РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.10.2017Справа №910/13884/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Київщина-Капітал"

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтеграл-П",

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвест"

про визнання недійсним договору

Суддя Щербаков С.О.

Представники:

від позивача: Шиганська Н.В.;

від відповідача-1: Поліщук Р.М.;

від відповідача-2: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Київщина-Капітал" (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтеграл-П" (далі-відповідач 1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвест" (далі-відповідач 2) про визнання недійсним з моменту укладення договору купівлі-продажу права вимоги підприємства-банкрута № 13/08-08 від 12.08.2014, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвест", в особі ліквідатора - арбітражного керуючого Бойка А.І. та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтеграл-П".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на думку позивача, договір купівлі-продажу права вимоги підприємства-банкрута № 13/08-08 від 12.08.2014 за своєю правовою природою є договором факторингу, проте Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтеграл-П" не є фінансовою установою у розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», яка може надавати фінансові послуги у формі факторингу, а тому, за твердженням позивача, наявні підстави для визнання даного правочину недійсним, оскільки сторонами не недодержано в момент вчинення правочину вимог, встановлених ст. 203 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.08.2017 порушено провадження у даній справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 14.09.2017 за участю представників сторін.

28.08.2017 через відділ автоматизованого документообігу суду Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтеграл-П" подало клопотання про припинення провадження у справі, в якому зазначає, що позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Київщина-Капітал" про визнання недійсним договору повинна була розглядатися в межах справи № Б24/042-11/3 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвест" , а не в окремому позовну провадженні, а тому, на думку відповідача-1, на підставі ст.. 80 ГПК України провадження у даній справи підлягає припиненню.

30.08.2017 представник позивача через відділ автоматизованого документообігу суду подав письмові пояснення, в яких зокрема зазначає, що оспорюваний правочин укладений відповідачем-1 з порушенням вимог Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а тому останній не має права на отримання плати за договором.

Також, 30.08.2017 представник позивача подав клопотання про витребування доказів, в якому просить суд витребувати у відповідача-1 - Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтеграл-П" оригінали для огляду у судовому засіданні та належним чином засвідчені копії для залучення до матеріалів справи наступних документів: заяви ТОВ "Інтеграл-П" № 5 від 09.12.2014, договору № 13/08-08 купівлі-продажу права вимоги підприємства-банкрута від 12.08.2017, акту приймання-передачі права вимоги від 15.08.2014, платіжного доручення № 62 від 15.08.2014 та протоколу проведення аукціону № 13 від 08.08.2014 з продажу майна ТОВ "Регіон-Інвест".

01.09.2017 через відділ автоматизованого документообігу суд представник відповідача -1 подав документи на виконання вимог ухвали суду від 19.08.2017.

08.09.2017 представник відповідача-1 через відділ автоматизованого документообігу суду подав додаткові пояснення до клопотання про припинення провадження у справі.

14.09.2017 через відділ автоматизованого документообігу суду представник позивача подав заперечення проти відзиву на позовну заяву.

Також, 14.09.2017 представник позивача подав клопотання про технічну фіксацію судового процесу, в якому просить суд здійснювати розгляд даної справи з фіксуванням судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Крім того, 14.09.2017 представник позивача подав заперечення на клопотання про припинення провадження у справі, в якому зазначає, що ліквідація Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвест" не є підставою для припинення провадження у справі, оскільки дана справа стосується виключно розгляду питання щодо підстав для укладення договору купівлі-продажу права вимоги з боку Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтеграл-П", яке не ліквідовано.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.09.2017 клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Київщина-Капітал" про витребування доказів задоволено частково, зокрема витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтеграл-П" належним чином засвідчені копії заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтеграл-П" № 5 від 09.12.2014, акту приймання-передачі права вимоги від 15.08.2014, платіжного доручення № 62 від 15.08.2014 та протоколу проведення аукціону № 13 від 08.08.2014 з продажу майна ТОВ "Регіон-Інвест" для долучення до матеріалів справи та оригінал для огляду у судовому засіданні, розгляд справи відкладено та призначено судове засідання на 05.10.2017.

29.09.2017 через відділ автоматизованого документообігу суду представник відповідача-1 подав витребувані ухвалою суду від 14.09.2017 документи.

У даному судовому засіданні представник відповідача-1 підтримав подане клопотання про припинення провадження у справі.

Представник позивача заперечив проти задоволення даного клопотання.

Розглянувши подане клопотання про припинення провадження у справі суд відзначає наступне.

В обґрунтування поданого клопотання відповідач-1 посилається на приписи ч. 8 ст. 44 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" згідно якої спори, які виникають при проведенні та виконанні результатів аукціонів, у тому числі про визнання недійсними договорів купівлі-продажу майна, розглядаються в межах провадження у справі про банкрутство. Тож, на думку відповідача-1, позовна заява ТОВ "Фінансова компанія "Київщина-Капітал" мала розглядатися в межах справи № Б24/042-11/3 про банкрутство TOB "Регіон-Інвест", а тому провадження у справі 910/13762/17 підлягає припиненню на підставі п. 6 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Так, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено діяльність суб'єкта господарювання, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Припинення провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв'язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов'язує неможливість судового розгляду справи (п. 4.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Господарського суду Київської області від 07.10.2014 у справі № Б24/042-11/3 ліквідовано юридичну особу - Товариство з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвест", провадження у справі № Б24/042-11/3 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвест" - припинено.

Разом з тим, на думку суду, Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» не обмежує право особи на звернення до суду в загальному порядку з метою відновлення порушеного права, після припинення провадження у справі про банкрутство юридичної особи.

При цьому суд звертає увагу, що вимога Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Київщина-Капітал" про визнання недійсним договору є вимогою немайнового характеру, яка може бути заявлена в загальному порядку після затвердження ліквідаційного балансу та визнання юридичної особи банкрутом, у зв'язку з чим суд відмовляє у задоволенні клопотання про припинення провадження у справі.

Також у даному судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 05.10.2017 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Господарського суду Київської області перебуває справа №911/2311/13 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕГІОН-ІНВЕСТ» про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «Перша українська індустріально-інвестиційна компанія».

Ухвалами Господарського суду Київської області від 27.09.2013 розгляд кредиторських заяв ТОВ «Регіон-Інвест», ПАТ «Акціонерний комерційний банк «Київ», Київського міського центру зайнятості,ТОВ «Міжнародна лізингова компанія», ТОВ «Інвестінтер», ТОВ «Капіталоінвест», ТОВ «Фінансова компанія «Київщина-Капітал» призначено на 24.10.2013.

З матеріалів справи вбачається, що за результатами аукціону з продажу дебіторської заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю «Перша українська Індустріально-Інвестиційна Компанія» (лот № 13) на загальну суму 27 601 842, 00 грн., що виникла на підставі ухвали Господарського суду Київської області від 11.07.2013 у справі № 911/2311/13, визнано переможцем аукціону - Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтеграл-П" із запропонованою ціною 1 725, 16 грн., що підтверджується протоколом № 13 про проведення другого повторного аукціону з продажу майна ТОВ «Регіон-Інвест», затвердженого 08.08.2014.

12.08.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвест", в особі ліквідатора - арбітражного керуючого Бойко А.І. (Свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) № 879, виданого Міністерством юстиції України 17.04.2013, призначеного Постановою Господарського суду Київської області від 22.04.2013 у справі № Б24/042-11/3 (далі - продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтеграл-П" (далі - покупець) укладено договір № 13/08-08 купівлі-продажу права вимоги підприємства-банкрута, умовами якого передбачено, що на підставі протоколу проведення аукціону № 13 від 08.08.2014, продавець зобов'язується передати покупцеві право вимоги боржника (дебіторська заборгованість) до ТОВ «Перша українська Індустріально-Інвестиційна Компанія» на загальну суму 27 601 842, 00 грн., що виникла на підставі рішення Господарського суду Київської області від 30.08.2011 у справі № 23/090-11 та ухвали Господарського суду Київської області від 11.07.2013 у справі № 911/2311/13.

Відповідно до п. 2.1. договору, передача права вимоги продавцем і прийняття його покупцем здійснюється після повної оплати вартості права вимоги, та оформлюється актом приймання-передачі, що підписується сторонами.

Згідно п. 3.1. договору, на підставі протоколу аукціону з продажу майна банкрута № 13 від 08.08.2014 продаж права вимоги вчиняється за 1 725, 12 грн., без ПДВ.

Гарантійний внесок у сумі 172, 51 грн., сплачений покупцем, зараховується до ціни продажу права вимоги (п. 3.2. договору).

Пунктом 3.3. договору встановлено, що покупець зобов'язаний перерахувати на поточний рахунок продавця, вказаний у цьому договорі, грошові кошти у сумі 1 552, 61 грн., у повному обсязі протягом 5 (п'яти) днів з моменту підписання даного договору.

Даний договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання (п. 7.1. договору).

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору № 13/08-08 купівлі-продажу права вимоги підприємства-банкрута від 12.08.2014 Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтеграл-П" було перераховано на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвест" 1 552, 61 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 62 від 15.08.2014.

15.08.2014 Товариством з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвест", в особі ліквідатора - арбітражного керуючого Бойко А.І. (Свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) № 879, виданого Міністерством юстиції України 17.04.2013, призначеного Постановою Господарського суду Київської області від 22.04.2013 у справі № Б24/042-11/3 (далі - продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтеграл-П" (далі - покупець) складено та підписано акт приймання передачі права вимоги, яким встановлено, що відповідно до п. 3.3.договору № 13/08-08 купівлі-продажу права вимоги підприємства-банкрута від 12.08.2014 покупець здійснив оплату за право вимоги в повному обсязі та у встановлений строк.

Відповідно до п. 2.1. договору, продавець передає покупцю право вимоги боржника (продавця) (дебіторська заборгованість) на загальну суму 27 601 842, 00 грн. до ТОВ «Перша українська Індустріально-Інвестиційна Компанія» на загальну суму 27 601 842, 00 грн, що виникла на підставі рішення Господарського суду Київської обасті від 30.08.2011 у справі № 23/090-11 та ухвали Господарського суду Київської області від 11.07.2013 у справі № 911/2311/13 (п. 2 акту).

Згідно п. 2.2. договору з моменту підписання даного акту приймання-передачі до покупця переходить право вимоги боржника (продавця), зазначене в п. 1.1. договору (п. 3 акту).

Так, ухвалою Господарського суду Київської області від 07.10.2014 у справі № Б24/042-11/3 затверджено звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвест" станом на 07.10.2014, ліквідовано юридичну особу - Товариство з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвест", провадження у справі № Б24/042-11/3 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвест" - припинено, про що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, внесено запис про державну реєстрацію припинення юридичної особи TOB "Регіон-Інвест", дата запису: 28.10.2014; номер запису: 4004735.

В той же час, як зазначає позивач ухвалою Господарського суду Київської області від 23.07.2015 у справі № 911/2311/13 визнано вимоги кредиторів боржника Товариства з обмеженою відповідальністю «Перша Українська індустріально-інвестиційна компанія» в сумі 61 506 972, 31 грн. та затверджено реєстр вимог кредиторів до якого включено вимоги, зокрема ТОВ «Інтеграл-П» у сумі 27 601 842, 00 грн (четверта черга) та ТОВ «ФК «Київщина-Капітал» у сумі 1 147, 00 грн (перша черга).

Отже, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Київщина-Капітал" зазначає, що спірний договір № 13/08-08 купівлі-продажу права вимоги підприємства-банкрута від 12.08.2014 за своєю правовою природою є договором факторингу, проте відповідач не є фінансовою установою у розумінні Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", яка може надавати фінансові послуги у формі факторингу, а тому просить суд визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу права вимоги підприємства-банкрута № 13/08-08 від 12.08.2014, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвест", в особі ліквідатора - арбітражного керуючого Бойка А.І. та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтеграл-П".

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 та ч. 4 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

В силу положень ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Приписами ст. 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом п.2.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Одночасно, за змістом п.2.5.2 вказаної Постанови Пленуму Вищого господарського суду України необхідно з урахуванням приписів ст.215 Цивільного кодексу України та ст.207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, ч.1 ст.220, ч.2 ст.228 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.207 Господарського кодексу України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора.

Такої саме позиції дотримується Вищий господарський суд України і у п.18 Інформаційного листа №01-8/211 від 07.04.2008р. "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України", за змістом якого вимога про визнання недійсним правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Цивільний кодекс України не дає визначення поняття "заінтересована особа". Тому коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України).

Аналогічні положення містяться і в статті 180 Господарського кодексу України.

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Отже, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Як встановлено судом вище, 12.08.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвест", в особі ліквідатора - арбітражного керуючого Бойко А.І. (Свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) № 879, виданого Міністерством юстиції України 17.04.2013, призначеного Постановою Господарського суду Київської області від 22.04.2013 у справі № Б24/042-11/3 (далі - продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтеграл-П" (далі - покупець) укладено договір № 13/08-08 купівлі-продажу права вимоги підприємства-банкрута, умовами якого передбачено, що на підставі протоколу проведення аукціону № 13 від 08.08.2014, продавець зобов'язується передати покупцеві право вимоги боржника (дебіторська заборгованість) до ТОВ «Перша українська Індустріально-Інвестиційна Компанія» на загальну суму 27 601 842, 00 грн., що виникла на підставі рішення Господарського суду Київської обасті від 30.08.2011 у справі № 23/090-11 та ухвали Господарського суду Київської області від 11.07.2013 у справі № 911/2311/13.

15.08.2017 Товариством з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвест", в особі ліквідатора - арбітражного керуючого Бойко А.І. (Свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) № 879, виданого Міністерством юстиції України 17.04.2013, призначеного Постановою Господарського суду Київської області від 22.04.2013 у справі № Б24/042-11/3 (далі - продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтеграл-П" (далі - покупець) складено та підписано акт приймання передачі права вимоги.

Згідно зі ст. 49 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" продаж майна боржника в провадженні у справі про банкрутство здійснюється в порядку, встановленому цим Законом, шляхом проведення торгів у формі аукціону, за винятком майна, продаж якого відповідно до законодавства України здійснюється шляхом проведення закритих торгів.

Відповідно до ст. 50 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", продаж майна на аукціоні оформлюється договором купівлі-продажу, який укладається власником майна чи замовником аукціону з переможцем торгів.

Як вбачається з матеріалів справи договір укладено за наслідками проведеного 08.08.2014 другого повторного аукціону з продажу майна ТОВ "Регіон-Інвест", переможцем якого визнано Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтеграл-П", про що оформлено протокол № 13.

Відповідно до статей 202, 207 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; зміст правочину може бути зафіксований в одному або кількох документах.

Відповідно до особливостей провадження у справах про банкрутство передбачено укладення правочинів з реалізації майна боржника шляхом проведення публічних торгів, в ході яких здійснюється оформлення протоколу про проведення аукціону (стаття 69 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом"), свідоцтва про придбання нерухомого майна на аукціоні (стаття 75 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом") або договору купівлі-продажу майна з публічних торгів чи на аукціоні (статті 50, 71, 73 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом").

Частиною 3 ст. 55 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" встановлено, що результати аукціону, проведеного з порушенням вимог закону, можуть бути визнані в судовому порядку недійсними. Визнання результатів аукціону недійсними тягне за собою визнання недійсним укладеного з переможцем договору купівлі-продажу.

Підставою для визнання результатів аукціону недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення аукціону, визначених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а саме: правил, які визначають процедуру підготовки, проведення аукціону; правил, які регулюють сам порядок проведення аукціону; правил, які стосуються оформлення кінцевих результатів аукціону. До предмету дослідження, з питань розгляду недійсності результатів аукціону, входять встановлення обставин підготовки до проведення аукціону (інвентаризація та оцінка майна банкрута), дотримання організатором аукціону вимог, які ставляться Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" до його проведення, зокрема, щодо порядку оприлюднення оголошення про проведення аукціону певного змісту, письмового повідомлення про проведення аукціону власника майна, замовника та інших осіб, визначених замовником (статті 58, 59 Закону); допуску до участі в аукціоні (стаття 61 Закону); допуску до місця проведення аукціону (стаття 63 Закону); порядку проведення аукціону (статті 64-68 Закону).

Проте, у матеріалах справи відсутні докази оскарження у судовому порядку протоколу про проведення другого повторного аукціону з продажу майна ТОВ «Регіон-Інвест» від 08.08.2014, як і відсутні докази визнання відповідного протоколу недійсним.

Частиною 7 ст. 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Стаття 627 Цивільного кодексу України встановлює, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як зазначає позивач, спірний договір № 13/08-08 купівлі-продажу права вимоги підприємства-банкрута від 12.08.2014 за своєю правовою природою є договором факторингу, проте відповідач не є фінансовою установою у розумінні Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", яка може надавати фінансові послуги у формі факторингу

Суд відзначає, що відмінності між правовими інститутами купівлі-продажу права вимоги та факторингом (фінансуванням під відступлення права грошової вимоги) полягає у наступному.

Так, відповідно до ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (ст. 1079 ЦК України), тобто має ліцензію НБУ на провадження даної діяльності.

Разом з тим, відповідно до ст. 656 Цивільного кодексу України предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 Цивільного кодексу України).

Під факторингом, як правило, розуміється продаж недокументованої, тобто не закріпленої в цінному папері, дебіторської заборгованості з метою фінансування чи іншої мети.

Положення частини 1 статті 1073 Цивільного кодексу України, охоплює широке коло договорів, які опосередковують перехід права вимоги. Визначення договору фінансування під уступку права грошової вимоги сформульовано так, щоб він охоплював достатньо широке коло відносин, пов'язаних з даним видом фінансових угод. Критерієм для їх об'єднання можна визначити мету отримання фінансування. Передача права вимоги в рамках договору фінансування носить допоміжний характер, а передача відповідної суми грошей основний.

Крім того, таку ж правову позицію висловив Верховний Суд України у своїй постанові від 10.07.2007 у справі 26/347-06-6531, зазначивши, що договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі їй у розпорядження визначеної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатися як плата за надану останнім фінансову послугу.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 06.07.2015р. у справі №6-301цс15.

Суть договору факторингу в першу чергу полягає в наданні фінансових послуг, а не в переході права грошової вимоги. Відповідно до статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", фінансова послуга - це операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. У частині 1 статті 4 цього Закону міститься перелік фінансових послуг, серед яких у пункті 11 зазначається і факторинг. З урахуванням положень статті 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" факторинг визначається як кредитна операція.

Згідно позиції Вищого господарського суду України, викладеної у постанові від 16 лютого 2016 року у справі № 910/17428/15, між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса: вони базуються на заміні кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги). Важливою відмінністю цих двох договорів є те, що при відступленні права вимоги первісний кредитор передає новому кредитору боргові зобов'язання боржника і більше взаємовідносин не має, ані з боржником, ані з новим кредитором щодо перерахування коштів первісному кредитору, тож по суті відбувається купівля-продаж права вимоги боргових зобов'язань. А в договорі факторингу фактор може отримувати кошти і від клієнта, і від боржника, вони розраховуються із фактором, це передбачено ст.1084 ЦК України.

Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу у нормі згаданої статті ЦК України визначено як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов'язання під фінансування.

За наведеним визначенням договору факторингу цей договір спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що останній не містить ознак договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Пунктом 3.1. договору встановлено, на підставі протоколу аукціону з продажу майна банкрута № 13 від 08.08.2014 продаж права вимоги вчиняється за 1 725, 12 грн., без ПДВ.

Гарантійний внесок у сумі 172, 51 грн., сплачений покупцем, зараховується до ціни продажу права вимоги (п. 3.2. договору).

Пунктом 3.3. договору встановлено, що покупець зобов'язаний перерахувати на поточний рахунок продавця, вказаний у цьому договорі, грошові кошти у сумі 1 552, 61 грн., у повному обсязі протягом 5 (п'яти) днів з моменту підписання даного договору.

Оспорюваний договір не передбачає надання послуг з фінансування під відступлення права грошової вимоги, як і не передбачає отримання відповідачем будь-якої плати за таке відступлення.

Виходячи з наведеного, можна зробити висновок, що укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвест" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтеграл-П" договір не є договором факторингу, оскільки за вказаним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, тому відсутні підстави вважати, що метою укладення спірного договору є отримання прибутку.

При цьому, суд відзначає, що у пункті 2 акту приймання-передачі права вимоги від 15.08.2014 встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвест" передає Товариству з обмеженою відповідальністю "Інтеграл-П" право вимоги боржника (Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвест") (дебіторська заборгованість) на загальну суму 27 601 842, 00 грн. до ТОВ «Перша українська Індустріально-Інвестиційна Компанія» на загальну суму 27 601 842, 00 грн, що виникла на підставі рішення Господарського суду Київської обасті від 30.08.2011 у справі № 23/090-11 та ухвали Господарського суду Київської області від 11.07.2013 у справі № 911/2311/13 (п. 2 акту).

Таким чином, суд відзначає, що оспорюваний правочин є договором купівлі-продажу права вимоги, який регулюється нормами ст.ст. 655, 656 Цивільного кодексу України і не є ані договором факторингу, ані фінансовою послугою.

При цьому, суд відзначає, що чинне законодавство України не містить заборон чи обмежень щодо укладення відповідачем спірного договору.

Між тим, суд звертає увагу, що відповідно до п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. № 9, особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Судом встановлено, що позивач не є стороною договору № 13/08-08 купівлі-продажу права вимоги підприємства-банкрута від 12.08.2014, який укладено між Товариством з обмеженою відповідальністю «Регіон-Інвест» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтеграл-П».

Суд зазначає, що при зверненні до суду з вказаним позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Київщина-Капітал" не довело суду належними засобами доказування, які саме його права та законні інтереси було порушено внаслідок укладення спірного договору. Зокрема, позивачем не доведено належними засобами доказування, що оспорюваний ним договір № 13/08-08 купівлі-продажу права вимоги підприємства-банкрута від 12.08.2014 суперечить закону, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, або що особи, які вчинили ці правочини, не мали на це необхідного обсягу цивільної дієздатності, чи що волевиявлення учасників правочинів не було вільним та не відповідало їх внутрішній волі, або що правочин не було вчинено у формі, встановленій законом, чи що правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Отже, приймаючи до уваги положення ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними, зокрема позивачем не доведено обставин, які б свідчили про те, що оспорюваний правочин вчинений сторонами без наміру створення правових наслідків.

Разом з тим, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність припинення провадження у справі в частині вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвест" з огляду на наступне.

У відповідності до ст. 59 Господарського кодексу України, припинення суб'єкта господарювання здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до ст. 104 Цивільного кодексу України, юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов'язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно ч. 1 ст. 110 Цивільного кодексу України, юридична особа ліквідується, за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, в тому числі у зв'язку із закінченням строку, на який було створено юридичну особу, досягненням мети, для якої її створено, а також в інших випадках, передбачених установчими документами; за рішенням суду про ліквідацію юридичної особи через допущені при її створенні порушення, які не можна усунути, за позовом учасника юридичної особи або відповідного органу державної влади; за рішенням суду про ліквідацію юридичної особи в інших випадках, встановлених законом, - за позовом відповідного органу державної влади.

Частиною 14 ст. 111 Цивільного кодексу України встановлено, що ліквідаційна комісія (ліквідатор) забезпечує подання державному реєстраторові документів, передбачених законом для проведення державної реєстрації припинення юридичної особи в установлений законом строк.

Як встановлено судом вище, ухвалою Господарського суду Київської області від 07.10.2014 у справі № Б24/042-11/3 затверджено звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвест" станом на 07.10.2014, ліквідовано юридичну особу - Товариство з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвест", провадження у справі № Б24/042-11/3 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвест" - припинено.

Відповідно до ч. 2 ст. 104 Цивільного кодексу України, юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

З витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що юридичну особу - Товариство з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвест" - припинено, за судовим рішенням, у зв'язку з визнанням її банкрутом, дата запису - 28.10.2014, номер запису - 4004735.

В силу положень ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено діяльність суб'єкта господарювання, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Таким чином, враховуючи наведене вище, приймаючи до уваги, що юридичну особу - Товариство з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвест" припинено, за судовим рішенням, у зв'язку з визнанням її банкрутом, суд приходить до висновку, що провадження у справі № 910/13884/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Київщина-Капітал" до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтеграл-П" та 2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвест" про визнання недійсним договору, в частині позовних вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвест" підлягає припиненню.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Київщина-Капітал" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтеграл-П" про визнання недійсним з моменту укладення договору купівлі-продажу права вимоги підприємства-банкрута № 13/08-08 від 12.08.2014, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвест", в особі ліквідатора - арбітражного керуючого Бойка А.І. та Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтеграл-П" не підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 80, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва.

В И Р І Ш И В:

1. Провадження у справі № 910/13884/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Київщина-Капітал" до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтеграл-П" та 2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвест" про визнання недійсним договору, в частині позовних вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю "Регіон-Інвест" - припинити

2. У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено: 10.10.2017

Суддя Щербаков С.О.