ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" жовтня 2017 р. Справа № 911/2790/17

За позовом Приватного підприємства «К.С.М. - Потужні двигуни»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Маядо»

за участю третіх особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Еско» та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу - Соломоної Вікторії Вікторівни

про визнання недійсним договору

Суддя Горбасенко П.В.

За участю представників:

від позивача: Филик А.І. (дог. № 321 від 22.08.2017); Диннік О.В. (дов. б/н від 22.08.2017);

від відповідача Глоба М.М. (дов. б/н від 11.11.2016);

від третіх осіб: не з'явилися.

Обставини справи:

Приватне підприємство «К.С.М. - Потужні двигуни» (далі - позивач) звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Маядо» (далі - відповідач) про визнання недійсним нотаріального посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соломоною В.В. договору іпотеки від 15.07.2013, та зареєстрованого в реєстрі за № 1090, 1091.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником нерухомого майна - земельної ділянки та будівлі виробничої бази по виготовленню вікон, придбаного у Товариства з обмеженою відповідальністю «МІГА СЕРВІС» на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу від 24.04.2017. Вказане майно перебуває в іпотеці у відповідача на підставі договору іпотеки від 15.07.2013. Позивач, посилаючись на ст. 23 Закону України «Про іпотеку», вважає себе іпотекодавцем за договором іпотеки.

Також позивач посилається на те, що договір іпотеки від 15.07.2013 є таким, що не відповідає вимогам ст. 203 Цивільного кодексу України, ст. 18 Закону України «Про іпотеку», а тому має бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 215 Цивільного кодексу України. Зокрема, договір іпотеки всупереч ст. 18 Закону України «Про іпотеки» не містить загального розміру основного зобов'язання на момент його підписання 15.07.2013, строку та порядку його виконання.

Ухвалою господарського суду Київської області від 18.09.2017 порушено провадження у справі № 911/2790/17, залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Еско» та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу - Соломону Вікторію Вікторівну до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, розгляд справи призначено на 06.10.2017.

06.10.2017 до канцелярії господарського суду Київської області від відповідача надійшов відзив на позовну заяву від 05.10.2017 (вх. № 20990/17 від 06.10.2017), згідно якого останній визнав позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, який прийнято судом.

У судовому засіданні 06.10.2017 представники позивача повністю підтримали позовні вимоги, представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог.

Треті особи в судове засідання 06.10.2017 не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Абзацом першим пункту 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011 передбачено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи, що неявка третіх осіб в судове засідання не перешкоджає розгляду спору по суті, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за наявними в ній матеріалами за відсутності представників третьої особи.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, оцінивши їх в сукупності та заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна позивач є власником: земельної ділянки площею 6 га, землі промисловості, кадастровий номер: :04:001:0013, що знаходиться за адресою: Київська обл., Макарівський р., с/рада Чорногородська; будівлі, виробничої бази по виготовленню вікон, об'єкту житлової нерухомості загальною площею 2 830,7 кв.м., що розташована за адресою: Київська обл., Макарівський р., с. Чорногородка, вул. Ірпіньска (вулиця Леніна), будинок 1.

Вказані об'єкти нерухомості належать позивачу на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 436 від 24.04.2017 та договору купівлі-продажу № 435 від 24.04.2017, засвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чижиковим Олександром Олександровичем.

Судом встановлено, що будівлі виробничої бази по виготовленню вікон, які розташовані за адресою: Київська обл., Макарівський р-н, с. Чорногородка, вул. Леніна, б.1 та земельна ділянка площею 6 га, землі промисловості, кадастровий номер: :04:001:0013, що знаходиться за адресою: Київська обл., Макарівський р., Чорногородська сільська рада є предметом іпотеки на підставі укладеного 15.07.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Маядо» (Іпотекодержатель) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Еско» (Іпотекодавець) договору іпотеки.

Позивач, посилаючись на набуття ним статусу іпотекодавця за договором іпотеки від 15.07.2013 на підставі ст. 23 Закону України «Про іпотеку», звернувся з позовом до суду.

Відповідач, заперечуючи проти позову, посилається на те, що ним не надавалося згоди на відчуження іпотечного майна, а спірне відчуження відбулося без відома іпотекодержателя.

Суд встановив, що записи про іпотеку та обтяження будівель та земельної ділянки були скасовані державним реєстратором Скадовської районної державної адміністрації Бабичем Владиславом Володимировичем на підставі рішення Апеляційного суду Київської області у справі № 127/1108/14-ц від 13.09.2016. Згідно довідки Апеляційного суду Київської області від 28.11.2016 (а.с. 98) вказана цивільна справи ніколи не надходила до Апеляційного суду Київської області і ним не розглядалась, внаслідок чого прийняте до виконання державним реєстратором Бабичем Владиславом Володимировичем рішення Апеляційного суду Київської області у справі № 127/1108/14-ц від 13.09.2016 (а.с. 93-97) є підробкою, а тому не може бути використане для державної реєстрації припинення обтяжень та іпотек.

Предметом позову є вимога про визнання недійсним нотаріального посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соломоною В.В. договору іпотеки від 15.07.2013, та зареєстрованого в реєстрі за № 1090, 1091.

Частиною першої статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними № 11 від 29.05.2013 правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Згідно з ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним (ч. 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку»).

Суд встановив, що позивач в порядку ст. 23 Закону України «Про іпотеку» не набув прав іпотекодавця за договором іпотеки від 15.07.2013, оскільки скасування обтяжень нерухомого майна за договором було здійснено державним реєстратором Скадовської районної державної адміністрації Бабичем Владиславом Володимировичем в порушення закону на підставі підробленого рішення Апеляційного суду Київської області у справі № 127/1108/14-ц від 13.09.2016.

Враховуючи викладене, суд вважає, що у позивача відсутнє право на звернення до господарського суду, як іпотекодавця за договором іпотеки від 15.07.2013, за захистом права на користування та розпорядження спірним іпотечним майном, що є предметом договору іпотеки від 15.07.2013 в порядку ст. 1 Господарського процесуального кодексу України.

Посилання позивача на те, що на момент відчуження предмету іпотеку записи про іпотеку були відсутні, оцінюються судом критично, оскільки вказані записи було вилучено на підставі неіснуючого рішення суду.

У відповідності до статей 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачем, належними та допустимими доказами у розумінні ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, не доведено суду того, що договір іпотеки всупереч ст. 18 Закону України «Про іпотеки» не містить загального розміру основного зобов'язання на момент його підписання 15.07.2013, строку та порядку його виконання.

Усі інші твердження та заперечення сторін не спростовують вищевикладених висновків суду.

Крім того, суд звертає увагу сторін, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвеція) зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського Суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним нотаріального посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соломоною В.В. договору іпотеки від 15.07.2013, та зареєстрованого в реєстрі за № 1090, 1091.

Витрати по сплаті судового збору покладаються господарським судом на позивача, відповідно до статей 44, 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Повне рішення складено: 11.10.2017

Суддя П.В.Горбасенко