КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" жовтня 2017 р. Справа№ 910/18684/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Руденко М.А.

Смірнової Л.Г.

за участю представників:

від позивача - Різник В.С., представник за довіреністю №1 від 07.08.2017р. та Кончиць В.В. - директор товариства з обмеженою відповідальністю "Альмагеста";

від відповідача - представник не прибув;

від третьої особи - громадянина України ОСОБА_4 - представник не прибув;

від третьої особи - Закритого акціонерного товариства "Виробничо-торговельна фірма "Укрторгсервіс" - Румша А.Л., представник за договором про надання правової допомоги №1 від 28.08.2017р.

розглянувши апеляційну скаргу Закритого акціонерного товариства "Виробничо-торговельна фірма "Укрторгсервіс" на ухвалу господарського суду міста Києва від 14.12.2016 про затвердження мирової угоди у справі №910/18684/16 (суддя Нечай О.В.) за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Альмагеста" до товариства з обмеженою відповідальністю "МТС", за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - громадянина України ОСОБА_4 та Закритого акціонерного товариства "Виробничо-торговельна фірма "Укрторгсервіс" про звернення стягнення на предмет іпотеки.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Альмагеста" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "МТС" про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 14.12.2016 у справі №910/18684/16 заяву сторін про затвердження мирової угоди задоволено; затверджено мирову угоду, провадження у справі припинено.

Дослідивши умови мирової угоди, встановивши, що вона підписана уповноваженими представниками сторін, її зміст відповідає вимогам чинного законодавства та стосується предмету позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що вона підлягає затвердженню.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, Закрите акціонерне товариство "Виробничо-торговельна фірма "Укрторгсервіс" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу господарського суду міста Києва від 14.12.2016 у справі №910/18684/16 скасувати.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує на те, що судом першої інстанції було прийнято рішення про права та обов'язки Закритого акціонерного товариства "Виробничо-торговельна фірма "Укрторгсервіс", яке не було залучено до участі у справі.

Так, апелянт вказує на те, що він є єдиним власником цілісного майнового комплексу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, який було передано відповідачем позивачу в іпотеку та згідно умов затвердженої судом першої інстанції мирової угоди право власності на який перейшло до позивача, як іпотекодержателя, в рахунок погашення заборгованості позичальника - ОСОБА_4

Вказана апеляційна скарга Закритого акціонерного товариства "Виробничо-торговельна фірма "Укрторгсервіс" на ухвалу господарського суду міста Києва від 14.12.2016 про затвердження мирової угоди у справі №910/18684/16 була прийнята колегією суддів апеляційного суду до провадження.

Суд апеляційної інстанції, дійшовши висновку, що оскаржувана ухвала стосується прав апелянта, який, в свою чергу, вважає себе власником вказаного майна, ухвалою від 02.10.2017 у справі №910/18684/16 залучив Закрите акціонерне товариство "Виробничо-торговельна фірма "Укрторгсервіс" до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Представник апелянта в судовому засіданні 02.10.2017 надав пояснення, якими підтримав апеляційну скаргу.

Представники позивача в судовому засіданні надали пояснення, якими просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу місцевого господарського суду - без змін.

Відповідач та третя особа - громадянин України ОСОБА_4 правом на участь представників в судовому засіданні не скористався, хоча про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Так, відповідачу ухвали суду направлялись за адресою офіційного місцезнаходження вказаної особи.

Згідно п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

За змістом зазначеної статті 64 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Щодо повідомлення третьої особи - ОСОБА_4, слід зазначити наступне.

Офіційним місцем реєстрації вказаної особи є Автономна Республіка Крим.

Особливості повідомлення осіб, які знаходяться на зазначеній території, визначено Інформаційним листом Вищого господарського суду України від 05.06.2014 № 01-06/745/2014 "Про деякі питання практики застосування у судовій практиці Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України".

Згідно п. 5 зазначеного Листа учасник судового процесу, який знаходиться на тимчасово окупованій території України, вважатиметься належним чином повідомленим про час і місце засідання господарського суду за умов, зазначених у підпунктах 1 - 4 пункту 6 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 12.09.2014 № 01-06/1290/14 "Про Закон України "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції" (у редакції Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 01.12.2014 № 01-06/2052/14).

Відповідно до підпунктів 1 - 4 пункту 6 вказаного Листа учасник судового процесу, який знаходиться на території проведення АТО, вважатиметься належним чином повідомленим про час і місце засідання господарського суду за таких умов:

- якщо відповідну ухвалу господарським судом надіслано поштою за місцезнаходженням учасника судового процесу, зазначеним в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. При цьому слід мати на увазі, що згідно із статтею 18 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, вони вважаються достовірними, доки до них не внесено відповідних змін;

- у разі коли учасник судового процесу не значиться у згаданому реєстрі, - якщо названу ухвалу господарським судом надіслано поштою за адресою, яку зазначено в заяві (скарзі), або за місцем проживання фізичної особи, або за місцезнаходженням відокремленого підрозділу юридичної особи (коли заяву пов'язано з його діяльністю);

- якщо у господарського суду наявні достовірні (тобто документально підтверджені підприємством зв'язку) відомості про неможливість здійснення поштових відправлень до певних населених пунктів чи місцевостей, то суд не вчиняє дій, зазначених у підпунктах 1 і 2 цього пункту. У такому разі, а також у випадках, коли поштові відправлення учасникам судового процесу все ж було надіслано, але їх повернуто підприємством зв'язку через неможливість вручення, суд здійснює відповідне повідомлення шляхом надсилання телеграми, телефонограми, з використанням факсимільного зв'язку чи електронною поштою або з використанням інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення. У такому разі на примірнику переданого тексту, що залишається у матеріалах справи, зазначаються дата і година його передачі і прізвища та ініціали осіб, які передали і прийняли текст. У матеріалах справи мають міститися документи, що підтверджують отримання учасником судового процесу повідомлення (завірений судом витяг з журналу реєстрації телефонограм, журналу реєстрації електронних поштових відправлень тощо);

- за неможливості здійснити повідомлення учасника судового процесу і в такий спосіб - інформація про час і місце судового засідання розміщується на сторінці відповідного суду (у розділі "Новини та події суду") офіційного веб-порталу "Судова влада в Україні" в мережі Інтернет (www.court.gov.ua/sudy/). У такому разі на роздрукованій сторінці з мережі Інтернет, на якій розміщено інформацію про час та місце засідання господарського суду, зазначаються дата розміщення інформації, прізвище та ініціали судді, у провадженні якого знаходиться відповідна справа, а також вчиняється його підпис.

З огляду на викладене, інформація про час і місце судового засідання розміщувалась на сторінці Київського апеляційного господарського суду (у розділі "Новини та події суду") офіційного веб-порталу "Судова влада в Україні" в мережі Інтернет (www.court.gov.ua/sudy/).

Підтвердженням зазначеного є роздрукована сторінка з мережі Інтернет, на якій розміщено інформацію про час та місце засідання господарського суду, зазначено дату розміщення інформації, прізвище та ініціали судді, у провадженні якого знаходиться відповідна справа, а також його підпис.

Отже, судом вжито відповідних заходів щодо повідомлення учасника судового процесу, який знаходиться на тимчасово окупованій території України.

Будь - яких заяв, клопотань щодо неможливості бути присутніми у даному судовому засіданні від відповідача та третьої особи до суду не надійшло.

Враховуючи належне повідомлення відповідача та третьої особи, а також з огляду на закінчення встановленого ч. 2 ст. 102 Господарського процесуального кодексу України строку для розгляду апеляційних скарг на ухвали суду, апеляційна скарга розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Частиною 5 статті 106 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що апеляційні скарги на ухвали місцевого господарського суду розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення місцевого господарського суду.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваної ухвали, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала місцевого господарського суду - скасуванню, з наступних підстав.

Між громадянином України ОСОБА_7 (як позикодавцем) та громадянином України ОСОБА_4 (як позичальником) 19 квітня 2012 року укладено договір позики, за умовами якого позикодавець передає позичальнику грошові кошти у розмірі 7 985 000 грн., що еквівалентно 1 000 000 дол. США.

Заявою від 19 квітня 2012 позичальник підтвердив отримання коштів від позикодавця у вказаному розмірі.

Згодом, а саме 08.07.2016 між громадянином України ОСОБА_7 (як цедентом) та товариством з обмеженою відповідальністю "Альмагеста" (як цесіонарієм) укладено договір про відступлення права вимоги, за умовами якого до цесіонарія перейшло право вимагати від боржника виконання грошових зобов'язань у розмірі, що становить еквівалент 1 000 000 дол. США., а також виконання інших зобов'язань, що передбачені умовами договору позики від 19.04.2012.

На вказаному договорі міститься відмітка про те, що ОСОБА_4 повідомлений про укладення вказаного договору.

Між товариством з обмеженою відповідальністю "Альмагеста" (іпотекодержатель) та товариством з обмеженою відповідальністю "МТС" (іпотекодавець) 15.08.2016 укладено договір іпотеки, згідно умов якого іпотекодавець з метою забезпечення виконання позичальником основного зобов'язання (договору позики від 19.04.2012) передає, а іпотекодержатель приймає в іпотеку належне іпотекодавцю на праві власності нерухоме майно, а саме нерухоме майно цілісного майнового комплексу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач, звертаючись до суду із даним позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки вказував на невиконання позичальником своїх грошових зобов'язань в частині повернення коштів фінансової допомоги.

Так, з огляду на наявність забезпечення виконання позичальником основного зобов'язання у вигляді іпотеки позивач просив суд звернути стягнення на її предмет.

В ході розгляду даної справи сторони подали до суду заяву про затвердження мирової угоди.

Дослідивши умови мирової угоди, встановивши, що вона підписана уповноваженими представниками сторін, її зміст відповідає вимогам чинного законодавства та стосується предмету позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що вона підлягає затвердженню.

Так, згідно п. 4 затвердженої судом першої інстанції мирової угоди, ТОВ "МТС", як іпотекодавець за Договором іпотеки від 15.08.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойком О.В. та зареєстрованого в реєстрі за №2105 (далі - Договір іпотеки), згідно з яким були забезпечені зобов'язання ОСОБА_4 перед ТОВ "Альмагеста" як іпотекодержателем, враховуючи п. 15 Договору іпотеки, у рахунок погашення заборгованості, визначеної у п. 3 цієї Мирової угоди, передає право власності на предмет іпотеки, а саме, нерухоме майно цілісного майнового комплексу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 10 532,30 кв.м.

Згідно п. 3.19 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" одним із способів вирішення господарського спору є мирова угода сторін, яка може стосуватися лише прав і обов'язків сторін щодо предмета позову (частини перша і третя статті 78 ГПК). Мирова угода підписується особами, уповноваженими представляти сторони в господарському суді (стаття 28 ГПК).

Мирова угода може бути укладена і стосовно певної частини позовних вимог.

Умови мирової угоди мають бути викладені чітко й недвозначно з тим, щоб не виникало неясності і спорів з приводу її змісту під час виконання.

Суддя має роз'яснити сторонам процесуальні наслідки припинення провадження зі справи, зазначивши про це в ухвалі.

В ухвалі про затвердження мирової угоди у резолютивній частині докладно й чітко викладаються її умови і зазначається про припинення провадження у справі (пункт 7 частини першої статті 80 ГПК), а також вирішуються питання, пов'язані з судовими витратами у справі. Затвердження судом мирової угоди з одночасним припиненням провадження у справі є одноактною (нерозривною) процесуальною дією і не може розглядатися як два самостійних акти - окремо щодо затвердження мирової угоди і щодо припинення провадження.

Господарський суд не затверджує мирову угоду, якщо вона не відповідає закону, або за своїм змістом вона є такою, що не може бути виконана у відповідності з її умовами, або якщо така угода остаточно не вирішує спору чи може призвести до виникнення нового спору. Мирова угода не може вирішувати питання про права і обов'язки сторін, які можуть виникнути у майбутньому, а також стосуватися прав і обов'язків інших юридичних чи фізичних осіб, які не беруть участі у справі або, хоча й беруть таку участь, але не є учасниками мирової угоди. Укладення мирової угоди неможливе і в тих випадках, коли ті чи інші відносини однозначно врегульовані законом і не можуть змінюватись волевиявленням сторін.

Апелянт, вважаючи саме себе єдиним власником нерухомого майна, що було передано в іпотеку, а згодом згідно умов затвердженої судом мирової угоди право власності на яке було передано до позивача, звернувся до апеляційного суду зі скаргою.

Як вже було вказано, апелянта було залучено до участі у справі як третю особу без самостійних вимог з огляду на встановлення судом обставин можливості впливу рішення на права та обов'язки вказаної особи, оскільки судом першої інстанції обставини щодо дійсного власника зазначеного майна не досліджувалися.

Так, апелянт зазначає, що його право власності на спірне майно підтверджується договором купівлі - продажу від 07.09.1993 (вказаний договір було додано до апеляційної скарги).

Скаржник зазначає, що вказаний договір було зареєстровано у Київському міському бюро технічної інвентаризації, на підтвердження чого надає Реєстраційне посвідчення від 13.05.1999р.

Крім цього, апелянт вказує, що Закрите акціонерне товариство "Виробничо-торговельна фірма "Укрторгсервіс" є єдиним правонаступником Орендної виробничо-торговельної фірми "Укрторгсервіс", яка була реорганізована у 1994 році в Акціонерне товариство закритого типу "Виробничо-торговельна фірма "Укрторгсервіс", яке в свою чергу в 2005 році реорганізовано вже у Закрите акціонерне товариство "Виробничо-торговельна фірма "Укрторгсервіс".

На підтвердження вказаних обставин апелянтом надано відповідні статутні документи.

За доводами апелянта ним ніколи не відчужувалося та не передавалося в іпотеку вказане нерухоме майно, а протягом всього часу починаючи із дати придбання у власність (1993 рік) воно використовувалося у власній господарській діяльності. Відповідно, як вказує третя особа, весь час вона відображала майно на своєму балансі, проводило амортизацію, здійснювала ремонт, сплачувала земельний податок.

Так, апелянтом надано податкову звітність з відображенням спірного майнового комплексу.

Крім цього, апелянт зазначає, що право власності на спірне майно також підтверджується п. 9 Рішення Київської міської ради від 19.12.2002 №171/331 "Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею", яким було затверджено проект відведення земельної ділянки Акціонерному товариству закритого типу "Виробничо-торговельна фірма "Укрторгсервіс" для експлуатації та обслуговування складських приміщень на АДРЕСА_1.

Враховуючи вказані обставини, апелянт вважає, що відповідач не є законним власником спірного майна та відповідно не мав законних підстав для передачі його в іпотеку та подальшого відчуження.

Відповідач в свою чергу в засідання суду апеляційної інстанції жодного разу не прибув, витребуваних судом доказів не надав. Так само від відповідача жодних заперечень на викладені у скарзі обставини до суду не надходило.

При цьому, судом апеляційної інстанції було двічі витребувано від відповідача:

- інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна станом на день укладення договору іпотеки від 15.08.2016р. та на день затвердження мирової угоди судом першої інстанції у даній справі;

- пояснення щодо знаходження в спірному приміщені апелянта з наданням доказів правових підстав користування (за наявності);

- договір купівлі - продажу від 23.06.1999р. (правовстановлюючі документи на спірне приміщення).

Відповідачем апеляційному суду доказів на підтвердження обставин належності йому на праві власності спірного майна (станом на день укладення договору іпотеки від 15.08.2016р. та на день затвердження мирової угоди судом першої інстанції у даній справі) надано не було.

При цьому, згідно з п. 4 договору іпотеки право власності іпотекодавця на предмет іпотеки виникло на підставі договору купівлі - продажу від 23.06.1999р. та Акту прийому - передачі від 23.06.1999р., укладених між іпотекодавцем та Організацією орендарів Виробничо-торговельної фірми "Укрторгсервіс".

Як вже вказувалося, відповідач витребуваний судом договір не надав.

В свою чергу, апелянт вказує, що вказана Організація орендарів Виробничо-торговельної фірми "Укрторгсервіс" ніколи не існувала як окрема, самостійна юридична особа та не могла виступати продавцем спірного цілісного майнового комплексу.

Крім того, апелянт вказує, що згідно листа прокуратури міста Києва від 21.09.2017, в ході проведення досудового розслідування допитана в якості свідка колишній директор ЗАТ "ВТФ "Укрторгсервіс" ОСОБА_9 (яка значиться підписантом в договорі купівлі - продажу від 23.06.1999р.) зазначила, що жодної документації щодо продажу цілісного майнового комплексу не підписувала та крім того для цього їй необхідно було рішення загальних зборів та правління, які ніколи не розглядалися. Вказані покази ОСОБА_9 також підтвердив в своїх показах колишній заступник генерального директора ОСОБА_10

Як вже було вказано, господарський суд не затверджує мирову угоду, якщо така угода може призвести до виникнення нового спору чи стосуватися прав інших осіб.

У даному випадку, апелянт оспорює наявність у відповідача права власності на майно, яке було передано в іпотеку та в подальшому у власність позивачу.

Отже, фактично, на сьогодні існує спір про право власності.

Також, в контексті наявності спору щодо права власності слід зазначити, що відповідно до ухвали слідчого судді Дніпровського районного суду за результатами розгляду клопотання прокурора про арешт майна в межах досудового розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР №0011861 від 25.08.2017, було накладено арешт на Цілісний майновий комплекс, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 із забороною його відчуження та розпорядження ним.

При цьому, без з'ясування доводів апелянта, якими він оспорює правомірність набуття відповідачем права власності на майно та відповідно перехід такого права до позивача на підставі мирової угоди, затвердження такої мирової угоди судом є передчасним, оскільки фактично мирова може стосуватися прав і обов'язків апелянта, який не є учасником мирової угоди, а також враховуючи, що фактично внаслідок укладення такої мирової угоди виник спір щодо права власності на майно, що в свою чергу виключає затвердження мирової угоди на даному етапі (без з'ясування усіх наведених обставин справи в їх сукупності).

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов необґрунтованих висновків про наявність на даний час підстав для затвердження мирової угоди та відповідно припинення провадження у справі.

Таким чином, оскаржувана ухвала не може бути визнана законною та обґрунтованою.

Частиною 7 ст. 106 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у випадках скасування апеляційною інстанцією ухвал про відмову у прийнятті позовної заяви або заяви про порушення справи про банкрутство, про повернення позовної заяви або заяви про порушення справи про банкрутство, зупинення провадження у справі, припинення провадження у справі, про залишення позову без розгляду або залишення заяви у провадженні справи про банкрутство без розгляду справа передається на розгляд місцевого господарського суду.

Тому, ухвала господарського суду першої інстанції підлягає скасуванню та відповідно справа №910/18684/16 направленню для подальшого розгляду до господарського суду.

Пунктом 10 ч. 2 ст. 105 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у постанові в разі скасування чи зміни рішення повинно бути зазначено, зокрема, про новий розподіл судових витрат.

Відповідно до п. 4.8 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу місцевого господарського суду з числа зазначених у частині сьомій статті 106 ГПК або судом касаційної інстанції скасовано ухвалу з числа зазначених у частині четвертій статті 111-13 ГПК з передачею справи на розгляд суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов'язаного з розглядом відповідних апеляційної та/або касаційної скарг, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи, згідно із загальними правилами статті 49 Господарського процесуального кодексу України.

Отже, під час розподілу судових витрат після розгляду даної справи по суті суд першої інстанції повинен вирішити питання щодо розподілу судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги з урахуванням вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-106 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Закритого акціонерного товариства "Виробничо-торговельна фірма "Укрторгсервіс" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 14.12.2016 у справі №910/18684/16 задовольнити.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 14.12.2016 у справі №910/18684/16 скасувати.

3. Справу №910/18684/16 передати на розгляд до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Руденко

Л.Г. Смірнова