ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" вересня 2017 р. Справа № 911/2572/17

Розглянувши матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УкрРосКаолін», с.Катеринівка, Донецька область

До Товариства з обмеженою відповідальністю «Росер», м.Біла Церква

Про стягнення 148800,00 грн.

Суддя А.Ю.Кошик

За участю представників:

Позивача ОСОБА_1

Відповідача не зявився

Обставини справи:

До Господарського суду Київської області подано позов Товариства з обмеженою відповідальністю «УкрРосКаолін» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Росер» про стягнення 148800,00 грн.

Провадження у справі № 911/2572/17 порушено ухвалою від 28.08.2017 року та призначено справу до розгляду на 12.09.2017 року.

В судовому засіданні 12.09.2017 року позивач позовні вимоги підтримав. Відповідач, належним чином повідомлений про час і місце розгляду спору, у судове засідання 12.09.2017 року не зявився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не надав.

Згідно з до п.п. 3.9.1, 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відповідач вважається належним чином повідомленим про час та місце судового засідання.

Враховуючи, що сторони були належним чином повідомленими про судове засідання та те, що норми статті 38 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, пункт 4 частини третьої 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарський суд вважає, що судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за можливе розглядати справу за наявними у справі документами.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих позивачем, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши надані докази, судом встановлено наступне:

Як вбачається з викладених у позові обставин, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Росер» (Повірений) та Товариством з обмеженою відповідальністю «УкрРосКаолІн» (Довіритель) укладений Договір доручення № 9/19/2017 від 28.02.2017 року (далі - Договір), відповідно до якого Повірений зобовязується за плату за дорученням Довірителя та за його рахунок виконати або організувати виконання послуг, повязаних із перевезенням вантажу залізничним транспортом.

Позивач зазначає, що на підставі заявки № 2 йому був виставлений відповідачем рахунок № 60 від 07.04.2017 року на суму 148 000,00 грн., який був сплачений 11.04.2017 року на суму 50 000,00 грн. та 13.04.2017 року на суму 98 800,00 грн.

Заявкою №2 визначено, що в квітні 2017 року ТОВ «УкрРосКаолІн» потребує 30 полувагонів. В рахунку № 60 від 07.04.2017 року сума нарахована за транспортно-експедиторські послуги.

В квітні та травні 2017 року заявлені полувагони для перевезення вантажу ТОВ «УкрРосКаолІн» надані не були.

Як зазначено ч. 1 ст.1000 Цивільного кодексу України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Відповідно до ст. 1003 Цивільного кодексу України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Предметом Договору є виконання робіт з організації та перевезення вантажу залізничним транспортом відповідно до наданої заявки Довірителя.

Дії Повіреного визначені в пп.1.1-1.4.,2.1., 2.3 Договору, проте відповідно до Заявки № 2 виконані не були.

Згідно з п. 6.3. Договору у разі відмови Довірителя від обумовлених в додатку послуг або неможливості Повіреного організувати надання даних послуг, попередньо нараховані суми, за винятком сум, що належать Повіреному за раніше надані послуги та понесені затрати, підлягають поверненню на рахунок Довірителя в десятиденний строк з моменту отримання однією із Сторін письмового повідомлення іншої Сторони про відмову в наданні послуг, або підлягають зарахуванню за інші послуги.

22.05.2017 року на електронну адресу ТОВ «Росер» позивач направив лист № 85 від 22.05.2017 року з проханням повернути сплачені кошти в сумі 148 000,00 грн. через невиконання Повіреним своїх зобовязань за Договором.

Листом ТОВ «Росер» № 06/05 від 25.05.2017 року повідомило, що результати розгляду листа позивача №85 будудуть повідомлені йому 29.05.2017 року. Однак, відповідачем відповіді не надано, коштів не повернуто.

Як передбачено ч.2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загально - господарського інтересу. Порушення зобовязань є підставою для застосування господарських санкції, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно з ч. 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч.2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п.1 ч.2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі ст. 905 Цивільного кодексу України строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

Згідно зі ст. 906 Цивільного кодексу України збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

У відповідності до п.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 «Про судове рішення» господарський суд, з огляду на вимоги ч.1 ст.4 ГПК України, у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі, якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову.

Таким чином, до спірних правовідносин застосовуються відповідні положення Глави 63 Цивільного кодексу України, які регулюють відносини з надання послуг, та відповідно до ч.1 ст.193 ГК України загальні положення ЦК України щодо виконання господарських зобовязань з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на день звернення позивача до суду, передбачені умовами Договору послуги, які оплачені позивачем, відповідачем не були своєчасно та в повному обсязі надані, передплачені кошти не повернуті.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.615 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом.

Внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов'язання або воно припиняється.

Частиною 3 ст.612 Цивільного кодексу України визначено, що якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Аналогічні положення передбачені ч.2 ст.220 ГК України, яка передбачає, що якщо внаслідок прострочення боржника виконання втратило інтерес для кредитора, він має право відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Відповідно до ст.1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Позивач 22.05.2017 року звертався до відповідача з з проханням повернути сплачені кошти в сумі 148 000,00 грн. через невиконання Повіреним своїх зобовязань за Договором, що к і звернення з даним позовом, свідчить про втрату позивачем інтересу до виконання відповідачем зобовязання за Договором, що з огляду на ст.ст. 612, 615 Цивільного кодексу України та 220 Господарського кодексу України є правомірним.

Враховуючи, що відповідач спірні передплачені позивачем кошти в сумі 148 000,00 грн. не повернув, послуги на відповідну суму своєчасно та в повному обсязі не надав, розмір заявлених до стягнення коштів відповідає фактичним обставинам справи, факт отримання коштів та їх безпідставного утримання відповідачем належним чином не спростовано.

У звязку з чим, вимога позивача про стягнення з відповідача 148 000,00 грн. є правомірною, обґрунтованою, документально підтвердженою та підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 536 Цивільного кодексу України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Згідно з ч.3 ст. 198 Господарського кодексу України відсотки за грошовими зобовязаннями учасників господарських відносин застосовується у випадках, розмірі та порядку, визначених законом або договором.

Враховуючи, що відповідно до п. 6.3 Договору кошти мали бути повернені впродовж 10 днів з моменту повідомлення про це Повіреного, що мало місце 22.05.2017 року (факт отримання повідомлення підтверджується відповіддю відповідача), строк повернення коштів сплинув 01.06.2017 року (з дати отримання листа 22.05.2017 року).

У звязку з чим, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 3% річних від суми прострочення повернення коштів 148000,00 грн. за 22 дні, що складає 267,62 грн.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку, судом встановлено про правомірність нарахування 3% річних за 22 дні прострочення повернення коштів. За таких обстави, вимога позивача про стягнення з відповідача 267,62 грн. 3% річних правомірна і підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень.

Проаналізувавши вищезазначені норми чинного законодавства України, повно та всебічно розглянувши матеріали справи господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна

Відшкодування судових витрат відповідно до статей 44, 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються судом на відповідача в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Київської області, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Росер» (09100, Київська обл., м. Біла Церква, вул. Товарна, 35, код 35942281) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УкрРосКаолін» (87011, Донецька обл., Нікольський р-н, с. Катеринівка, вул. Центральна, 43, код 32147675) 148 800,00 грн. безпідставно набутих коштів, 267,62 грн. 3% річних та 2236,01 грн. витрат по сплаті судового збору.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя А.Ю. Кошик

дата підписання 09.10.2017 р.