ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

04.10.2017р. Справа № 922/2564/17

Господарський суд Донецької області у складі судді Левшиної Я.О., при секретарі судового засідання Конько В.В, розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовною заявою: Товариства з обмеженою відповідальністю Укрлісексперт, м. Харків

до відповідача: Публічного акціонерного товариства Енергомашспецсталь, Донецька область, м. Краматорськ

про: область про стягнення суми основного боргу у розмірі 123584,19грн., пені в розмірі 6573,22грн., 3% річних в розмірі 4001,94грн., інфляційних нарахувань в розмірі 17218,32грн.

за участю уповноважених представників:

від позивача: ОСОБА_1 за довіреністю від 01.09.2017р.;

від відповідача: не зявився.

Відповідно до вимог ст.ст.4-4, 81 ГПК України судовий розгляд здійснювався з фіксацією у протоколі судового засідання.

У судовому засіданні 04.10.2017р. суд виходив до нарадчої кімнати для прийняття рішення.

СУТЬ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю Укрлісексперт, м. Харків, звернулось до господарського суду Харківської області із позовом до Публічного акціонерного товариства Енергомашспецсталь, м. Краматорськ, Донецька область про стягнення суми основного боргу у розмірі 123584,19грн., пені в розмірі 37757,95грн., 3% річних в розмірі 4001,94грн., інфляційних нарахувань в розмірі 17218,32грн.

Ухвалою від 02.08.2017р. господарський суд Харківської області матеріали справи №922/2564/17 направлено за територіальною підсудністю до господарського суду Донецької області.

Відповідно до довідки про автоматичний розподіл справ між суддями, позовну заяву призначено до розгляду судді Бойко І.А.

Ухвалою від 09.08.2017р. суд порушив провадження у справі, розгляд справи призначено на 06.09.2017р.

Ухвалою від 06.09.2017р. розгляд справи відкладено на 20.09.2017р.

Відповідно до розпорядження №01-02/1050 від 14.09.2017р., у звязку із відставкою судді Бойко І.А., справу передано на розгляд судді Левшиній Я.О.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем грошових зобов'язань за договором поставки №15/51443 від 31.03.2016р. з оплати поставленого товару, внаслідок чого утворилась стягувана заборгованість та виникли підстави для нарахування, пені, 3% річних та інфляційних нарахувань.

Нормативно позивач обґрунтовує свої вимоги, посилаючись на ст.ст. 173, 174, 193, 230, 265 Господарського кодексу України, ст.ст. 525, 526, 533-535, 610, 625, 656, 692 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 5, 12, 54, 55, 57 Господарського процесуального кодексу України.

На підтвердження вказаних обставин позивач надав наступні документи: договір поставки №15/51443 від 31.03.2016р. із протоколом розбіжностей до нього; специфікації №1 від 31.03.2016р., №2 від 31.05.2016р., №3 від 06.10.2016р.; видаткові накладні №189 від 03.05.2016р., №197 від 16.05.2016р., №198 від 21.05.2016р., №208 від 01.06.2016р., №356 від 10.10.2016р.; товарно-транспортні накладні; розрахунок заборгованості; банківську виписку; акт звірки взаєморозрахунків; правоустановчі документи.

Під час розгляду справи позивачем були надані додаткові документи для долучення до матеріалів справи, а саме: акт звіряння взаєморозрахунків; банківські виписки; податкові накладні; заява б/н від 11.09.2017р. про зменшення розміру позовних вимог.

Представник позивача у судове засідання 04.10.2017р. зявився, позовні вимоги підтримав з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог.

Представник відповідача у судове засідання 04.10.2017р. не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом своєчасного надсилання ухвали за адресою місцезнаходження, визначеною за матеріалами справи.

Суд вважає за можливе розглянути спір в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними в справі матеріалами, оскільки їх цілком достатньо для правильної юридичної кваліфікації спірних правовідносин, а неявка відповідача у світлі приписів ст.ст. 4-3, 22, 33, 77 Господарського процесуального кодексу України, не вливає на таку кваліфікацію та не є підставою для відкладання розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представника позивача, суд

ВСТАНОВИВ:

31.05.2016р. між позивачем (постачальник) та відповідачем (покупець) укладений договір поставки №15/51443 (далі договір), згідно п.п. 1.1. якого, в порядку і на умовах, визначених даним договором, постачальник передає у власність покупця, а покупець приймає та оплачує товар (продукцію), загальну кількість, одиницю виміру, ціну за одиницю виміру та загальну ціну, виробник якого визначені сторонами в специфікаціях, що є невідємною частиною даного договору.

Відповідно до п. 2.1 договору, ціна продукції зазначається в специфікаціях, що є невідємною частиною даного договору.

Відповідно до п. 5.2 договору, датою поставки товару вважається дата його передачі покупцю постачальником в установленому в специфікації місці.

За умовами п. 9.3. договору покупець здійснює оплату за поставлену продукцію протягом строку, визначеного в специфікації, від дня отримання оригіналів рахунка на оплату та сертифікату якості, якщо інше не передбачено специфікацією.

В матеріалах справи містяться специфікації до договору №1 від 31.03.2016р., №2 від 31.05.2016р., №3 від 06.10.2016р., в яких сторони узгодили найменування, кількість, ціну, загальну вартість продукції, умови поставки продукції, строк поставки, а також визначили умови оплати товару протягом 30 днів після поставки та отримання покупцем документів, визначених п.6.1 договору.

Згідно п. 10.6 договору, при несвоєчасній оплаті поставленої продукції покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі 1% суми простроченого платежу за кожен день прострочки.

Даний договір вважається укладеним та набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками та діє до 31.12.2017р. Закінчення строку дії даного договору не звільняє сторін від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії даного договору (п.п. 13.1.-13.3. договору).

На виконання умов договору поставки №15/51443 від 31.03.2016р. позивач здійснив поставку товару згідно видаткових накладних №189 від 03.05.2016р., №197 від 16.05.2016р., №198 від 21.05.2016р., №208 від 01.06.2016р., №356 від 10.10.2016р. на загальну суму 254060,87грн.

Відповідач своє зобовязання з оплати вартості поставленого товару за видатковими накладними №189 від 03.05.2016р., №197 від 16.05.2016р., №198 від 21.05.2016р., №208 від 01.06.2016р., №356 від 10.10.2016р. належним чином не виконав.

29.05.2017р. позивач направив відповідачу з претензією, яка не була задоволена останнім, у звязку з чим позивач звернувся до суду з розглядуваним позовом.

11.09.2017р. на адресу суду від позивача надійшла заява б/н від 11.09.2017р. про зменшення позовних вимог.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, суд розглядає справу в контексті позовних вимог, викладених у позовній заяві, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 11.09.2017р., а саме про стягнення суми основного боргу в розмірі 123584,19грн., пені 6573,22грн., 3% річних 4001,94грн., інфляційні нарахування 17218,32грн.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим (ст.43 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи статус сторін, характер правовідносин між учасниками договору, останні (правовідносини) регулюються насамперед відповідними положеннями Господарського і Цивільного кодексів України та умовами укладеного договору поставки №15/51443 від 31.03.2016р.

Згідно ст.ст. 11,509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договорів. Аналогічні положення встановлені і в ст.ст. 173-175 Господарського кодексу України.

Беручи до уваги правову природу укладеного договору, кореспондуючі права та обов'язки його сторін, оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватися судом з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини з поставки.

Як встановлено ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України та ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за поставлену продукцію покупець зобов'язаний сплатити постачальнику певну грошову суму. В силу приписів ч. 6 ст. 265 Господарського кодексу України та ч. 2 ст.712 Цивільного кодексу України до правовідносин постачання застосовуються норми Цивільного кодексу України про купівлю-продаж, які (ст.655, ч.1 ст.691) також передбачають обов'язок покупця сплатити за придбаний товар певну суму грошових коштів.

Отже, в контексті зазначених норм укладений між позивачем та відповідачем договір поставки №15/51443 від 31.03.2016р. є належною підставою для виникнення у останнього грошових зобов'язань, визначених його умовами.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частинами 1, 2 ст. 692 цього Кодексу визначено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або законодавством не встановлений інший строк оплати товару.

Як було встановлено судом, сторони визначили порядок оплати, за яким покупець зобов'язався сплатити суму за товар в строк, який визначений в договорі №15/51443 від 31.03.2016р., а саме протягом 30 днів після поставки та отримання покупцем документів, визначених п.6.1 договору.

Таким чином, наведені вище норми законодавства та встановлені судом обставини дають підстави для висновку, що із отриманням відповідачем за видатковими накладними №189 від 03.05.2016р., №197 від 16.05.2016р., №198 від 21.05.2016р., №208 від 01.06.2016р., №356 від 10.10.2016р. товару, у нього виникло зобов'язання з його оплати в сумі 254060,87грн.

Приписи ч.7 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов'язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 Цивільного кодексу України щодо обов'язковості договору для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського кодексу України та ст.599 Цивільного кодексу України за загальним правилом зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Дослідивши надані позивачем докази, судом встановлено, що позивачем було поставлено відповідачу товар за видатковими накладними №189 від 03.05.2016р., №197 від 16.05.2016р., №198 від 21.05.2016р., №208 від 01.06.2016р., №356 від 10.10.2016р. на загальну суму 254060,87грн.

Відповідач здійснив часткову оплату в розмірі 130476,68грн. Решта в сумі 123584,19грн. залишилась несплаченою.

Таке неналежне виконання грошових зобов'язань кваліфікується судом як їх порушення у розумінні ст. 610 Цивільного кодексу України, а сам відповідач вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання у розумінні ч. 1 ст. 612 цього Кодексу.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник у разі прострочення виконання грошового зобов'язання має на вимогу кредитора сплатити заборгованість.

Таким чином, відповідач не мав жодних правових підстав для ухилення від виконання обов'язків з оплати поставленого товару, оскільки зі змісту наявних документів вбачається, що він був отриманий останнім.

Відповідачем дане у порядку встановленому господарським процесуальним законодавством не спростовано, доказів сплати заборгованості в сумі 123584,19грн. не надано.

З урахуванням наведених вище висновків суду та положень діючого законодавства, позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу підлягають задоволенню у повному обсязі у розмірі 123584,19грн.

Позивачем нараховано та заявлено до стягнення пеню в розмірі 6573,22грн., 3% річних в розмірі 4001,94грн. та інфляційні нарахування в розмірі 17218,32грн.

Згідно п.п. 1, 3 ст.549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтями 610, 611 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Дані наслідки порушення зобов'язання передбачені і ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України. Згідно норм зазначених статей у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно п. 10.6 договору, при несвоєчасній оплаті поставленої продукції покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі 1% суми простроченого платежу за кожен день прострочки.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд враховує, що в специфікаціях до договору №1 від 31.03.2016р., №2 від 31.05.2016р., №3 від 06.10.2016р. сторони встановили порядок оплати за поставлену продукцію, а саме протягом 30 днів після поставки та отримання покупцем документів, визначених п.6.1 договору.

Отже, в силу ст. 253 Цивільного кодексу України, позивач здобув право вимоги сплати боргу за видатковими накладними №197 від 16.05.2016р. 16.06.2016р., №198 від 21.05.2016р. 21.06.2016р., №208 від 01.06.2016р. 02.07.2016р., №356 від 10.10.2016р. 10.11.2016р.

Перевіривши арифметичний розрахунок пені, 3% річних та інфляційних нарахувань, правові підстави, та порядок їх нарахування, суд дійшов висновку про часткове задоволення цих вимог та стягнення 6573,22грн., 3989,41грн., 15354,88грн. відповідно.

Часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення інфляційних нарахувань, обумовлено тим, що індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Держкомстатом і його найменший період визначення становить місяць, а тому, прострочка платежу за менший період не тягне за собою нарахування інфляційних втрат, а розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що мала місце на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Держкомстатом, за період прострочки. Розрахунки індексу інфляції за квартал, період з початку року і т. п. проводяться "ланцюговим" методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т. д.) індексів (наказ Держкомстату від 27.07.2007 N 265 "Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін").

Судові витрати у відповідності до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 22, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю Укрлісексперт, м. Харків до Публічного акціонерного товариства Енергомашспецсталь, Донецька область, м. Краматорськ про стягнення суми основного боргу у розмірі 123584,19грн., пені в розмірі 6573,22грн., 3% річних в розмірі 4001,94грн., інфляційних нарахувань в розмірі 17218,32грн. задовольнити частвово.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Енергомашспецсталь" (84306, Донецька область, м. Краматорськ, , р/р 4820 в ПАТ «Промінвестбанк», МФО 3000012) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Укрлісексперт (61195, АДРЕСА_1, р/р 2 в АТ «ОСОБА_2 Аваль», МФО 380805) суму основного боргу у розмірі 123584,19грн., пені в розмірі 6573,22грн., 3% річних в розмірі 3989,41грн., інфляційних нарахувань в розмірі 15354,88грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним господарським судом, якщо рішення не буде скасовано.

У судовому засіданні 04.10.2017р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення підписаний 05.10.2017р

Суддя Я.О. Левшина