОП ОСОБА_6 (повірений) було укладено договір-доручення №638/Ю, відповідно до умов якого повірений зобов'язався від імені та за рахунок довірителя, в тому числі, здійснювати на території України наступні дії: залучати фізичних осіб та юридичних осіб (потенційних страхувальників) до співробітництва з довірителем в галузі страхування (рекламування та пропозиція страхових послуг довірителя, консультаційна та роз'яснювальна робота серед потенційних клієнтів); бути уповноваженим представником довірителя на етапі переговорів з приводу укладання та безпосередньо укладати договори страхування в межах повноважень, визначених договором та/або окремого доручення/довіреності (видається у разі потреби).

Вказаний договір, відповідно до п. 7.1, набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє один рік.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з накладної №13488 від 04.09.2013 р. про видачу бланків, ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» було видано, а ФОП ОСОБА_6 прийнято бланки полісів серії АС з №6695420 по №6695519.

25.09.2013 р. ФОП ОСОБА_6 від імені ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» було укладено договір страхування з ТОВ «Спецтрансбуд-1» та використано поліс серії АС №6695501.

За змістом ст. 628 ЦК України та ст.180 ГК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 638 ЦК України та ст.180 ГК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, ч. 3 ст. 180 ГК України встановлено, що при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Істотними умовами договору страхування є предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов'язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору та інші умови, визначені актами цивільного законодавства (ст. 982 ЦК України).

Пунктом 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту.

За умовами полісу серії АС №6695501 останнім застраховано цивільно-правову відповідальність власника транспортного засобу ЗИЛ 133 Г9, номер кузова (шасі) НОМЕР_5, державний номер НОМЕР_1, 1987 р. випуску.

Пунктом 2 полісу серії АС №6695501 визначено, що страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась за участю забезпеченого транспортного засобу, і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за полісом.

Ліміт відповідальності страховика на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров'ю становить 100000,00 грн., за шкоду заподіяну майну - 50000,00 грн. Розмір франшизи - 1000,00 грн.

У п. 10 полісу серії АС №6695501 вказано, що страховий платіж становить 964,00 грн., та сплачений страхувальником 23.09.2013 р. Дата укладання договору - 23.09.2013 р.

Враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання полісу серії АС №6695501 та його окремих пунктів недійсним, враховуючи позицію Пленуму Вищого господарського суду України, господарським судом було вірно встановлено, що сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору страхування, а спірний правочин було вчинено.

Згідно ст. 1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 ГК України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч. 2 ст. 16 ЦК України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 ЦК України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

За приписом ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Частиною 1 ст. 207 ГК України встановлено, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За змістом постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Приймаючи до уваги положення Цивільного, Господарського, а також Господарського процесуального кодексів України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним (його окремих частин) повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Обґрунтовуючи позовні вимоги заявник посилався на те, що поліс серії АС №6695501 використано не було, оскільки останній є втраченим, у зв'язку з чим страховик звертався до Моторного (транспортного) страхового бюро України. За твердженнями заявника, страхова премія за означеним полісом ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» не отримувалась. Вказані обставини, на думку заявника, вказують на наявність підстав для визнання полісу серії АС №6695501 недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За приписами ст. 1 Закону України «Про страхування», страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Статтею 1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що страховий поліс - єдина форма внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору.

Як вже зазначалось, поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є документом, технічний опис, зразки, порядок замовлення, організації постачання якого затверджуються Уповноваженим органом за поданням МТСБУ (ч. 2 ст. 17 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Наявними в матеріалах справи документами підтверджується, що Дарницьким районним судом міста Києва розглядалась справа №753/19749/15-ц за позовом ОСОБА_4 до ТОВ «Спецтрансбуд-1», ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 16.03.2016 р. по справі №753/19749/15-ц позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Спецтрансбуд-1» матеріальну шкоду в розмірі 20602,43 грн., витрати за проведення експертного автотоварознавчого дослідження в розмірі 1328,40 грн., витрати, понесені за складання кошторису пошкоджень в розмірі 1043,28 грн. та судові витрати в розмірі 229,74 грн. Стягнуто з ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» 44547, 31 грн. та судові витрати в розмірі 445,47 грн.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 05.09.2016 р. рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16.03.2016 р. по справі №753/19749/15-ц залишено без змін.

Статтею 35 ГПК України передбачено підстави звільнення від доказування. Зокрема, господарським процесуальним законодавством визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Аналогічну позицію щодо преюдиціальної дії рішень суду наведено у п. 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Отже, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16.03.2016 р. по справі №753/19749/15-ц, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 05.09.2016 р. має преюдиціальне значення, а встановлені ним факти, повторного доведення не потребують.

Як вбачається зі змісту вказаного вище судового акта, 27.09.2013 р. сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля «BMW-320і», державний номер НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_4, внаслідок якої був пошкоджений автомобіль останнього. Дорожньо-транспортна пригода сталась під час виконання водієм ОСОБА_2 своїх трудових обов'язків у ТОВ «Спецтрансбуд-1», і якого постановою суду визнано винним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди та притягнуто до адміністративної відповідальності.

У вказаному рішенні суду зазначено, що згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження КНДІСЕ (від 25.09.2014 р. №8928/14-54) вартість відновлювального ремонту автомобіля «BMW-320і», державний номер НОМЕР_3 становила 65013,95 грн. За власні кошти потерпілим проведено ремонт пошкоджень автомобіля, зокрема, 64009,74 грн. були витрачені на відновлювальний ремонт на станції технічного обслуговування - ТОВ «АВТ Баварія» та 1140,00 грн. були витрачені на придбання та заміну автомобільної шини. Також, ОСОБА_4 було витрачено 1043,28 грн. за складання попереднього кошторису пошкоджень та 1328,40 грн. за проведення автотоварознавчого дослідження. Після звернення до ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія», в якій була застрахована цивільна відповідальність власника транспортного засобу «ЗИЛ» державний номер НОМЕР_1, потерпілий отримав відповідь, в якій зазначено про відсутність правових підстав для надання страхового захисту у зв'язку з відсутністю полісу в базі даних МТСБУ та несплати відповідачем необхідного обов'язкового платежу.

З матеріалів справи вбачається, що за наслідками розгляду повідомлення потерпілого щодо події, ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» було складено страховий акт №1242-13 від 08.04.2014 р., в якому страховиком визнано дорожньо-транспортну пригоду, яка сталась 27.09.2013 р. за участю автомобіля НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля «BMW-320і», державний номер НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_4, страховим випадком згідно полісу серії АС №6695501. У страховому акті страховиком прийнято рішення про виплату потерпілому страхового відшкодування в сумі 12173,63 грн.

28.04.2014 р. головою правління ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» видано наказ №536-2/В згідно страхового акта №1242-13, про здійснення виплати страхового відшкодування в сумі 11888,63 грн. на користь ОСОБА_4, одержувач ТОВ «АВТ Баварія».

28.04.2014 р. головою правління ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» також видано наказ №537-2/В про проведення виплати страхового відшкодування в сумі 285,00 грн. згідно полісу серії АС №6695501 на рахунок потерпілого в ПАТ «Укрсоцбанк».

Листом від 25.04.2014 р. №818-у позивач повідомив потерпілого про прийняття рішення щодо виплати останньому страхового відшкодування.

Таким чином, наведені дії ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» свідчать про прийняття страховиком полісу серії АС №6695501, в якості належної підстави для виникнення прав та обов'язків у зв'язку з настанням страхового випадку за участю забезпеченого транспортного засобу.

Посилання заявника у даному випадку на втрату бланку полісу серії АС №6695501 не вказують на невідповідність останнього вимогам чинного законодавства та не свідчать про наявність достатніх підстав для визнання такого правочину недійсним.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи (п. 2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

На підтвердження оприлюднення повідомлення про втрату бланку полісу серії АС №6695501 заявником долучено до матеріалів справи витяг з газети «Експресс об'ява» №27 (5084) за 13-23.07.2015 р., в якому зазначено про втрату полісів серії АС з №6695490 по №6695518, тобто, поліс №6695501 входить до зазначеного переліку.

Однак, колегія суддів критично ставиться до вказаного доказу, оскільки фактично про втрату бланку позивачем було заявлено у липні 2015 р., тоді як рішення про виплату страхового відшкодування на підставі полісу серії АС №6695501 прийнято ще у квітні 2014 р., тобто більш як через рік після вчинення дій, що фактично вказували на прийняття означеного договору в якості належної підстави для виникнення у страховика прав та обов'язків.

Щодо відомостей, які містяться в єдиній централізованій базі даних Моторного (транспортного) страхового бюро України, колегія суддів зазначає наступне.

За приписами ст. 55 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з метою організації обміну інформацією про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності та контролю за його здійсненням створюється єдина централізована база даних, яка містить відомості про чинні та припинені договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страхові випадки, що мали місце, транспортні засоби та їх власників. Оператором єдиної централізованої бази даних є МТСБУ. Користування інформаційними ресурсами єдиної централізованої бази даних є вільним і загальнодоступним, за винятком інформації, яка відповідно до законодавства є інформацією обмеженого доступу. Користування інформацією обмеженого доступу здійснюється на безоплатній основі страховиками та МТСБУ, а також органами державної влади відповідно до їх компетенції, яка встановлена законом. Перелік інформації, що надається в обов'язковому порядку органами державної влади, страховиками, іншими особами для формування інформаційних ресурсів єдиної централізованої бази даних, порядок надання користувачам інформації, що в ній міститься, органи та організації, відповідальні за збір та обробку вказаних інформаційних ресурсів, а також порядок користування централізованою базою даних та інформацією, отриманою з централізованої бази даних, визначаються в положенні про єдину централізовану базу даних щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, яке затверджується Уповноваженим органом за поданням МТСБУ.

Згідно п. 3.4.2 Положення про єдину централізовану базу даних щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, яке затверджено розпорядженням від 09.07.2010 р. №566 Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України, та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 16.08.2010 р. за №691/17986, відомості про втрачені та зіпсовані бланки полісів обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та бланки спецзнака надають до бази даних МТСБУ страховики - члени МТСБУ у строк не більше ніж 2 робочі дні з моменту втрати чи псування бланка.

Проте, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі у розумінні ст. 34 ГПК України докази надання позивачем МТСБУ відомостей про втрату полісу серії АС №6695501 у порядку та строки, визначені Положенням про єдину централізовану базу даних щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

При цьому, оголошення про визнання бланку полісу втраченим та наявність відповідного запису у Єдиній централізованій базі даних МТСБУ, ніяким чином не може вказувати на невідповідність полісу серії АС №6695501, за яким страховиком прийнято рішення про виплату страхового відшкодування, вимогам чинного законодавства на момент його укладання, а отже, не є достатньою підставою для визнання останнього недійсним.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що твердження позивача про наявність підстав для визнання полісу серії АС №6695501, в тому числі, його пунктів 2, 10 та 12, за заявленими позовними вимогами, недійсними є необґрунтованими та недоведеними, внаслідок чого позовні вимоги ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем, в порушення зазначеної норми, належним чином апеляційну скаргу не обґрунтовано, доказів та підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційному суду не наведено.

З огляду на викладене, посилання скаржника на те, що рішення суду першої інстанції є неправомірним, таким, що прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та з порушенням норм матеріального права, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду та не підтверджуються наявними матеріалами справи.

Тому колегія суддів вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 24.04.2017 р. у даній справі є таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 24.04.2017 р. у справі №910/24235/16 залишити без змін.

Справу №910/24235/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання судовим рішенням апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді С.Я. Дикунська

Л.П. Зубець