ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" жовтня 2017 р. Справа № 922/2116/17

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В. І. , суддя Слободін М.М.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

прокурора Зливка К.О., службове посвідчення від 06.12.2012 року №013773;

1-го відповідача ОСОБА_1, за довіреністю від 10.01.2017 року №08-11/92/2-17;

2-го відповідача ОСОБА_2, за довіреністю від 12.12.2016 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні ОСОБА_3 апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Керівника ОСОБА_3 місцевої прокуратури №1 Харківської області, м. Харків (вх.2809Х/1-18)

на ухвалу господарського суду Харківської області від 06.09.2017р.

у справі № 922/2116/17

за позовом Керівника ОСОБА_3 місцевої прокуратури №1 Харківської області, м. Харків

до 1-го відповідача ОСОБА_3 міської ради, м. Харків

до 2-го відповідача ОСОБА_4 товариства Житлово будівельний кооператив Авантаж, м. Харків

про визнання недійсним рішення

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою господарського суду Харківської області від 06.09.2017р. у справі №922/2116/17 (суддя Хотенець П.В.) заяву відповідача (ОСОБА_3 міської ради) про припинення провадження у справі задоволено; клопотання відповідача (ОСОБА_4 товариства Житлово будівельний кооператив Авантаж, м. Харків) про припинення провадження у справі задоволено; провадження у справі №922/2116/17 припинено.

Керівник ОСОБА_3 місцевої прокуратури №1 Харківської області, м. Харків з ухвалою суду першої інстанції не погодився та звернувся до ОСОБА_3 апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу господарського суду Харківської області від 06.09.2017р. у справі №922/2116/17 та справу передати на розгляд господарського суду Харківської області.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурор посилається на те, що підставами для пред'явлення позову в справі 922/2116/17 є встановлені кримінальним провадженням факти невідповідності рішення органу місцевого самоврядування вимогам ЖК України та Примірного статуту ЖБК, відсутність необхідності у його членів в покращенні житлових умов.

Отже, на думку апелянта, підстави позовних вимог прокурора у справах № 922/5084/15 та № 922/2116/17 є відмінними.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.09.2017 року суддею доповідачем у справі №922/2116/17 визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Слободін М.М.

Ухвалою ОСОБА_3 апеляційного господарського суду від 20.09.2017 року (колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Слободін М.М.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 02.10.2017 р.

28.09.2017 року на адресу суду від 2-го відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу місцевого господарського суду залишити без змін, який долучений до матеріалів справи (вх.№10044)

02.10.2017 року на адресу суду від 1-го відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу місцевого господарського суду залишити без змін, який долучений до матеріалів справи (вх.№10093)

У судовому засіданні 02.10.2017 року прокурор підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та просив її задовольнити, скасувати ухвалу господарського суду Харківської області від 06.09.2017р. у справі №922/2116/17 та справу передати на розгляд господарського суду Харківської області.

Крім того, прокурор заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи, у звязку з необхідністю надання додаткових письмових пояснень в обґрунтування своєї правової позиції.

Колегія суддів зазначає, що за приписами статті 22 Господарського процесуального кодексу України, сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Згідно частини 2 статті 102 ГПК України, апеляційна скарга на ухвалу місцевого господарського суду розглядається протягом пятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до провадження.

Відповідно до пп. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26 грудня 2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Приписами статті 77 Господарського процесуального кодексу України визначено вичерпний перелік обставин, за якими справу може бути відкладено.

Колегія суддів, розглянувши усне клопотання прокурора про відкладення розгляду справи дійшла висновку про відмову в його задоволенні, у звязку з закінченням строку, встановленого ч.2 ст.102 Господарського процесуального кодексу України для розгляду апеляційної скарги на ухвалу місцевого господарського суду та у звязку з тим, що останнім в обґрунтування вказаного клопотання не наведено обставин, за якими справу може бути відкладено відповідно до вимог статті 77 Господарського процесуального кодексу України.

Колегія суддів, з огляду на приписи статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку, враховуючи достатність у матеріалах справи доказів для розгляду апеляційної скарги, зважаючи на належне повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, дійшла висновку, що учасникам судового процесу створені належні умови для реалізації їх процесуальних прав.

Представники 1-го та 2-го відповідачів у судовому засіданні 02.10.2017 року проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили оскаржувану ухвалу місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції, у відповідності до ч.3 ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України, було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства зокрема, було надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Перевіривши матеріали справи, правильність їх юридичної оцінки та застосування місцевим господарським судом норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, у ході здійснення Генеральною прокуратурою України досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0002973 від 08 листопада 2014 року за фактом вчинення посадовими особами ОСОБА_3 міської ради кримінальних правопорушень, передбачених частиною 4 статті 190, частиною 5 статті 191, частиною 1 статті 255, частиною 2 статті 364 Кримінального кодексу України, встановлено факт незаконного вибуття з володіння територіальної громади м. Харкова земельної ділянки площею 0,4498 га. по вул. Культури, 20-В.

Позивачем не надано вирок по вказаній кримінальній справі, що свідчить про відсутність у даній справі обставин, які не підлягають доказуванню на підставі положень статті 35 Господарського процесуального кодексу України.

В якості підстав подання позову прокурор зазначає, що згідно пункту 29.2 додатку 2 до рішення 26 сесії 5 скликання ОСОБА_3 міської ради від 23 жовтня 2008 року № 283/08 Про припинення та надання юридичним та фізичним особам у користування земельних ділянок для експлуатації та обслуговування будівель і споруд ОСОБА_4 товариству Житлово-будівельний кооператив Авантаж передано земельну ділянку загальною площею 0,4498 га., розташовану за адресою: м. Харків, вул. Культури, 20-В, в межах, які визначені договором оренди землі від 04 квітня 2006 року за № 54, для експлуатації та обслуговування багатоповерхового житлового будинку з приміщеннями соціально-культурно-побутового призначення, газової котельні та підземної автостоянки.

Також, вказує на те, що зазначене рішення прийнято всупереч вимогам статті 41 Земельного кодексу України, статей 133, 135, 137 Житлового кодексу УРСР та Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою ОСОБА_5 Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 року №186.

Окрім того, в обґрунтування позову посилається на те, що в ході досудового розслідування вказаного кримінального провадження допитані колишні члени ОСОБА_4 товариства "Житлово-будівельний кооператив "Авантаж".

Зазначає про те, що відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна на час передачі спірної ділянки у власність, особи, які отримали квартири у ОСОБА_4 товаристві "Житлово-будівельний кооператив "Авантаж" не були його членами.

Вважає, що створене Споживче товариство "Житлово-будівельний кооператив "Авантаж" не відповідає вимогам ЖК України та Примірного статуту ЖБК, а отже, не є житлово-будівельним кооперативом у розумінні статті 41 Земельного кодексу України, а земельна ділянка ОСОБА_4 товариству "Житлово-будівельний кооператив "Авантаж" передавалася без дотримання вимог, передбачених вказаними нормативно-правовими актами.

На думку прокурора, оскаржуване рішення, яким земельну ділянку ОСОБА_4 товариству "Житлово-будівельний кооператив "Авантаж" передано у власність безоплатно, суперечить вимогам чинного законодавства України на час виникнення спірних правовідносин та прийнято з порушенням принципів земельного законодавства, встановлених статтею 5 Земельного кодексу України, як поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва, забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, забезпечення раціонального використання та охорони земель.

Вказані обставини стали підставою для звернення прокурора до суду з відповідним позовом.

Зі змісту наявної в матеріалах справи копії позовної заяви по справі № 922/5068/15, за позовом Заступника прокурора Харківської області до ОСОБА_3 міської ради та ОСОБА_4 товариства "Житлово-будівельний кооператив "Авантаж", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_6 інспекція сільського господарства в Харківській області та порівнянням її змісту зі змістом повторної позовної заяви, поданої у червні 2017 року вбачається, що предметом розгляду справи №922/5068/15 було визнання незаконним та скасування п.п. 29.2 додатку 2 до рішення 26 сесії 5 скликання ОСОБА_3 міської ради "Про надання юридичним та фізичним особам у користування земельних ділянок для експлуатації та обслуговування будівель і споруд" від 23 жовтня 2008 року № 283/08.

Підставами для визнання незаконним та скасування спірного рішення стало порушення ОСОБА_3 міською радою під час його винесення вимог чинного законодавства України.

Так, прокурор у справі № 922/5068/15 посилався на п.п. 29.2 додатку 2 до рішення 26 сесії 5 скликання ОСОБА_3 міської ради "Про надання земельних ділянок для будівництва об'єктів" від 23 жовтня 2008 року № 283/08 вважаючи, що він є незаконним, також, зазначав, що вказане рішення прийнято в порушення вимог статті 41 Земельного кодексу України, статтей 133, 135, 137 Житлового кодексу України та Примірного статуту ЖБК та, що під час прийняття вказаного рішення ОСОБА_3 міська рада при вирішенні питання про надання ОСОБА_4 товариству "Житлово-будівельний кооператив "Авантаж" безоплатно земельної ділянки з кадастровим номером :07:005:0007 зобов'язана була з'ясувати правовий статус, мету та підстави створення цього кооперативу відповідно до Житлового кодексу України та Примірного статуту ЖБК.

Крім того, прокурор посилався на те, що всупереч частини 6 статті 137 Житлового кодексу України та абзаца 2 пункту 4 Примірного статуту ЖБК рішення про створення ОСОБА_4 товариства "Житлово-будівельний кооператив "Авантаж" та список членів кооперативу, затверджений протоколом установчих зборів засновників кооперативу та не затверджено виконавчим комітетом ОСОБА_3 міської ради, при тому що статут кооперативу зареєстровано саме у цій місцевій раді.

Також, відповідно до статуту ОСОБА_4 товариства "Житлово-будівельний кооператив "Авантаж" кооператив не створено при виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів, при підприємстві, установі чи організації, що суперечить статті 137 Житлового кодексу України.

Всупереч статті 135 Житлового кодексу України та абзаца 1 пункту 8 Примірного статуту ЖБК інші члени кооперативу, а саме: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_5, не потребують поліпшення житлових умов. На момент прийняття зазначеного рішення ОСОБА_3 міської ради вони на обліку громадян, що потребують поліпшення житлових умов не перебували, що підтверджується самим статутом ОСОБА_4 товариства "Житлово-будівельний кооператив "Авантаж"; всупереч вимогам статті 137 Житлового кодексу України та абзаца 2 пункту 5 Примірного статуту статут ОСОБА_4 товариства "Житлово-будівельний кооператив "Авантаж" не відповідає вимогам Примірного статуту ЖБК.

Таким чином, господарський суд першої інстанції вірно вказав на те, що сторони у справі № 922/2116/17 та справі № 922/5068/15 є аналогічними, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позов у справі № 922/5068/15 подано Заступником прокурора Харківської області, в той час, як позов по справі № 922/2116/17 було подано Керівником ОСОБА_3 місцевої прокуратури № 1.

Однак, згідно статті 1 Закону України "Про прокуратуру", прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

За таких обставин, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що сторони у справі № 922/5068/15 ті ж самі, що і у справі № 922/2116/17, оскільки в обох справах позов подано прокурором (який виступає в якості позивача) до ОСОБА_3 міської ради та ОСОБА_4 товариства "Житлово-будівельний кооператив "Авантаж" (відповідачів).

Також, господарський суд першої інстанції, проаналізувавши підстави звернення прокурора до суду з позовом по справі № 922/5068/15 та підстави для звернення до суду з позовом по справі № 922/2116/17 дійшов вірного висновку, що вони є ідентичними.

В обох вказаних справах прокурор посилається на порушення ОСОБА_3 міською радою при винесенні спірного рішення статті 41 Земельного кодексу України, статтей 135, 137 Житлового кодексу України та Примірного статуту ЖБК.

Також, господарський суд першої інстанції вірно вказав на обставини щодо здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0002973 від 08 листопада 2014 року, на яке посилається прокурор як на одну із підстав подачі даного позову, вказавши наступне.

Так, прокурором у позовній заяві зазначено про те, що факт незаконного вибуття з володіння територіальної громади м. Харкова спірної земельної ділянки був встановлений у ході здійснення зазначеного вище досудового розслідування.

Втім, як вбачається з позовної заяви по справі № 922/5068/15, відповідне порушення з боку ОСОБА_3 міської ради було встановлено в ході вивчення правомірності передачі у приватну власність земельних ділянок, що й стало підставою для подачі прокурором позову про скасування спірного рішення ще у вересні 2015 року.

Крім того, прокурор посилається на допит свідків, здійснений в рамках вказаного кримінального провадження.

Однак, дані, що отримані в ході допиту свідків є доказами, тобто, фактичними даними, які тільки підтверджують підстави позову, але не можуть бути такими підставами, поява нових доказів не означає появу нових підстав позову.

Рішення господарського суду не може обґрунтовуватися тільки матеріалами слідчих органів, зокрема, постановою про порушення кримінальної справи. Преюдиціальне значення для господарського суду можуть мати лише факти, встановлені рішенням суду в цивільній справі, яке набрало законної сили, або ж вироком суду з кримінальної справи по питаннях, чи мали місце певні дії та ким вони вчинені.

Преюдиціальність - це обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням. набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в іншому рішенні господарського сулу, є суб'єктний склад спору. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі сторони, що й у справі, яка розглядається. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, позаяк їх з істинністю вже встановлено у рішенні, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.

За змістом наведеної норми неодмінною умовою її застосування є один і той самий склад сторін як у справі, що розглядається господарським судом, так і у справі (або справах) зі спору, що вирішувався раніше, і в якій встановлено певні факти, що мають значення для розглядуваної справи.

Преюдиціальні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Згідно з приписами пункту 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 під 26.11.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарською процесуального кодексу України судами першої інстанції" не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус (наприклад, позивач у даній справі був відповідачем в іншій, а відповідач у даній справі є позивачем в іншій). Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме фактам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), але не правовій оцінці таких фактів, здійсненій іншим судом чи іншим органом, який вирішує господарський спір.

Також, господарський суд першої інстанції щодо посилань прокурора, як на підставу подачі даного позову на те, що на час передачі спірної земельної ділянки у власність членів ОСОБА_4 товариства "Житлово-будівельний кооператив "Авантаж" на ній вже було збудовано багатоповерховий житловий будинок, що підтверджується актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 27 грудня 2006 року, вірно зазначив, що вказана обставина є лише доказом у справі та не може слугувати підставою для подачі окремого позову.

У відповідності до пункту 3.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України" від 26 грудня 2011 року № 18, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Разом з тим, не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права. Водночас і посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв'язку з цим господарський суд, з'ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

А отже, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що обставини у справі №922/2116/17, на які посилається прокурор, як на нові підстави для подачі позову, зокрема наявність відкритого кримінального провадження, допит свідків та встановлення факту забудови спірної земельної ділянки до її передачі у власність, не є новими підставами, а є лише доказами по справі.

Приймаючи до уваги те, що вказані обставини існували на момент розгляду справи № 922/5068/15, оскільки кримінальне провадження було відкрито 08 листопада 2014 року, а відповідний акт про прийняття в експлуатацію закінченого будівництва об`єкту складено 27 грудня 2007 року, то прокурор не позбавлений права звернутись до господарського суду з заявою про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами в рамках справи № 922/5068/15.

Отже, не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального та процесуального права.

Таким чином, прокурор при зверненні до господарського суду з позовом в 2017 році лише конкретизував позов 2015 року та доповнив його зібраними в ході розслідування кримінальної справи новими доказами, які все одно стосуються первісних обставин спору, який вже був вирішений.

Господарський процесуальний кодекс України, а саме стаття 80 містить вичерпний перелік підстав для припинення провадження у справі.

Припиняючи провадження у справі, суд повинен чітко викласти застосовану ним норму процесуального закону з посиланням на підпункт, пункт, частину статті тощо, та встановити обставини справи, що підтверджують правомірність припинення провадження у справі.

У відповідності до статті 80 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо: спір не підлягає вирішенню в господарських судах України; відсутній предмет спору; є рішення господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав; позивач відмовився від позову і відмову прийнято господарським судом; сторони уклали угоду про передачу даного спору на вирішення третейського суду; підприємство чи організацію, які є сторонами, ліквідовано; сторони уклали мирову угоду і вона затверджена господарським судом.

Таким чином, перелік підстав припинення провадження у справі є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

За приписами процесуального законодавства, предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондується зі способами захисту права, які визначені, зокрема, у статті 16 Цивільного кодексу України, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підставу позову становлять фактичні обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відтак зміна предмету позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.

Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

Разом з тим, пунктом 4.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» передбачено, що припинення провадження у справі на підставі пункту 2 статті 80 ГПК можливе за умов, якщо рішення господарського суду або іншого органу, який вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, набрало законної сили, не змінено і не скасовано у відповідній частині в передбаченому законом порядку. За відсутності таких умов заінтересована особа вправі звернутися з позовом до господарського суду на загальних підставах.

Предметом позовів вказаних вище справ є визнання незаконним та скасування п. 29.2 додатку 2 до рішення 26 сесії 5 скликання від 23 жовтня 2008 року № 283/08 про надання відповідачу в приватну власність земельної ділянки площею 0.4498 га., яка розташована за адресою: м. Харків, вул. Культури, 20-В для експлуатації та обслуговування багатоповерхового житлового будинку з підземною автостоянкою.

Підставами позовів обох справ стало порушення ОСОБА_3 міською радою вимог чинного законодавства при виділенні ОСОБА_4 товариству "Житлово-будівельний кооператив "Авантаж" земельної ділянки, а саме статті 41 Земельного кодексу України, статей 135, 137 Житлового кодексу України та норм Примірного статуту ЖБК.

Таким чином сторони, предмет та підстави позову у справі № 922/2116/17 та у справі № 922/5068/15 є аналогічними.

Крім того, рішення по справі № 922/5068/15 набрало законної сили 23 жовтня 2015 року.

Отже, враховуючи існування рішення господарського суду Харківської області у справі № 922/5068/15, яке набрало законної сили та яким було вирішено спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, місцевий господарський суд вірно задовольнив заяву та клопотання відповідачів про припинення провадження у справі № 922/2116/17 на підставі пункту 2 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України.

Аналогічної правової позиції дійшов Вищий господарський суд України у постановах від 04.11.2015 р. у справі № 5017/1088/2012, від 05.10.2015 р. у справі № 908/1406/15-г, від 17.07.2014 р. у справі № 5017/1738/2012, від 23.03.2017 року у справі №916/2112/16.

Також, подання прокурором повторного позову суперечить вимогам принципу правової визначеності.

Так, принцип правової визначеності є складовою комплексного принципу верховенства права, який, в свою чергу, означає, що органи державної влади повинні бути обмежені у своїх діях заздалегідь встановленими та оголошеними правилами, які дають можливість передбачити з великою точністю примусові заходи, що будуть застосовані представниками влади в тій чи іншій ситуації.

Саме забезпеченню достатнього рівня передбачуваності і слугує принцип правової визначеності.

Отже, оцінюючи правовідносини, які склалися у даному спорі, слід застосувати визначення, наведене у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Гешмен і Герруп проти Сполученого Королівства» (рішення від 25 листопада 1999 р.).

Зокрема, Суд у цьому рішенні зазначив, що однією з вимог, яка випливає зі словосполучення «встановлений законом» є передбачуваність. Норму не можна вважати «законом», якщо вона не сформульована достатньо чітко, що дає особі можливість керуватися цією нормою у своїх діях.

З іншого боку, хоча визначеність у законі надзвичайно бажана, забезпечення її може призвести до надмірної вирогідності, тоді як закон ніколи не повинен відставати від обставин, що змінюються. Ступінь чіткості, яку мають забезпечувати формулювання національних законів і яка в жодному випадку не може охопити всі непередбачувані обставини, значною мірою залежить від змісту певного документа, сфери, на яку поширюється закон, а також від кількості та статусу тих, кому він адресований (п. 31 рішення).

Таким чином, повинний бути розумний баланс між юридичним формулюванням правової норми і передбачуваністю наслідків її застосування.

Отже, висновок місцевого господарського суду про припинення провадження у справі на підставі статті 80 Господарського процесуального кодексу України відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Стаття 33 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами статті 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010р.)

Апелянту була надана можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання.

Питання справедливості розгляду не обовязково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008р.)

Таким чином, доводи викладені в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження при перегляді оскаржуваної ухвали місцевого господарського суду, оскільки є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення, а тому ухвалу господарського суду Харківської області від 06.09.2017р. у справі №922/2116/17 слід залишити без змін.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 99, 101, ч.1 ст. 103, 105, 106 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Керівника ОСОБА_3 місцевої прокуратури №1 Харківської області, м. Харків залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду Харківської області від 06.09.2017 року у справі №922/2116/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 05.10.2017 року.

Головуючий суддя Терещенко О.І.

Суддя Сіверін В. І.

Суддя Слободін М.М.