КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" жовтня 2017 р. Справа№ 927/532/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Управління соціального захисту населення Чернігівської районної державної адміністрації

на рішення Господарського суду Чернігівської області від 07.08.2017

у справі № 927/532/17 (суддя: Мурашко І.Г.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Укртелеком»,

в особі Чернігівської філії Публічного акціонерного товариства «Укртелеком»

до Управління соціального захисту населення Чернігівської районної державної адміністрації,

про стягнення 216 532,82 грн,

за участю представників:

від позивача: представник Полегенько К.А. (довіреність №1327 від 12.12.2016);

від відповідача: не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Укртелеком» (далі - ПАТ «Укртелеком») в особі Чернігівської філії ПАТ «Укртелеком» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Управління соціального захисту населення Чернігівської районної державної адміністрації (далі - Управління СЗН Чернігівської РДА) про стягнення 216 955,29 грн заборгованості з компенсації вартості телекомунікаційних послуг, наданих пільговим категоріям громадян за період з січня 2016 року по грудень 2016 року.

У ході розгляду справи позивачем було подано та місцевим господарським судом прийнято заяву про зменшення розміру позовних вимог, згідно якої позивач просив стягнути з відповідача заборгованість у сумі 216 532,82 грн.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 07.08.2017 у справі № 927/532/17 позов задоволено в повному обсязі, стягнуто з Управління СЗН Чернігівської РДА на користь ПАТ «Укртелеком» в особі Чернігівської філії ПАТ «Укртелеком» 216 532,82 грн боргу та 3 247,99 грн судового збору, повернуто ПАТ «Укртелеком» з Державного бюджету 6,34 грн сплаченого судового збору.

Не погоджуючись із рішенням суду, Управління СЗН Чернігівської РДА звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.08.2017 зазначену апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 11.10.2017.

Позивач скористався правом, наданим статтею 96 Господарського процесуального кодексу України, надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду Чернігівської області - без змін.

У судове засідання 11.10.2017 відповідач явку свого уповноваженого представника не забезпечив, про день, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

Вислухавши думку представника позивача, враховуючи, що відповідач не повідомив суд про поважність причин нез'явлення до суду апеляційної інстанції та не заявив клопотань про відкладення розгляду справи, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд апеляційної скарги за відсутності вказаної особи.

У судовому засіданні представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечив, вважає рішення законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін.

11.10.2017 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні у справі матеріали та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що в період з 01.01.2016 по 31.12.2016 ПАТ «Укртелеком» в особі Чернігівської філії ПАТ «Укртелеком» було надано телекомунікаційні послуги на пільгових умовах визначеним категоріям громадян, які проживають в Чернігівському районі Чернігівської області, однак, Управління СЗН Чернігівської РДА всупереч вимог законодавства витрати, понесені позивачем внаслідок надання таких послуг, не відшкодувало, у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 216 532,82 грн (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог).

Як під час розгляду справи судом першої інстанції, так і в апеляційній скарзі відповідач наголошував на тому, що стягнення заборгованості за надані телекомунікаційні послуги на пільгових умовах може здійснюватися виключно з органу державної влади, що здійснює виконання Державного бюджету, при цьому, позивачем не обґрунтовано віднесення Управління СЗН Чернігівської РДА до категорії розпорядників бюджетних коштів.

Крім того, відповідач зауважував, що договір про надання телекомунікаційних послуг пільговим категоріям споживачів відповідно до чинного законодавства між сторонами у 2016 році не укладався, акти звірки розрахунків за надані населенню послуги зв'язку, на які надаються пільги, не звірялись та не підписувались.

Також відповідач звертав увагу на те, що відповідно до законодавства видатки на відшкодування вартості послуг, наданих пільговим категоріям громадян, здійснюються з місцевих бюджетів за рахунок коштів, які надходять з Державного бюджету України (субвенцій). Разом з тим, Законом України «Про державний бюджет на 2016 рік» відповідні субвенції передбачені не були, у зв'язку з чим кошти у вигляді субвенцій у спірному періоді до Чернігівського районного бюджету не надходили. А тому, за твердженням відповідача, Управління СЗН Чернігівської РДА не мало права приймати рішення, що призводять до виникнення нових бюджетних зобов'язань місцевих бюджетів, які не забезпечені бюджетними асигнуваннями, без визначення джерел коштів, виділених державою для виконання цих зобов'язань.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з того, що законодавство закріплює реалізацію державних гарантій певним категоріям громадян та є нормами прямої дії, при цьому, безумовний обов'язок оператора телекомунікаційних послуг надавати пільгові послуги зв'язку визначеним категоріям громадян кореспондує безумовний обов'язок держави в особі її органів відшкодувати такі пільги.

Враховуючи приписи п. 3 Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256, суд першої інстанції дійшов висновку, що саме відповідачем має бути компенсована вартість телекомунікаційних послуг, наданих позивачем на пільгових умовах визначеній категорії населення на території Чернігівського району Чернігівської області.

При цьому, місцевий господарський суд зауважив, що відсутність бюджетних коштів передбачених у видатках Державного бюджету України не є підставою для звільнення відповідача (органу, уповноваженому державою здійснювати від її імені повноваження в цих правовідносинах) від відповідальності за порушення зобов'язання.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду, а твердження скаржника вважає безпідставними та такими, що не відповідають встановленим судом обставинам справи, враховуючи наступне.

Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію, закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, визначено Законом України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05.10.2000 № 2017 -ІІІ.

Статтею 19 вказаного Закону встановлено, що виключно Законами України визначаються пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв'язку та критерії їх надання. Державні соціальні гарантії є обов'язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

За приписами ч. 3 ст. 63 Закону України «Про телекомунікації» від 18.11.2003 № 1280-IV та п. 63 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 № 295, телекомунікаційні послуги споживачам, які мають установлені законодавством України пільги з їх оплати, надаються операторами, провайдерами телекомунікацій відповідно до законодавства України.

Рішенням Національної комісії з питань регулювання зв'язку України «Про ведення реєстру операторів, провайдерів телекомунікацій» від 28.09.2006 № 384 ПАТ «Укртелеком» в особі Чернігівської філії ПАТ «Укртелеком» включено до Реєстру операторів, провайдерів телекомунікацій.

Як вбачається з матеріалів справи, ПАТ «Укртелеком» в особі Чернігівської філії ПАТ «Укртелеком» надає телекомунікаційні послуги на пільгових умовах мешканцям Чернігівського району Чернігівської області, які підпадають під дію п.19 ч.1 ст.12, п.10 ч.1 ст.13, п.18 ч.1 ст. 14, п.20 ч.1 ст.15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-XII (далі - Закон № 3551-XII); п. 18 ст. 6-1, п. 10 ст. 6-2, п. 17 ст. 6-3, п. 19 ст. 6-4 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» від 23.03.2000 № 1584-ІІІ (далі - Закон №1584-ІІІ), п. 11ст. 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991№796-XII (далі Закон №796-XII); п. 6 ч.1 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист» від 24.03.1998 №203/98-ВР (далі Закон №203/98-ВР); ч. 5 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ (далі - Закон № 2011-ХІІ) та п. 4 ч. 3 ст. 13 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 № 2402-ІІІ (далі - Закон № 2402-ІІІ).

Загальні засади фінансування витрат пов'язаних з наданням пільг на підставі вищевказаних законів визначено безпосередньо у даних законах.

Так, згідно зі ст. 17 Закону № 3551-XII фінансування витрат, пов'язаних з введенням в дію цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного та місцевого бюджетів.

Частиною 6 статті 6 Закону № 1584 -ІІІ передбачено, що фінансування витрат, пов'язаних з наданням пільг жертвам нацистських переслідувань, здійснюється за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів.

Згідно зі ст. 63 Закону № 796-XII фінансування витрат, пов'язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного і місцевого бюджетів та інших джерел, не заборонених законодавством.

Відповідно до ст. 1 Закону №203/98-ВР реалізація обов'язкових цільових державних і місцевих програм соціального захисту ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції, ветеранів податкової міліції, ветеранів державної пожежної охорони, ветеранів Державної кримінально-виконавчої служби України, ветеранів служби цивільного захисту, ветеранів Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України здійснюється за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів.

Статтею 23 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що фінансове забезпечення витрат, пов'язаних з реалізацією цього закону, здійснюється за рахунок коштів, що передбачаються в Державному бюджеті України на відповідний рік. Пільги, компенсації та гарантії, передбачені цим Законом надаються за рахунок і в межах бюджетних асигнувань на утримання відповідних бюджетних установ.

Отже, як правильно зазначив місцевий господарський суд, вищевказані норми законів закріплюють реалізацію державних гарантій певним категоріям громадян та є нормами прямої дії, при цьому, безумовний обов'язок оператора телекомунікаційних послуг надавати пільгові послуги зв'язку визначеним категоріям громадян кореспондує безумовний обов'язок держави в особі її органів відшкодувати такі пільги.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 174 ГК України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, безпосередньо із закону або іншого нормативно - правового акта, що регулює господарську діяльність.

Зі змісту підпункту б) пункту 4 частини 1 ст. 89 та ч. 5 ст. 102 Бюджетного кодексу України (у редакції чинній у спірному періоді) вбачається, що до видатків місцевих бюджетів належать, в тому числі видатки на відшкодування вартості послуг зв'язку наданих пільговим категоріям громадян, що проводяться за рахунок субвенцій з Державного бюджету України на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256 було затверджено «Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету» (надалі - Порядок № 256), який (в редакції чинній у спірному періоді) визначав відповідно до статті 102 Бюджетного кодексу України механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг та житлових субсидій населенню, в тому числі компенсаційних виплат за пільговий зв'язок.

Пунктом 3 Порядку № 256 визначено, що головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення (далі - головні розпорядники коштів).

При цьому, колегія суддів зазначає, що у Чернігівському районі Чернігівської області таким головним розпорядником є Управління СЗН Чернігівської РДА.

Так, Управління СЗН Чернігівської РДА згідно Положення про управління соціального захисту населення Чернігівської районної державної адміністрації, затвердженого розпорядженням голови райдержадміністрації від 03.05.2017 № 439 (далі - Положення), утворюється головою районної державної адміністрації, входить до її складу і в межах відповідної адміністративно - територіальної одиниці забезпечує виконання покладених на Управління завдань, зокрема, забезпечує реалізацію державної політики на території району з питань соціального захисту населення, що включає призначення та виплату соціальної допомоги, компенсацій та інших соціальних виплат, встановлених законодавством України (пункти 1, 2, підпункт 4 пункту 4 Положення).

Управління відповідно до визначених повноважень виконує такі функції, в тому числі, організовує в межах своєї компетенції роботу щодо надання населенню пільг з оплати послуг зв'язку; проводить електронні звірки інформації з організаціями - надавачами послуг щодо витрат, пов'язаних з наданням пільг окремим категоріям громадян, з відомостями, що містяться в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги; здійснює розрахунки з організаціями - надавачами послуг за надані пільги окремим категоріям громадян та призначені житлові субсидії населенню; забезпечує ведення Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги (ЄДАРП) (пп. 29, 33 п. 5 Положення).

Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256 встановлено, що головні розпорядники коштів місцевих бюджетів здійснюють розрахунки з постачальниками послуг на підставі поданих ними щомісячних звітів щодо послуг, наданих особам, які мають право на відповідні пільги.

У відповідності до пунктів 10-11 Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2003 № 117, підприємства та організації, що надають послуги, щомісяця до 25 числа подають уповноваженому органу на паперових та електронних носіях розрахунки щодо вартості послуг, наданих пільговикам у минулому місяці, згідно з формою «2-пільга». Уповноважений орган, у свою чергу, щомісяця має звірити інформацію, що міститься в реєстрі, з інформацією що надходить від підприємства та організацій, що надають послуги, і у разі виявлення розбіжностей щодо загальної кількості пільговиків або розміру пільг, що надаються конкретному пільговику, не провадити розрахунки, до уточнення цієї інформації.

Враховуючи вищезазначені вимоги законодавства, саме на Управління СЗН Чернігівської РДА покладений обов'язок з компенсації вартості телекомунікаційних послуг, наданих позивачем на пільгових умовах визначеній категорії населення на території Чернігівського району Чернігівської області.

Таким чином, доводи апелянта про те, що вказаний обов'язок покладається на Державну казначейську службу, у зв'язку з чим суд першої інстанції в порушення ст. 24 ГПК України не здійснив заміну первісного відповідача належним відповідачем, відхиляються колегією суддів як необґрунтовані та безпідставні.

Крім того, колегія суддів вважає безпідставними посилання апелянта на відсутність укладеного між сторонами у 2016 році договору, у зв'язку з тим, що чинне законодавство України не передбачає обов'язковості укладення договору про відшкодування витрат за надані послуги зв'язку пільговим категоріям громадян, оскільки зобов'язання сторін у даній справі виникають безпосередньо із Законів України і не залежать від їх бажання.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем належним чином виконувались обов'язки, щодо надання пільговим категоріям громадян Чернігівського району Чернігівської області телекомунікаційних послуг на пільгових умовах у період з 01.01.2016 по 31.12.2016.

Так, позивач у спірному періоді надсилав на адресу відповідача разом із супровідними листами від 07.04.2016 № 11/206, від 11.05.2016 за № 351/11, від 10.06.2016 № 366/11, від 06.07.2016 № 357/11,від 06.07.2016 № 358/11, від 08.08.2016 № 11/509, від 08.09.2016 № 11/628, від 06.10.2016 № 11/720, від 14.11.2016 № 11/826, від 14.12.2016 № 11/885, від 06.01.2017 № 11/911 та разом із претензією від 22.05.2017 № 14-12/228 розрахунки вартості послуг, наданих пільговикам, за формою «2-а пільга»(а.с.12-22, 70-72, 75-76).

Однак, відповідач ухилявся від проведення звірки інформації, що містилась в розрахунках позивача (форма «2-а пільга») та складання актів звіряння розрахунків (форма «3-а пільга»).

На виконання вимог ухвал місцевого господарського суду від 15.06.2017 та 26.06.2017 сторонами проводилась звірка даних, внесених позивачем до форми «2-а пільга» розрахунки щодо вартості послуг наданих пільговикам» по всім пільговим категоріям у період з січня 2016 року по грудень 2016 року із даними Єдиного державного реєстру осіб, які мають право на пільги, що ведеться відповідачем.

Як вбачається з матеріалів справи, за результатами звірки у сторін виявлено розбіжності щодо кола осіб, які мають право на послуги зв'язку на пільгових умовах та відповідно щодо вартості наданих послуг, про що відповідач повідомив позивача за результатами звірки листом від 11.07.2017 № 07/4528 (а.с.139-140).

Враховуючи наявність у відповідача зауважень щодо включення позивачем до переліку пільговиків осіб, які вже померли в спірному періоді або зняті з реєстрації, позивачем, з урахуванням заявленого у позові періоду стягнення, було проведено перерахунок вартості наданих послуг, листом №11/863 від 26.07.2017 надіслано відповідачеві для підписання Акт звіряння розрахунків по компенсації пільг за надані телекомунікаційні послуги за період з 01.01.2016 по 31.12.2016 зі зменшенням заборгованості на суму 422,47 грн та зменшено на вказану суму заявлені позовні вимоги, у зв'язку з чим заявлено до стягнення 216 532,82 грн (а.с.141-147).

Відповідно до вимог статей 509, 526 Цивільного кодексу України, статей 173, 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як встановлено місцевим господарським судом, позивач звертався до відповідача з претензією від 22.05.2017 № 14-12/228 про відшкодування вартості пільгового зв'язку, наданого у спірному періоді визначеним категоріям населення (а.с.70-76).

Однак, відповідач на вказану претензію відповіді не надав та витрати понесені позивачем внаслідок надання послуг на пільгових умовах визначеним категоріям громадян у період з 01.01.2016 по 31.12.2016 на загальну суму 216 532,82 грн, не відшкодував.

Враховуючи те, що позивачем були фактично надані послуги зв'язку на пільгових умовах визначеним категоріям громадян, а також те, що відповідач не відшкодував витрати, понесені позивачем внаслідок надання таких послуг, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що вимоги позивача про стягнення 216 532,82 грн заборгованості з компенсації вартості телекомунікаційних послуг, наданих пільговим категоріям у період з 01.01.2016 по 31.12.2016, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

При цьому, доводи відповідача щодо відсутності бюджетних асигнувань, за рахунок яких останнім мають бути компенсовані витрати позивача, правомірно відхилені судом першої інстанції, оскільки відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України не є підставою для звільнення відповідача (органу, уповноваженому державою здійснювати від її імені повноваження в цих правовідносинах) від відповідальності за порушення зобов'язання.

Відповідно до частини першої статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Частина 2 ст. 218 Господарського кодексу України та ст. 617 Цивільного кодексу України прямо передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення від відповідальності.

За таких обставин, Управління СЗН Чернігівської РДА відповідає за своїми зобов'язаннями, що виникли безпосередньо із закону і така відповідальність не може ставитись в залежність від наявності чи відсутності бюджетних асигнувань.

При цьому, згідно ч. 6 ст. 48 Бюджетного кодексу України, зобов'язання щодо виплати субсидій, допомог, пільг по оплаті за надані послуги та компенсації громадянам з бюджету, на що згідно із Законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються органами Державної казначейської служби України незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень. Зазначена норма є спеціальною по відношенню до загальних положень ч. 1-4 ст. 48 Бюджетного кодексу України.

У відповідності до листа Міністерства фінансів України від 30.06.2011 за № 31-07310-10-24/16584 «Щодо порядку обліку бюджетних зобов'язань» згідно із статтею 48 Бюджетного кодексу України, розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов'язань минулих років, узятих на облік органами Державного казначейства України. Разом з тим, деякі програми, які відносяться до програм соціального захисту населення, є державною гарантією і одержувачу не може бути відмовлено в їх наданні у разі, якщо він має на них право. У цьому випадку проводиться відшкодування витрат за фактично спожиті послуги (нараховані соціальні виплати) в межах встановлених норм (розмірів).

У зв'язку з цим та згідно з ч. 6 ст. 48 Бюджетного кодексу України зобов'язання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг з оплати спожитих житлово - комунальних послуг та послуг зв'язку (в частині абонентської плати за користування квартирним телефоном), компенсацій громадянам з бюджету, на що згідно з законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 12.04.2017 у справі № 927/1039/16.

Згідно зі ст.ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються судом письмовими та речовими доказами, поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь у судовому процесі. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду Чернігівської області від 07.08.2017 у справі № 927/532/17 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга Управління СЗН Чернігівської РДА має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 49 ГПК України покладається на апелянта.

Керуючись статтями 4-3, 32, 33, 43, 49, 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Чернігівської районної державної адміністрації на рішення Господарського суду Чернігівської області від 07.08.2017 у справі № 927/532/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 07.08.2017 у справі № 927/532/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 927/532/17 повернути до Господарського суду Чернігівської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

С.Я. Дикунська