ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" жовтня 2017 р. Справа № 911/2136/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Експозит

до Товариства з обмеженою відповідальністю Троне Гранде

про стягнення 518257,51грн

Суддя С.І. Чонгова

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 (договір про надання правової допомоги №1/06-17 від 01.06.2017);

від відповідача: ОСОБА_2 (довіреність б/н від 27.06.2017).

СУТЬ СПОРУ: Товариство з обмеженою відповідальністю Експозит (далі ТОВ Експозит) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Троне Гранде (далі ТОВ Троне Гранде) про стягнення 518257,51грн.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на те, що відповідачем порушено свої зобовязання за договором поставки №60-13 від 05.09.2013 та додаткової угоди від 15.09.2014 в частині сплати за поставлений товар.

01.08.2017 позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог відповідно до якої позивач просить суд стягнути з відповідача 518257,51грн, 3% річних в сумі 100,00грн та інфляційних втрат в сумі 100,00грн.

Відповідач у справі ТОВ ТОВ Троне Гранде у своєму відзиві вказують на те, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договором поставки №60-13 від 05.09.2013 в еквіваленті до євро, оскільки додаткову угоду було підписано особою, що не мала відповідних повноважень.

Крім того, 05.09.2017 подано заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності, відповідно до якої відповідач вказує про те, що останній платіж за договором поставки №60-13 від 05.09.2013 мав бути здійснений відповідачем 31.03.2014, таким чином, за твердженням відповідача строк в межах якого позивач мав право звернутись до суду в межах строку позовної давності сплинув 31.03.2017, та оскільки позивач звернувся з даним позовом до суду в 11 липня 2017 відповідач просить суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

15.09.2017 до господарського суду Київської області від позивача надійшла зава про забезпечення позову.

У поданій заяві позивач просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на нерухоме та рухоме майно ТОВ Троне Гранте в сумі заявлених позовних вимог.

Подана заява мотивована тим, що у звязку з існуючою небезпекою здійснення відповідачем відчуження майна , на яке б можна було звернути стягнення, тривалим вже більше трьох років ігноруванням своїх договірних обовязків, а також виходячи з позиції, яка доведена представниками відповідача до суду та іншої сторони у справі.

Ухвалою господарського суду Київської області від 18.09.2017 у даній справі, судом залишено без задоволення вказану заяву.

28.09.2017 позивачем подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач просить суд стягнути з відповідача 528 158,82грн, та 3% річних в розмірі 46 253,94грн, при цьому у стягненні 100,00грн втрат від інфляції позивач просить суд відмовити, оскільки індекс інфляції за період липень серпень 2015 мав відємне значення та був нарахований позивачем помилково.

Дослідивши матеріали справи, подані письмові пояснення та докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

05.09.2013 між ТОВ Експозит (далі постачальник) та ТОВ Троне Гранде (далі покупець) укладено договір №60-13 поставки (т.1, а.с.16-22, далі договір).

Укладений сторонами договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобовязань, а саме майново-господарських зобовязань в силу ст. ст. 173, 174, ч. 1 ст. 175 ГК України.

За умовами такого договору, постачальник зобовязується виготовити та поставити у кількості, комплектності та в асортименті, відповідно до додатку №1 (специфікації), а покупець зобовязується прийняти продукцію та своєчасно здійснити передбачену вказаним договором оплату (п. 1.1 договору).

Згідно п. 1.3 договору, постачальник виготовляє продукцію на підставі власних креслень, які розроблені з урахуванням переданих покупцем креслень, затверджені покупцем шляхом проставлення підпису уповноваженої особи і печатки. Перерлік креслень постачальника та переданих покупцем креслень, зазначений в додатку №1 (специфікації). Після відбуття факту, для якого постачальнику надавалися покупцем креслення, або на підставі письмового повідомлення у вказаній покупцем інший термін, вони негайно повертаються покупця у тому вигляді, в якому передані постачальнику.

Відповідно до п. 2.1 договору, ціна за одиницю продукції включає суму ПДВ 20%, тару, упаковку та маркування, є договірною та визначається в додатку №1 (специфікації.)

Загальна вартість договору складається з вартості продукції, вартості доставки (п. 2.3 договору).

Як визначено п. 2.4 договору, загальна ціна вказаного договору може змінюватись в залежності від показників, які зумовлюють ціну продукції, але за згодою сторін, що відображається в додатковому договорі до цього договору.

Відповідно до п. 2.5 договору, оплата за вказаним договором здійснюється на підставі договору в національній валюті шляхом перерахування грошових коштів покупця на рахунок постачальника.

Згідно п. 2.6 договору, визначено строки оплати продукції, так відповідно до вказаного пункту договору оплата здійснюється: перший етап покупець перераховує постачальнику авансовий платіж протягом 5 банківських днів з дня підписання сторонами вказаного договору, в сумі 40% від загальної ціни договору, визначеної в специфікації;

Другий етап розрахунок в сумі, що становить 40% від загальної ціни договору, визначеної в специфікації, покупець здійснює протягом 5 банківських днів з дати поставки першої партії поставки та підписання сторонами видаткових накладних та актів приймання продукції; третій етап розрахунок в сумі 20% від загальної ціни договору, покупець здійснює протягом 5 банківських днів з дати поставки останньої партії товару та підписання сторонами видаткових накладних та актів приймання продукції (за формою №3 до вказаного договору).

Відповідно до п. 9.1 договору, вказаний договір вважається укладеним з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами своїх зобовязань за вказаним договором.

15.09.2014 між сторонами у справі підписано додаткову угоду до вищевказаного договору поставки, відповідно до якої сторонами підтверджено, що станом на 14.09.2014 заборгованість покупця за договором складає 436 048,84грн, що еквівалентно до комерційного курсу євро складає 33 542, 22 євро.

Пунктом 2 вказаної додаткової угоди визначено, що комерційний курс євро визначений сторонами на власний розсуд та складає 13,00грн/1 євро..

Сторони погодили, що розмір заборгованості в українських гривнях буде змінюватись відповідно до зміни курсу гривні до євро на міжбанківському валютному ринку України (п. 3 додаткової угоди).

Відповідно до п. 4, після укладення додаткової угоди будь-які платежі покупця в рахунок погашення оплати поставленого товару, підлягають перерахунку згідно з курсом продажу безготівкового євро на міжбанківському валютному ринку України на день отримання оплати.

Пунктом 5 додаткової угоди сторонами погоджено строки погашення заборгованості, за яким остаточний розрахунок за продукцію мав бути здійснений покупцем 01.10.2015.

Згідно п. 7 вказаної додаткової угоди, дана угода набуває чинності з моменту її укладення.

Предметом спору у даній справі є наявність у відповідача обовязку оплатити заборгованість за поставлений товар, а також застосування до відповідача відповідальності, встановленої чинним законодавством за порушення зобовязання.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст. 175 ГК України.

Згідно до ч.1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, в силу ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як визначено ч.1 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Правило, визначене відповідною нормою, також встановлено ст. 712 ЦК України, відповідно до якої за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу ч.2 ст.712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 692 ЦК України, яка регулює порядок оплати товару за договором купівлі-продажу, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідач, заперечуючи щодо укладення вказаної додаткової угоди, посилається на те, що директор покупця ОСОБА_3, який підписав договір та додаткову угоду на час підписання додаткової угоди знаходився на службі в Збройних Силах України, що підтверджено копію наказу відповідача №15-05/2014 від 15.05.2014 (т.1 а.с.192), копією повістки (т.1 а.с.193), протокол загальних зборів №15 від 16.07.2014 (т.1 а.с.194), наказом від 10.02.2015 (т.1, а.с.195), протоколом загальних зборів учасників від 21.07.2015 (т.1 а.с.197) та наказом про призначення директором позивача ОСОБА_4 з 25.07.2015 (т.1 а.с.198). Також відповідач наголошує на тому, що позивач знав про проходження ОСОБА_3 військової служби, що підтверджено представником позивача у судовому засіданні.

Суд не може прийняти до уваги такі заперечення відповідача, з огляду на наступне.

Представник позивача у судовому засіданні зазначаив, що він був обізнаний щодо призову ОСОБА_3 у ЗСУ, проте, оскільки ОСОБА_3 знаходився у Києві та офіційного повідомлення щодо змін у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців внесено не було на день підписання додаткової угоди, позивач вважав його повноважною особою.

Відповідачем не надано суду документів щодо офіційного повідомлення позивача, або щодо внесення змін в ЄДРПОУ про зміну підписанта.

Таким чином, суд вважає, що спірна додаткова угода від відповідача підписана належним чином уповноваженою особою, підпис якої засвідчений печаткою підприємства відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як встановлено ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Фактично вказаною додатковою угодою сторони змінили строки та порядок розрахунків за поставлений та отриманий товар.

Відповідач також заперечує щодо вказаного у п. 5 додаткової угоди порядку розрахунків, посилаючись на те, що п. 4 вказаної угоди передбачено складання актів коригування у разі здійснення перерахунку.

Проте, суд зазначає, що вказаною угодою не передбачено за чиєю ініціативою та у який порядок складаються такі акти. Крім того, як вказано в тексті п. 4 акти є підставою для корегування розміру податкового зобов1язання та кредиту ПДВ.

Отже, складання таких актів не впливає на зобовязання щодо сплати боргу відповідачем позивачу.

Позивачем проведено розрахунок суми заборгованості за курсом євро встановленого Національним Банком України по днях перерахування заборгованості, та на день подачі позовної заяви, яка складає 528 158,82грн.

Відповідач заперечуючи щодо перерахування за курсом іноземної валюти, оскільки, як вказує відповідач, товар не має імпортної складової.

Згідно ст. 189 ЦК України, продукцією, плодами та доходами є все те, що виробляється, добувається, одержується з речі або приноситься річчю.

Продукція, плоди та доходи належать власникові речі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно Закону України «Про ціни та ціноутворення», цей Закон визначає основні засади цінової політики і регулює відносини, що виникають у процесі формування, встановлення та застосування цін, а також здійснення державного контролю (нагляду) та спостереження у сфері ціноутворення.

Відповідно до п. 15 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону, ціна - виражений у грошовій формі еквівалент одиниці товару.

Як визначено ст. 524 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Проте, згідно ч. 2 вказаної норми, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Отже, чинним законодавством України допускається встановлення у договорі еквіваленту іноземної валюти та його застосування при розрахунку.

Відповідачем під час розгляду справи не надано суду доказів оплати товару на суму 528 158,82грн, за вказаних обставин, суд вважає вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 528 158,82грн обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Суд не приймає до уваги подану заяву про застосування до вимог позивача в частині стягнення заборгованості наслідків спливу строку позовної давності, з огляду на наступне.

У відповідності до ч. 1 ст. 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Як вказано в ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Згідно зі статтями 253, 254 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Згідно п. 3, 5, 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

15.09.2014 сторонами була укладена додаткова угода, якою підтверджена наявність заборгованості та сума боргу, а також встановлені нові строки оплати боргу, а саме перша частина боргу мала бути сплачена відповідачем до 12.11.2014, а останній платіж мав бути здійснений 01.10.2015.

Вказана позовна заява, подана до суду згідно поштового штепселю 11.07.2017, тобто, в межах трирічного строку позовної давності.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 46 253, 82грн з 11.07.2014 по 11.07.2017.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проте, приймаючи до уваги, що строк здійснення платежів змінено сторонами, суд приймає здійснений позивачем розрахунок 3% річних з дня прострочення першого платежу за додатковою угодою з 13.11.2014.

За розрахунком суду, сума 3% річних за період з 13.11.2014 по 11.07.2017, яка підлягає задоволенню складає 43 863,39грн, в задоволенні вимог про стягнення 2 390,55грн суд відмовляє.

В силу ст. 49 ГПК України, судові витрати, понесені позивачем у звязку з оплатою позову судовим збором, підлягають частковому відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача, пропорційно розміру задоволених позовних вимог,, а саме у розмірі 8 580,33грн.

Крім того, позивачем заявлено про стягнення з відповідача 27 000,00грн витрат на правову допомогу.

Стосовно вказаних вимог, суд зазначає про наступне.

На підтвердження факту отримання послуг адвоката позивачем надано суду, зокрема, договір про надання правової допомоги №1/06-17, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №3343 від 23.09.2009 та видатковий касовий ордер від 27.07.2017 та акт надання послуг від 31.07.2017.

У відповідності до вищевказаного договору замовник (позивач) видає адвокату доручення та зобов1язується оплатити його послуги, а адвокат надає замовнику правову допомогу щодо стягнення основного боргу, пені, штрафних санкцій,3% річних та суми інфляційного збільшення з ТОВ Троне Гранде за договором поставки №60-13 від 05.09.2013.

Згідно п. 4.1 вказаного договору, за надані адвокатом послуг, замовник протягом 5 банківських днів з дати підписання акту приймання-передачі виконаних послуг сплачує адвокатський гонорар в сумі 27 000,00грн.

Як вказується позивачем, ним на виконання умов вказаного договору сплачено адвокату 27 000,00грн, що підтверджується видатковим касовим ордером від 27.07.2017 (т.1 а.с.112) та на підставі акту від 31.07.2017 прийнято роботи (аналіз документів, складання та подання позовної заяви та участь в розгляді справи №911/2136/17) за вищевказаним договором про надання правової допомоги (т.1 а.с.113).

Відповідно до ч. 1 ст. 44 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно ч. 5 ст. 49 ГПК України, суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Пунктом 6.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України № 7 від 21.02.2013 передбачено, що витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

За змістом частини третьої статті 48 та частини п'ятої статті 49 ГПК у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи (п. 6.5. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України № 7 від 21.02.2013).

Таким чином, витрати понесені позивачем у звязку з наданням правової допомоги підлягають частковому задоволенню пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в сумі 26 865,00грн.

Керуючись ст. ст. 49, 82-84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Троне Гранде на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Експозит 528 158,82грн основної заборгованості, 43 863,39грнгрн 3% річних, 26 865,00грн витрат на оплату послуг адвоката, 8580,33грн в рахунок відшкодування витрат, понесених на оплату позову судовим збором.

3. В частині стягнення 2390,55грн 3% річних в задоволенні позову відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено 12.10.2017

Суддя С.І. Чонгова