ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

03 жовтня 2017 р. Справа № 902/698/17

Господарський суд Вінницької області у складі судді Банаська О.О. розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Приватного сільськогосподарського підприємства "Господар-Плюс", с. Володіївка, Чернівецький район, Вінницька область

до: Спілки (об`єднання) співвласників майна реорганізованого КСП "Зоря", с. Володіївка, Чернівецький район, Вінницька область

до: Приватного малого підприємства "Ювасер" с.Володіївка, Чернівецький район, Вінницька область

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Комінтерн-ВВ", с.Володіївка, Чернівецький район, Вінницька область

до: Володіївецької сільської ради Чернівецького району Вінницької області, с.Володіївка, Чернівецький район, Вінницька область

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на стороні позивача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Чернівецький райсількомунгосп", с. Мазурівка, Чернівецький район, Вінницька область та Фермерського господарства "Добробут-БСГ" с. Володіївка, Чернівецький район, Вінницька область

про визнання угоди дійсною

За участю секретаря судового засідання Василишеної Н.О.

За участю представників:

позивача: ОСОБА_1, керівник, витяг з ЄДРЮОФОП № НОМЕР_1 від 24.07.2017 р., паспорт серії АА № 750503 виданий Чернівецьким РВ УМВС України у Вінницькій області 27.04.1998 р.

ОСОБА_2, довіреність б/н від 11.09.2017 р., посвідчення адвоката від 16.10.2006 р. № 513.

відповідачі та треті особи: не з'явились.

В С Т А Н О В И В :

До Господарського суду Вінницької області надійшла позовна заява Приватного сільськогосподарського підприємства "Господар-Плюс" до Спілки (об`єднання) співвласників майна реорганізованого КСП "Зоря" до Приватного малого підприємства "Ювасер" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Комінтерн-ВВ" до Володіївецької сільської ради Чернівецького району Вінницької області за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на стороні позивача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Чернівецький райсількомунгосп" та Фермерського господарства "Добробут-БСГ" про визнання угоди дійсною.

Ухвалою суду від 24.07.2017 р. за вказаним позовом порушено провадження у справі № 902/698/17 та призначено до розгляду на 13.09.2017 р.

12.09.2017 р. на адресу від Приватного малого підприємства "ЮВАСЕР" надійшло клопотання (б/н від 11.09.2017 р.) в якому останній заперечує проти позовних вимог, зазначаючи про їх безпідставність та просить суд припинити провадження у справі № 902/968/17.

Ухвалою від 13.09.2017 р. розгляд справи відкладено до 03.10.2017 р., відхилено клопотання про припинення провадження у справі та продовжено строк вирішення спору на 15 днів.

03.10.2017 р. до суду надійшло письмове пояснення позивача з додатковим обґрунтуванням заявлених позовних вимог.

Представники відповідачів та третіх осіб в судове засідання 03.10.2017 р. не з'явилися, хоча про час та день розгляду справи останніх було повідомлено завчасно та належним чином - ухвалою суду від 13.09.2017 р., яка надсилалась рекомендованою кореспонденцією.

Враховуючи наведене суд приймає до уваги наступні положення законодавства.

Відповідно до вимог ч. 1 ст.10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Виходячи з вимог ч.2 ст.34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Варто зазначити, що відповідно до ч.1 ст.64 ГПК України ухвала про порушення провадження у справі надсилається зазначеним особам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

В п.3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 11 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" вказано, що за змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Крім того, відповідно до п. 3.9.2 вказаної постанови у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

При неявці відповідачів та третіх осіб в судове засідання суд враховує, що відповідно до ч.4 ст.17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" обов'язок щодо внесення змін про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі, з поміж іншого і стосовно місцезнаходження, покладається на останню.

Крім того суд звертає увагу на п.4 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 02.06.2006 р. № 01-8/1228 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році", п.11 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2007 р. № 01-8/123 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році" в яких наголошується, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Також суд зазначає, що відповідно до пункту 2.6.15 Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20.02.2013 р. № 28 (з подальшими змінами) на звороті у лівому нижньому куті оригіналу процесуального документа, який виготовляється судом та залишається у справі, проставляється відповідний штамп суду з відміткою про відправлення документа, що містить вихідний реєстраційний номер, загальну кількість відправлених примірників документа, дату відправлення, підпис працівника, який її здійснив, та може містити відмітку про отримання копії процесуального документа уповноваженим представником адресата.

Як наголошується в п.19 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 13.08.2008 р. № 01-8/482 "Про деякі питання застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у першому півріччі 2008 року" дана відмітка, за умови, що її оформлено відповідно до наведених вимог названої Інструкції, є підтвердженням належного надсилання копій процесуального документа сторонам та іншим учасникам судового процесу.

На першому примірнику ухвали, яка наявна в справі, є штамп суду з відміткою про відправку документа. Дана відмітка оформлена відповідно до вимог Інструкції з діловодства в господарських судах України наведених вище, а тому суд дійшов висновку, що вони є підтвердженням належного надсилання копії процесуального документа сторонам.

Згідно із п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції №18 від 26.12.2011р. у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

При цьому суд враховує, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р. (Закон України від 17.07.1997 р. № 475/97 - ВР), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа "Скопелліті проти Італії" від 23.11.1993 р.), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25.03.1999 р.).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Суд нагадує, що роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 р. у справі "Красношапка проти України").

Враховуючи те, що норми ст.ст.38, 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів.

З огляду на вищевикладене суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідачів та третіх осіб належним чином про час і місце розгляду судової справи і забезпечення явки останніх в судове засідання для реалізації ними права на судовий захист своїх прав та інтересів.

За відсутності відповідного клопотання справа розглядається без фіксації судового процесу технічними засобами.

Розглядаючи вказаний спір судом із тексту позовної заяви та письмового пояснення від 03.10.2017 р. наявних у справі встановлено, що обґрунтовуючи позовні вимоги позивач в якості підстави позовних вимог посилається на набуття права власності на об'єкти нерухомого майна та обладнання у зв'язку з укладенням 30.11.2001 р. договору купівлі-продажу нежитлових приміщень та обладнання з Приватним малим підприємством "Світоч" та додаткової угоди до договору від 09.12.2001 р., яке в свою чергу придбало його згідно договору купівлі-продажу від 20.12.1996 р. у Спільного малого підприємства-товариства з обмеженою відповідальністю "Чернівецький райсількомунгосп" (перереєстрованого в ТОВ "Чернівецький райсількомунгосп", а останнє набуло спірне майно у Колективного сільськогосподарського підприємства "Зоря" за договором купівлі-продажу від 04.11.1996 р., який було схвалено загальними зборами Колективного сільськогосподарського підприємства "Зоря" 20.12.1996 р.

Також у своїй позовній заяві позивач посилається реєстрацію за ним права власності на спірні об'єкти нерухомого майна на підставі рішення постійно діючого третейського суду "Третейська ініціатива" Всеукраїнської громадської асоціації "Асоціація спеціалістів в аграрній сфері" у справі № 12/09.2 від 15.11.2005 р. згідно з яким було проведено реєстрацію права власності, яка в подальшому була скасована за наслідком розгляду адміністративної справи № 4/111-07.

За твердженням позивача при розгляді справи № 902/1293/14 про визнання права власності рішенням Господарського суду Вінницької області від 21.12.2015 р. залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 29.03.2016 р. та постановою Вищого господарського суду України від 30.06.2016 р., якою залишено без змін рішення судів першої та апеляційної інстанції у позові відмовлено за недоведеністю.

З урахуванням змісту позовної заяви предметом позову являється вимога позивача про визнання дійсною угоди купівлі-продажу нежитлових приміщень та обладнання від 30.11.2001 р. укладеною з Приватним малим підприємством "Світоч".

В якості нормативного обґрунтування заявленого позову позивач зазначив положення ст.ст.42, 45, 47, 48, 128, 227 ЦК УРСР, ст.ст.15, 16, 328, 334, 392 ЦК України тощо.

Відповідач 2 - ПМП "Ювасер" в клопотанні від 11.09.2017 р. проти позову заперечує та вважає позовну заяву безпідставною з огляду зміст рішень у судових справах № 4/112-07 та № 902/1293/14.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача, оглянувши оригінали поданих документів, дослідивши матеріали даної справи, а також господарської справи № 902/1293/14 (за позовом Приватного сільськогосподарського підприємства "Господар-Плюс" до Спілки (об'єднання) громадян-співвласників майна реорганізованого КСП "Зоря", Приватного малого підприємства "Ювасер", Товариства з обмеженою відповідальністю "Комінтерн-ВВ", Володіївецької сільської ради Чернівецького району Вінницької області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Товариство з обмеженою відповідальністю "Чернівецький райсількомунгосп", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 4 - Фермерське господарство "Добробут - БСГ" про визнання права власності на майно вартістю 200 529,00 грн), беручи до уваги зміст заявленого позову та заперечень щодо нього, провівши оцінку наявних у справі доказів суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову виходячи з таких міркувань.

Згідно з ч.1 ст.1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Захист цивільних прав та інтересів забезпечується застосуванням, передбачених Цивільним і Господарським кодексами України, способів захисту.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 цього ж Кодексу унормовано, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч.2 ст.16 ЦК України та ст.20 ГК України. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб'єкт захисту, вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб усуває негативні наслідки порушення його прав.

Предмет позову повинен мати правовий характер і випливати з певних матеріально-правових відносин. Підставою позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і докази, що підтверджують позовні вимоги, зокрема факти матеріально-правового характеру, що визначаються нормами матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, їх виникнення, зміну, припинення.

Окрім з'ясування правомірності визначених позивачем підстави та предмету заявленого позову потребує юридичної оцінки також і визначення суб'єктного складу сторін спору.

Згідно із ч. 1 ст. 24 ГПК України господарський суд за наявністю достатніх підстав має право до прийняття рішення залучити за клопотанням сторони або за своєю ініціативою до участі у справі іншого відповідача.

Між тим, у п. 1.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 зазначено, що господарський суд за клопотанням сторони або за своєю ініціативою має право до прийняття рішення залучити до участі у справі іншого відповідача, якщо у спірних правовідносинах він виступає або може виступати як зобов'язана сторона.

Заміна первісного відповідача належним відповідачем допускається лише за згодою позивача, яка має бути викладена в його письмовій заяві чи зафіксована в протоколі судового засідання. Якщо ж такої згоди не надано, то господарський суд у залежності від конкретних обставин справи вчиняє одну з таких дій: 1) розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і відмовляє в позові, оскільки відповідач не є належним; 2) залучає до участі у справі з власної ініціативи іншого відповідача згідно з частиною першою статті 24 ГПК.

Ухвали про залучення іншого відповідача чи заміну неналежного відповідача не можуть бути оскаржені в апеляційному та у касаційному порядку.

У разі якщо заява (клопотання) про залучення іншого відповідача або про заміну відповідача залишається судом без задоволення, то ухвала з цього приводу не виноситься, а про відхилення відповідної заяви (клопотання) зазначається в описовій частині рішення суду або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи.

Стаття 24 ГПК не зобов'язує господарський суд задовольняти клопотання сторони про залучення до участі у справі іншого відповідача. Проте відхилення такого клопотання і задоволення позову за рахунок неналежного відповідача можуть бути підставою для скасування рішення згідно з пунктом 3 частини третьої статті 104 ГПК.

Якщо у розгляді справи господарським судом буде з'ясовано, що іншим або належним відповідачем у ній мала б бути особа, яка згідно з процесуальним законом не може бути учасником судового процесу в господарському суді, а позивач наполягає на розгляді відповідної справи саме господарським судом, останній не вправі ні залучати відповідну особу до участі у справі, а ні припиняти провадження в ній, а повинен розглянути справу стосовно того відповідача, якому пред'явлено позовну вимогу, та прийняти рішення по суті справи (в тому числі про відмову в позові, якщо відповідач є неналежним).

Як встановлено судом та слідує з матеріалів справи, позивач звертаючись з даним позовом до суду про визнання дійсною угоди купівлі-продажу визначив відповідачами осіб, які оспорюють його права і охоронювані інтереси.

Водночас із матеріалів справи слідує, що стороною за договором відносно якого заявлено вимогу про визнання його дійсним являється Приватне мале підприємство "Світоч", яке і повинно бути належним відповідачем при розгляді даного спору.

Однак судом встановлено, що Приватне мале підприємство "Світоч" ліквідоване 11.06.2003 р., тобто на момент подачі даного позову до суду (довідка ГУС в Івано-Франківській області від 21.11.2014 р. № 04.2-03/2-492/1010, а.с.132, т.2 справи № 902/1293/14, витяг з ЄДРЮОФОП № 23152129).

Факт ліквідації Приватного малого підприємства "Світоч" власне не заперечується позивачем та встановлено при розгляді справи № 902/1293/14, а тому з огляду на приписи ст.35 ГПК України не потребує доказування з огляду на їх визнання позивачем та преюдиційність.

З огляду на вказане, належним відповідачем у даній справі має бути Приватне мале підприємство "Світоч", однак, в силу приписів господарського процесуального законодавства суд позбавлений можливості залучити останнього в якості відповідача у цьому спорі за відсутності його правосуб'єктності.

Враховуючи зазначене за наявного визначеного позивачем субєктного складу сторін суд позбавлений можливості надати оцінку спірним правовідносинам сторін, позаяк юридична особа, яка ліквідована виходячи зі змісту ст. 1, 12, 21 ГПК України не може брати участь в якості відповідача у даній справі, що є самостійною підставою для відмови в позові.

Беручи до уваги нормативне обґрунтування позовних вимог суд при прийнятті рішення враховує положення законодавства чинні на момент укладення договору від 30.11.2001 р.

Згідно з ч.1 ст.42 ЦК УРСР угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).

Недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі (ч.1 ст.45 ЦК УРСР).

Відповідно до ст.47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

У п.7 роз'яснення Вищого арбітражного суду України від 12.03.1999 р. № 02-5/111 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними" вказано, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі (стаття 47 Цивільного кодексу). Зокрема вимоги щодо обов'язкової нотаріальної форми угоди встановлені для довіреності на укладення угод, що потребують нотаріальної форми (стаття 65 Цивільного кодексу), довіреності, за якою повноваження передаються іншій особі (стаття 68 Цивільного кодексу), договору іпотеки (стаття 32 Закону України "Про заставу"), договору купівлі-продажу об'єкта приватизації (стаття 27 Закону України "Про приватизацію державного майна") та інших договорів, щодо яких це передбачено законом. У зв'язку з недодержанням нотаріальної форми визнаються недійсними лише такі угоди, які відповідно до закону підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню у порядку, встановленому Законом України "Про нотаріат". Вирішуючи відповідні спори, господарські суди повинні перевіряти, чи підлягала укладена угода такому посвідченню та чому сторона за договором ухилилася від нотаріального посвідчення угоди. Якщо однією з сторін угода виконана повністю або частково, а друга сторона ухиляється від нотаріального посвідчення угоди, господарський суд на підставі частини другої статті 47 Цивільного кодексу вправі за позовом сторони, яка виконала угоду, визнати таку угоду дійсною. Судове рішення у цьому випадку замінює нотаріальне посвідчення. Однак, якщо угода містить протиправні умови, відповідний позов не може бути задоволений.

Згідно з п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 р. № 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями 105, 114 ЦК).

Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.

Частиною 1 ст.227 ЦК УРСР (на яку посилається позивач) унормовано, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Разом з тим судом встановлено, що предметом спірного договору були нежитлові приміщення та обладнання договір щодо відчуження якого на підставі п.1 ч.1 ст.44 ЦК УРСР повинен був укладатися в письмовій формі і обов'язковому нотаріальному посвідченню не підлягав.

Отже, правові підстави для визнання такого договору дійсним в судовому порядку відсутні.

Наведеної правової позиції дотримується Верховний Суд України у справі № 6-19965вов10 від 22.02.2012 р.

Приписами статті 32 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд, у визначеному законом порядку, встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З урахуванням наведених вище мотивів - ліквідація юридичної особи, яка являється стороною угоди щодо якої заявлено вимоги про визнання її дійсною, а відтак і належним відповідачем у такому спорі, а також відсутність законодавчих підстав для нотаріального посвідчення угоди купівлі-продажу нерухомого майна та обладнання - суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

В зв'язку з відмовою в позові судові витрати покладаються на позивача відповідно до приписів ст.49 ГПК України.

03.10.2017 р. в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Керуючись ст.ст.4-3, 4-5, 22, 32, 33, 34, 35, 36, 42, 43, 44, 49, 82, 84, 85, 87, 115, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ :

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Копію рішення надіслати відповідачам та третім особам рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Суддя О.О. Банасько

Повне рішення складено 09 жовтня 2017 р.

віддрук. 9 прим.:

1 - до справи.

2 - відповідачу 1 - вул. Леніна, 33, с. Володіївка, Чернівецький район, Вінницька область, 24120.

3, 4 - відповідачу 2 - вул. Котовського, буд. 62, с. Володіївка, Чернівецький район, Вінницька область, 24120; вул.Девляшека, 7, с. Володіївка, Чернівецький район, Вінницька область, 24120.

5 - відповідачу 3 - вул. Колгоспна, буд. 8, с. Володіївка, Чернівецький район, Вінницька область, 24120.

6 - відповідачу 4 - вул. Колгоспна, 8, с. Володіївка, Чернівецький район, Вінницька область, 24120.

7, 8 - третій особі (ТОВ "Чернівецький райськомунгосп") - вул. Леніна, 83, с. Мазурівка, Чернівецький район, Вінницька область, 24106; ОСОБА_3 - вул.Леніна, 78, с. Мазурівка, Чернівецький район, Вінницька область, 24106.

9 - третій особі (ФГ "Добробут-БСГ") - вул. Перемоги, 25, с. Володіївка, Чернівецький район, Вінницька область, 24120.