РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.10.2017Справа №910/11756/17

За позовомДепартаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради
доГромадської організації "Товариство сприяння збройним силам України та військово-морському флоту "Цивільний корпус "Азов"
простягнення 165510,86 грн.
Суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача Луговський О.С. - представник за довіреністю № 11-06 від 18.01.17
від відповідача Вербінець Е.А. - представник за довіреністю № 26-07/2017-003д від 26.07.17

В судовому засіданні 04.10.2017 в порядку ст. 85 ГПК України було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Департамент організаційного забезпечення Черкаської міської ради звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Громадської організації "Товариство сприяння збройним силам України та військово-морському флоту "Цивільний корпус "Азов" про стягнення 165510,86 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем в період з січня 2016 року по березень 2017 року не виконувались зобов'язання щодо оплати комунальних послуг (витрат за теплову енергію, витрат за водопостачання та водовідведення, витрат за вивезення, знешкодження та захоронення ТВП, витрат з охорони, витрат т/о системи пожарної сигналізації, витрат т/о електрогосподарства, витрат з прибирання зовнішньої прилеглої території), внаслідок чого у останнього утворилась заборгованість перед позивачем у розмірі 165 510,86 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.07.2017 порушено провадження у справі № 910/11756/17 за вказаною позовною заявою та призначено розгляд справи в судовому засіданні 06.09.2017.

04.09.2017 через загальний відділ діловодства господарського суду надійшов письмовий відзив відповідача, у якому останній проти позову заперечує та вважає його безпідставним та необґрунтованим. Так, у відзиві відповідач зазначає, що відповідно до актів від 29.04.2016 та 29.08.2017 складених у присутності представників сторін було встановлено, що система водопостачання та водовідведення в орендованому приміщенні взагалі відсутня, а тому дані послуги відповідачу не надавались. Щодо відшкодування витрат за надані послуги з теплопостачання відповідач повідомляє, що у позовній заяві позивачем не надана методика розрахунку відшкодування витрат з теплопостачання у орендованому приміщенні, яке не містить інженерних систем обігріву приміщення (батарей) та лічильнику обліку тепла, а також не надані акти виконаних робіт/наданих послуг та рахунки про сплату. Крім того, відповідач не погоджується із розрахунком витрат на послуги з охорони, які надавались за 2016 рік, оскільки останні є необґрунтовано завищенні в порівнянні з розрахунком, який був проведений за січень-березень 2017 року. При цьому, з огляду на зазначене, відповідача не ухиляється від відшкодування комунальних послуг, але вимагає надання реальних розрахунків за фактично надані та отриманні комунальні послуги.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.09.2017 суд відклав розгляд справи на 20.09.2017 та витребував у позивача додаткові докази по справі.

11.09.2017 через канцелярію суду від позивач надійшли копії договорів на водовідведення, вивезення та захоронення твердих побутових відходів, купівлі-продажу теплової енергії за державні кошти, на технічне обслуговування автоматичної пожежної сигналізації, про надання послуг.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.09.2017 за клопотаннями позивача було продовжено строк вирішення спору на 15 днів та оголошено перерву в судовому засіданні до 04.10.2017.

У судове засідання, призначене на 04.10.2017, з'явились представники сторін.

Представник позивача підтримав позовні вимоги та надав усні пояснення по суті спору.

Представник відповідача надав усні пояснення по справі та заперечив щодо задоволення позовних вимог.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

16 листопада 2015 року між Департаментом організаційного забезпечення Черкаської міської ради (надалі - позивач) та Громадською організацією "Товариство сприяння збройним силам України та військово-морському флоту "Цивільний корпус "Азов" (надалі- відповідач) було укладено договір оренди об'єкта нерухомості № 1942 (надалі - договір), відповідно до умов якого сторони передбачили, що у порядку та на умовах, визначених договором, орендодавець зобов'язується передати орендареві, а орендар зобов'язується прийняти у строкове платне користування нежитлове приміщення, що належить до міської комунальної власності на підставі договору дарування зареєстрованого в реєстрі за № 2-3772 від 25.11.2011 та витягу про державну реєстрацію прав № 33256877 від 22.02.2012, реєстраційний номер 5319159 (п. 1.1. договору).

Предметом даного договору є нежитлове приміщення на другому поверсі нежитлової будівлі виробничого корпусу літ. И-4 площею 490,56 кв.м. по вул. Благовісна, 170 у м. Черкаси (п. 1.2.1. договору).

Відповідно до п. 5.6. договору орендар сплачує плату за фактично отримані комунальні послуги (водопостачання, каналізація, газ, теплова енергія і т.п.) та електропостачання, а також сплачує вартість послуг по технічному обслуговуванню інженерного обладнання департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради відповідно до окремого договору.

Згідно п. 4.1. договору сторони встановили, що договір оренди укладено на термін з 16 листопада 2015 року по 31.10.2018 року.

За твердженням позивача, 23.03.2017 на адресу голови громадської організації «Товариство Сприяння Збройним Силам України та Військово - Морському Флоту «Цивільний корпус» «АЗОВ» було направлено лист - претензія з пропозицією підписати два примірника проекту договору на відшкодування витрат з утримання приміщень № 9 від 23.03.2017, розташованих за адресою: м. Черкаси, вул. Благовісна, 170. Проте, станом на момент звернення з позовом до суду, ні договору, ні протоколу розбіжностей до договору від відповідача не надходило.

Спір у справі виник у зв'язку з неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем зобов'язань з оплати фактично отриманих комунальних послуг на загальну суму 165 510,86 грн., а саме:

З січня по грудень 2016 року

- витрати за теплову енергію - 39 798,83 грн.;

- витрати за водопостачання та водовідведення - 249,25 грн.;

- витрати за вивезення, знешкодження та захоронення ТВП - 1372,50 грн.;

- витрати з охорони - 83 688,24 грн.;

- витрати т/о системи протипожежної сигналізації - 388,16 грн.;

- витрати т/о електрогосподарства 986,58 грн.;

- витрати з прибирання зовнішньої прилеглої території - 14267,08 грн.

З січня по березень 2017 року

- витрати за теплову енергію - 21 410,77 грн.;

- витрати за вивезення, знешкодження та захоронення ТВП - 107,42 грн.;

- витрати з охорони - 2701,08 грн.;

- витрати з прибирання зовнішньої прилеглої території - 540,95 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Хоч у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 20.04.2016 р. у справі № 221/515/15-а та від 05.10.2016 р. у справі №753/2526/16-ц.

Як вказує позивач, у період з січня 2016 року по березень 2017 року відповідачем були спожиті комунальні послуги (теплопостачання, водопостачання та водовідведення, вивезення, знешкодження та захоронення ТВП, охорони, т/о системи пожарної сигналізації, т/о електрогосподарства, з прибирання зовнішньої прилеглої території) на загальну суму 165 510,86 грн., проте, не оплачені у встановленому законодавством України порядку позивачу, як виконавцю таких послуг.

За змістом ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Судом встановлено, що на підтвердження факту надання відповідачу комунальних послуг у вказаний період позивачем було надано до суду лише рахунки на оплату № 07 та № 16 від 20.04.2017 на загальну суму 165 510,86 грн.

В той же час суд відзначає, що матеріали справи не містять, а позивачем не надано належних доказів надання відповідачу комунальних послуг на заявлену до стягнення суму та понесених позивачем витрат у зв'язку з їх наданням з огляду на наступне.

Відповідно до положень статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою. У платіжному документі мають бути передбачені графи для зазначення поточних та попередніх показань засобів обліку споживання комунальних послуг, різниці цих показань або затверджених норм, ціни/тарифу на даний вид комунальних послуг і суми, яка належить до сплати за надану послугу.

Пунктом 20 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 р. №630 передбачено, що плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. У платіжному документі передбачаються графи для зазначення поточних і попередніх показань засобів обліку води, теплової енергії, різниці цих показань або затверджених нормативів (норм) споживання, тарифу на даний вид послуг і суми, яка належить до сплати за надану послугу. Показання будинкових засобів обліку знімаються представником виконавця один раз на місяць у присутності постачальника та представника споживачів. Показання квартирних засобів обліку знімаються споживачем щомісяця (п.14 вказаних вище Правил).

Всупереч приписам вказаних Правил, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту зняття ним показань засобів обліку води, теплової енергії з лічильників для встановлення кількості спожитих відповідачем ресурсів.

Більш того, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту направлення ним на адресу відповідача рахунків для оплати наданих послуг у спірний період з метою проведення відповідних оплат спожитих послуг за відсутності укладеного між сторонами договору.

Долучені до матеріалів справи рахунки на оплату наданих відповідачу послуг за період з січня 2016 року по березень 2017 року № 07 та № 16 були виставленні позивачем лише станом на 20 квітня 2017 року, при цьому належних доказів направлення їх на адресу відповідача матеріали справи не містять.

Також суд звертає увагу, що ухвалами суду у позивача неодноразово витребовувались докази понесених витрат щодо надання відповідачеві житлово-комунальних послуг в період з січня 2016 по березень 2017 року, а також за клопотанням позивача продовжувався строк вирішення спору та відкладався розгляд справи для надання останнім додаткових доказів по справі.

Проте, станом на момент вирішення спору, позивачем не було надано суду жодних доказів, які б свідчили про надання останнім відповідачу комунальних послуг чи понесених витрат на загальну суму 165 510,86 грн.

Позивачем було подано до суду лише укладені між ним та обслуговуючими організаціями копії договорів на водовідведення, вивезення та захоронення твердих побутових відходів, купівлі-продажу теплової енергії за державні кошти, договорів на технічне обслуговування автоматичної пожежної сигналізації та надання послуг на майновий комплекс, що розташований за адресою: м. Черкаси, вул. Б. Вишневецького, 36. (окрім договорів водопостачання, з яких взагалі не вбачається за якою саме адресою надавались послуги Водоканалу).

Разом з тим судом прийнято до уваги, що відповідачу у вказаному майновому комплексі було передано в оренду лише корпус літ. И-4, загальною площею 490,56 кв.м., у якому відповідно до складених та підписаних за участю представника позивача Актах обстеження від 29.04.2016 року та від 29.08.2017 року було встановлено наступне.

Так, у Акті від 29.04.2016 року комісією було встановлено, що на другому поверсі вищезазначеного нежитлового приміщення наявні електропостачання та теплопостачання, при цьому система водопостачання, водовідведення та протипожежної сигналізації відсутня.

При повторному обстеженні приміщення (Акт від 29.08.2017) було виявлено, зокрема, що опалення приміщення здійснюється за допомогою труби теплопостачання, що проходять вздовж трьох стін, батареї опалення відсутні. Електропостачання на момент складання акту в приміщенні відсутнє, системи водопостачання та водовідведення відсутні. Лічильники води та опалення встановлені на весь майновий комплекс.

Доказів на спростування вказаних обставин суду не надано.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

При цьому, під порушенням права слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Згідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

У відповідності до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

З огляду на викладене, суд вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставини на які він посилався, як на підставу своїх вимог, та на спростування заперечень відповідача проти позову, у зв'язку з чим на підставі встановлених під час розгляду справи обставин, суд вважає заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача 165 510,86 грн. не обґрунтованими.

Відповідно до ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 05.10.2017.

Суддя Пукшин Л.Г.