ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" жовтня 2017 р. Справа № 918/509/17

Господарський суд Рівненської області в складі головуючого судді Політики Н.А., при секретарі судового засідання Фаєвській Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали справи за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" в особі філії "Центр метрології та газорозподільчих систем" Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Синівської сільської ради,

за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

1. Міністерства енергетики та вугільної промисловості України,

2. Кабінету Міністрів України,

3. Рівненської обласної державної адміністрації,

4. Головного управління Державної казначейської служби України у Рівненській області,

5. Департаменту з питань будівництва та архітектури Рівненської державної адміністрації,

6. Гощанської районної державної адміністрації,

7. Публічного акціонерного товариства "Рівнегаз",

8. Міністерства фінансів України

про стягнення заборгованості в сумі 8 229 605 грн. 96 коп.,

за участі представників сторін:

від позивача - Ільмухіна Т.Ф., довіреність № 14-86 від 14.04.2017 р.;

від відповідача - сільський голова Волкошовець М.А.,

Калька Я.З., договір № 1 від 25.07.2017 р.

від третьої особи-1 - не з'явився;

від третьої особи-2 - Редько Н.П., довіреність № 4201/02/11-17 від 05.07.2017 р.;

від третьої особи-3 - Чеховська Є.А., довіреність № 73/0/01-22/17 від 03.01.2017 р.;

від третьої особи-4 - не з'явився;

від третьої особи-5 - не з'явився;

від третьої особи-6 - Поліщук А.А., довіреність № 619/01-67 від 14.09.2017 р.

від третьої особи-7 - Янкевич Л.Д., довіреність № 072Др-64-1216 від 30.12.2016 р.;

від третьої особи-8 - не з'явився.

У судовому засіданні 2 жовтня 2017 року, відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

10 липня 2017 року Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - Компанія) в особі філії "Центр метрології та газорозподільчих систем" (далі - Філія) звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом до Синівської сільської ради (далі - Рада) про стягнення з даного органу місцевого самоврядування заборгованості в сумі 8 229 605 грн. 96 коп., з яких: 4 611 556 грн. 00 коп. - основний борг, 339 233 грн. 64 коп. - 3% річних, 3 278 816 грн. 32 коп. - інфляційні втрати.

В обґрунтування даного позову Компанія посилалася на неналежне виконання Радою взятих на себе зобов'язань щодо своєчасної сплати позивачу коштів, отриманих від останнього на добудову об'єкта газопостачання за укладеним між сторонами договором від 6 серпня 2012 року № 596/02-21.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 18 липня 2017 року позовну заяву Компанії від 19 червня 2017 року № 50/05-823 прийнято до розгляду та порушено провадження у справі № 918/509/17, розгляд якої призначено на 7 серпня 2017 року.

Ухвалою суду від 7 серпня 2017 року розгляд справи відкладено на 28 серпня 2017 року.

Ухвалою суду від 28 серпня 2017 року розгляд справи відкладено на 11 вересня 2017 року. Крім того, цією ухвалою до участі у справі в якості третіх осіб на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, було залучено Міністерство енергетики та вугільної промисловості України, Кабінет Міністрів України, Рівненську обласну державну адміністрацію, Головне управління Державної казначейської служби України у Рівненській області, Департамент з питань будівництва та архітектури Рівненської державної адміністрації, Гощанську районну державну адміністрацію та Публічне акціонерне товариство "Рівнегаз".

До початку призначеного судового засідання 11 вересня 2017 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшли письмові пояснення Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 8 вересня 2017 року № 17.2-ВИХ/236-17 (а.с. 88), згідно яких вказана третя особа просила суд вирішити даний спір на власний розсуд шляхом прийняття законного та обґрунтованого рішення.

Також до початку цього судового засідання через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшли письмові пояснення позивача від 7 вересня 2017 року № 50/05-1169 (а.с. 90), в яких останній вказав, що наявність чи відсутність бюджетного фінансування не може бути підставою для звільнення відповідача від виконання взятого на себе обов'язку та не залежить від дій позивача, а відсутність такого фінансування лише порушує право Компанії на повернення коштів.

Крім того, до початку судового засідання 11 вересня 2017 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшли письмові пояснення Публічного акціонерного товариства "Рівнегаз" від 7 вересня 2017 року № 007.2-СЛ-3216-0917 (а.с. 92), в яких дана третя особа зазначила, що вказані у позовній заяві Компанії газопроводи відносяться до державного майна, статус яких не може бути змінений, а Публічне акціонерне товариство "Рівнегаз" ніяким чином не має можливості розпоряджатися таким майном, у тому числі вирішувати питання про повернення газопроводів територіальній громаді.

Ухвалою суду від 11 вересня 2017 року строк розгляду спору у справі № 918/509/17 було продовжено на 15 днів - до 4 жовтня 2017 року, а розгляд справи відкладено на 2 жовтня 2017 року. Крім того, цією ухвалою до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, було залучено Міністерство фінансів України.

29 вересня 2017 року на електронну адресу суду надійшли письмові пояснення Міністерства фінансів України від 29 вересня 2017 року № 13030-06-26/26232 (а.с. 123-124), в яких вказана третя особа зазначила про відсутність правових підстав для задоволення позову Компанії з огляду на те, що Рада є бюджетною установою та розпорядником бюджетних коштів, тому укладення будь-яких договорів, на підставі яких остання бере на себе зобов'язання, необхідно здійснювати з урахуванням положень Бюджетного кодексу України (далі - БК України), яким регулюються правові засади бюджетних/міжбюджетних відносин. У той же час підстави для виділення відповідачу коштів з Державного бюджету на повернення спірної суми коштів для Компанії, на думку вищезазначеної третьої особи, відсутні.

Крім того, до початку призначеного судового засідання через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшли письмові пояснення представника Кабінету Міністрів України (а.с. 125-128), в яких останній зазначив, що об'єкт газопостачання, який будувався позивачем на підставі спірного договору, був переданий у державну власність, його добудова здійснювалась за розпорядженням органу державної влади (Кабінету Міністрів України), держава стала власником відповідного об'єкта, таким чином саме власник, на думку наведеної третьої особи, зобов'язаний після введення об'єкта в експлуатацію здійснити компенсацію витрат шляхом виділення субвенції для органів місцевого самоврядування на добудову цього об'єкта. Відтак, можливість стягнення з відповідача спірної заборгованості напряму залежить від наявності субвенцій з Державного бюджету на виконання умов договору від 6 серпня 2012 року № 596/02-21 та дій відповідача, спрямованих на її отримання.

Також до початку призначеного судового засідання через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшли письмові пояснення позивача від 29 вересня 2017 року № 50/05-1246 (а.с. 131-132), в яких останній зазначив, що відносини, які виникають у процесі складання, розгляду, затвердження, виконання бюджетів та розгляду звітів про їх виконання, а також контролю за виконанням Державного бюджету України та місцевих бюджетів, не є господарськими, а до спірних правовідносин слід застосовувати ЦК України. Крім того, позивач наголосив, що обов'язок відповідача повернути отримані кошти Компанії у строки та в порядку, що встановлені укладеним між сторонами договором, визначений актами цивільного законодавства України, а тому відсутність у замовника необхідних коштів, або взяття зобов'язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених БК України чи Законом про Державний бюджет України, на думку позивача, не звільняє його від обов'язку виконати зобов'язання перед Компанією за договором від 6 серпня 2012 року № 596/02-21, яке у встановленому законом порядку не припинилося відповідно до глави 50 ЦК України.

У судовому засіданні 2 жовтня 2017 року представник позивача підтримав вимоги, викладені у позовній заяві, та наполягав на їх задоволенні.

Представники відповідача проти задоволення даного позову заперечили у зв'язку з його необґрунтованістю.

Представники Кабінету Міністрів України, Рівненської обласної державної адміністрації, Гощанської районної державної адміністрації та Публічного акціонерного товариства "Рівнегаз" зазначили про відсутність правових підстав для задоволення позову Компанії.

Міністерство енергетики та вугільної промисловості України, Головне управління Державної казначейської служби України у Рівненській області, Департамент з питань будівництва та архітектури Рівненської державної адміністрації та Міністерство фінансів України про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується наявними у матеріалах справи повідомленнями про вручення відповідних поштових відправлень (а.с. 109, 111, 113, 116, 119, 121), проте явку своїх уповноважених представників у призначене судове засідання не забезпечили.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність наявних у матеріалах справи копій документів поданим учасниками процесу оригіналам цих документів, заслухавши пояснення представників сторін, Кабінету Міністрів України, Рівненської обласної державної адміністрації, Гощанської районної державної адміністрації та Публічного акціонерного товариства "Рівнегаз", всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 26 серпня 2009 року № 1001-р "Про добудову підвідних газопроводів", із змінами та доповненнями, внесеними розпорядженням Кабінету Міністрів України від 13 вересня 2010 року № 1881-р, погоджено пропозицію Міністерства палива та енергетики України та Компанії щодо фінансування останньою робіт з добудови підвідних газопроводів та визначено, що для забезпечення добудови газопроводів Компанія укладає відповідні договори із замовниками їх будівництва на загальну суму фінансування, визначену фінансовим планом Компанії, а замовник будівництва газопроводів здійснює за державні кошти закупівлі товарів і послуг, пов'язаних із завершенням їх будівництва, згідно із законодавством.

При цьому, зазначеним розпорядженням Урядом не було погоджено механізму повернення замовниками будівництва коштів Компанії, профінансованих останньою на добудову об'єктів.

6 серпня 2012 року між Компанією та Радою був укладений договір № 596/02-21, за умовами якого позивач відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 26 серпня 2009 року № 1001-р "Про добудову підвідних газопроводів" (далі - Розпорядження) та на умовах цього договору, на підставі затвердженого рішенням правління позивача "Переліку об'єктів газопостачання, у спорудженні яких передбачено фінансову участь Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" та графіку фінансування спорудження об'єкта газопостачання, здійснює фінансування добудови об'єкта газопостачання: "Підвідний газопровід високого тиску до с. Терентіїв Гощанського району Рівненської області", а замовник зобов'язується здійснити добудову об'єкта, введення його в експлуатацію згідно з діючим законодавством України і умовами договору, забезпечити передачу його, як цілісного об'єкта у державну власність до сфери управління Міністерства енергетики та вугільної промисловості України на баланс спеціалізованого підприємства з газопостачання та газифікації та повернути грошові кошти, отримані від Компанії на добудову об'єкта.

Вказаний договір підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками даних юридичних осіб.

Загальний обсяг фінансування за цим договором склав 4 641 124 грн. 00 коп. (пункт 3.1 договору).

Згідно пунктом 2.1.1 договору Компанія зобов'язана при наявності фінансової можливості здійснити фінансування добудови об'єкта за рахунок власних коштів (не коштів державного бюджету) в обсягах, передбачених фінансовим планом Нафтогазу на відповідний період, згідно з Додатком 1. Фінансування здійснюється шляхом банківських переказів грошових коштів на рахунок замовника або іншими способами, що не суперечать діючому законодавству України.

У відповідності до пункту 2.3.1 договору замовник зобов'язаний забезпечити виконання всіх належних дій для добудови об'єкта у відповідності до діючого законодавства України та умов договору, в тому числі отримання необхідних дозвільних документів та розробку проектно-кошторисної та іншої документації, надання підтверджуючих документів щодо права власності замовника на інші частки об'єкта та введення в експлуатацію об'єкта і передачу його у державну власність до сфери управління Міністерства енергетики та вугільної промисловості України на баланс відповідного спеціалізованого підприємства з газопостачання та газифікації, яке здійснює ліцензійну діяльність на території розташування об'єкта, згідно з діючим законодавством України.

У разі неможливості виконання договірних зобов'язань повідомити Нафтогаз протягом 3 (трьох) робочих днів з дати виникнення обставин, що перешкоджають виконанню договору, з обов'язковим зазначенням цих обставин, для прийняття спільного з Нафтогазом рішення щодо подальшого виконання договору (пункт 2.3.9 договору).

Пунктами 2.3.14 та 2.3.15 договору сторони визначили, що замовник зобов'язаний своєчасно здійснити всі необхідні дії для отримання компенсації витрат на добудову об'єкта газопостачання для забезпечення повернення Нафтогазу в установлений даним договором термін суми грошових коштів, перерахованих ним на добудову об'єкта газопостачання та протягом року, наступного за роком введення об'єкта в експлуатацію, повернути Нафтогазу шляхом перерахування коштів на його розрахунковий рахунок суму грошових коштів, отриманих від Нафтогазу на добудову об'єкта.

У пункті 4.5 договору сторони дійшли згоди, що замовник несе повну відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору.

За змістом до пункту 7.1 договору останній вважається укладеним з дати його підписання уповноваженими представниками сторін і скріплення їх підписів печатками, і діє до повного повернення Компанії суми грошових коштів, перерахованих позивачем в якості фінансування добудови об'єкта згідно з договором.

З матеріалів справи вбачається, що позивач свої зобов'язання щодо фінансування добудови об'єкта газопостачання, які передбачені вищенаведеним договором, виконав у повному обсязі, перерахувавши на рахунок відповідача грошові кошти в розмірі 4 641 124 грн. 00 коп., що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями відповідних платіжних доручень та банківських виписок з рахунку позивача (а.с. 19-34).

Водночас з матеріалів справи також вбачається, що 23 квітня 2013 року сума невикористаних Радою грошових коштів у загальному розмірі 29 568 грн. 00 коп. була повернута Компанії відповідачем, що підтверджується копіями відповідних платіжних доручень від 23 квітня 2013 року № 33 на суму 22 545 грн. 00 коп. та від 23 квітня 2013 року № 35 на суму 7 023 грн. 00 коп. (а.с. 144).

У відповідності до декларації про готовність об'єкта до експлуатації, зареєстрованої Інспекцією ДАБК у Рівненській області від 9 квітня 2013 року за № РВ85, підвідний газопровід високого тиску до с. Терентіїв Гощанського району Рівненської області був збудований та введений в експлуатацію.

Таким чином, вищезазначений договір в частині фінансування будівництва та в частині добудови об'єкта та введення його в експлуатацію було виконано повністю.

Проте з матеріалів справи вбачається, що як станом на 31 грудня 2014 року (останній день року, наступного за роком введення об'єкта добудови в експлуатацію), так і на час розгляду цієї справи відповідач не повернув Компанії кошти в сумі 4 611 556 грн. 00 коп. (з урахуванням повернутих позивачу коштів в сумі 29 568 грн. 00 коп.), отримані на добудову підвідного газопроводу високого тиску відповідно до договору від 6 серпня 2012 року № 596/02-21.

Господарське зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, де один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку, що випливає з положень статті 509 ЦК України та кореспондується з положеннями статті 173 ГК України.

В силу частини 1 статті 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

У відповідності до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За приписами частини 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також: 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, судом встановлено, що розмір основної заборгованості за добудову спірного об'єкта газопостачання складає 4 611 556 грн. 00 коп.

Як було зазначено вище, умовами пункту 2.3.15 укладеного між сторонами договору визначений обов'язок відповідача протягом року, наступного за роком введення об'єкта в експлуатацію, повернути Компанії шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Нафтогазу суму грошових коштів, отриманих від останнього на добудову об'єкта.

З преамбули вищенаведеного договору вбачається, що цей правочин укладено на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 26 серпня 2009 року №1001-р "Про добудову підвідних газопроводів".

Зазначеним розпорядженням передбачено, що Компанія укладає відповідні договори із замовниками їх будівництва на загальну суму фінансування, визначену фінансовим планом Компанії.

Проте, Компанією укладено договір від 6 серпня 2012 року № 596/02-21, в якому передбачено фінансування виконання робіт з добудови об'єкта газопостачання за умови повернення замовником виділених коштів після завершення будівництва.

Разом з тим, суд зазначає, що Рада є бюджетною установою, яка за організаційно-правовою формою господарювання відноситься до органу місцевого самоврядування, повністю утримується за рахунок державного бюджету та є неприбутковою організацією.

Згідно визначення, наведеного у пункті 4 частини 1 статті 1 Закону України "Про здійснення державних закупівель" у редакції станом на 17 червня 2012 року, чинній на час укладення сторонами договору, державними коштами є, зокрема, кошти Державного бюджету України, місцевих бюджетів, установ та організацій, утворених у встановленому порядку державними органами, місцевими державними адміністраціями чи органами місцевого самоврядування тощо.

Відповідно до пункту 11 частини 1 статті 2 БК України бюджетні кошти (кошти бюджету) - належні відповідно до законодавства надходження бюджету та витрати бюджету.

У відповідності до частин 1, 2 статті 23 БК України, будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 2 БК України бюджетне призначення повноваження головного розпорядника бюджетних коштів, надане цим Кодексом, законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), яке має кількісні, часові і цільові обмеження та дозволяє надавати бюджетні асигнування.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 2 БК України бюджетне асигнування повноваження розпорядника бюджетних коштів, надане відповідно до бюджетного призначення, на взяття бюджетного зобов'язання та здійснення платежів, яке має кількісні, часові та цільові обмеження.

Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 2 БК України бюджетне зобов'язання - будь-яке здійснене відповідно до бюджетного асигнування розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, згідно з якими необхідно здійснити платежі протягом цього ж періоду або у майбутньому.

Для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня. Головними розпорядниками бюджетних коштів можуть бути виключно:

1) за бюджетними призначеннями, визначеними законом про Державний бюджет України, - установи, уповноважені забезпечувати діяльність Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України в особі їх керівників; міністерства, Національне антикорупційне бюро України, Конституційний Суд України, Верховний Суд, Вища рада правосуддя та інші органи, безпосередньо визначені Конституцією України, в особі їх керівників, а також Державна судова адміністрація України, Національна академія наук України, Національна академія аграрних наук України, Національна академія медичних наук України, Національна академія педагогічних наук України, Національна академія правових наук України, Національна академія мистецтв України, інші установи, уповноважені законом або Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у відповідній сфері, в особі їх керівників;

2) за бюджетними призначеннями, визначеними рішенням про бюджет Автономної Республіки Крим, - уповноважені юридичні особи (бюджетні установи), що забезпечують діяльність Верховної Ради Автономної Республіки Крим та Ради міністрів Автономної Республіки Крим, а також міністерства та інші органи влади Автономної Республіки Крим в особі їх керівників;

3) за бюджетними призначеннями, визначеними іншими рішеннями про місцеві бюджети, - місцеві державні адміністрації, виконавчі органи та апарати місцевих рад (секретаріат Київської міської ради), структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій, виконавчих органів місцевих рад в особі їх керівників. Якщо згідно із законом місцевою радою не створено виконавчий орган, функції головного розпорядника коштів відповідного місцевого бюджету виконує голова такої місцевої ради.

Головні розпорядники коштів Державного бюджету України визначаються відповідно до пункту 1 частини другої цієї статті та затверджуються законом про Державний бюджет України шляхом встановлення їм бюджетних призначень. Головні розпорядники коштів місцевих бюджетів визначаються рішенням про місцевий бюджет відповідно до пунктів 2 і 3 частини другої цієї статті (частини 1-4 статті 22 БК України).

Відповідно до пунктів 18, 47 частини 1 статті 2 БК України головні розпорядники бюджетних коштів - бюджетні установи в особі їх керівників, які відповідно до статті 22 цього Кодексу отримують повноваження шляхом встановлення бюджетних призначень. Розпорядник бюджетних коштів - бюджетна установа в особі її керівника, уповноважена на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов'язань, довгострокових зобов'язань за енергосервісом та здійснення витрат бюджету.

Розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов'язань минулих років, довгострокових зобов'язань за енергосервісом, узятих на облік органами Казначейства України; щодо завдань (проектів) Національної програми інформатизації - після їх погодження з Генеральним державним замовником Національної програми інформатизації; а за спеціальним фондом бюджету - виключно в межах відповідних фактичних надходжень спеціального фонду бюджету з дотриманням вимог частини 2 статті 57 цього Кодексу.

Розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, за якими розпорядником бюджетних коштів взято зобов'язання без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), є недійсними. За такими операціями не виникають бюджетні зобов'язання та не утворюється бюджетна заборгованість.

Зобов'язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), не вважаються бюджетними зобов'язаннями (крім витрат, що здійснюються відповідно до частини шостої цієї статті) і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Взяття таких зобов'язань є порушенням бюджетного законодавства. Витрати бюджету на покриття таких зобов'язань не здійснюються.

Вимоги фізичних і юридичних осіб щодо відшкодування збитків та/або шкоди за зобов'язаннями, взятими розпорядниками бюджетних коштів без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), стягуються з осіб, винних у взятті таких зобов'язань, у судовому порядку (стаття 48 БК України).

Відповідно до пункту 20 частини 1 статті 116 БК України взяття зобов'язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом чи законом про Державний бюджет України, є порушенням бюджетного законодавства.

Отже, суд дійшов висновку про те, що зобов'язання Ради щодо повернення грошових коштів, отриманих від Компанії на добудову об'єкта, передбачені пунктом 2.3.15 договору, зокрема, могли бути включені у договір лише за умови наявності відповідного бюджетного призначення Раді на такі видатки на момент укладання договору.

Вказані обставини додатково підтверджуються змістом пункту 2.3.14 укладеного між сторонами договору, за яким замовник зобов'язується вчиняти дії, необхідні для отримання компенсації витрат на добудову об'єкта газопостачання для забезпечення повернення позивачу в установлений даним договором термін суми грошових коштів, отриманих від Нафтогазу на добудову об'єкта.

Водночас судом встановлено, що у період з 2009 року та по теперішній час законами про Державний бюджет України та рішеннями про місцевий бюджет не передбачено відповідних бюджетних призначень щодо повернення Компанії коштів, наданих за добудову об'єктів газифікації, в тому числі на добудову об'єкта за укладеним з Радою договором.

Зазначені обставини додатково підтверджені довідкою Управління державної казначейської служби України у Гощанському районі Рівненської області від 28 вересня 2017 року № 01-08/512, за змістом якої на рахунки Ради у період з 1 січня 2012 року по даний час кошти Державного бюджету з цільовим призначенням для повернення коштів Компанії за будівництво підвідного газопроводу високого тиску до с. Терентіїв не надходили (а.с. 136).

Постановою Кабінету Міністрів України від 6 лютого 2012 року № 106 затверджено Порядок та умови надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення заходів щодо соціально-економічного розвитку окремих територій, згідно пункту 3 якого субвенція надається для забезпечення здійснення відповідних заходів щодо соціально-економічного розвитку окремих адміністративно-територіальних одиниць та спрямовується, зокрема, на проведення робіт з газифікації. Надання субвенції здійснюється в обсягах, передбачених законом України про Державний бюджет на відповідний рік. Головним розпорядником субвенції є Міністерство фінансів України (пункти 2, 5 Порядку).

Водночас з матеріалів справи вбачається, що підстави для включення таких асигнувань до державного бюджету відсутні, оскільки Законом України від 22 грудня 2011 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення відповідальності та вдосконалення державного регулювання у сфері містобудівної діяльності" змін до Господарського кодексу України та Закону України "Про трубопровідний транспорт" внесено зміни в частині виключення норм щодо передачі збудованих мереж постачання природного газу (об'єктів) постачальнику та відшкодування забудовнику чи інвестору витрат на їх будівництво.

Враховуючи вищезазначене, оцінивши у сукупності обставини справи у відповідності до статті 43 ГПК України, суд дійшов висновку, що матеріалами справи підтверджуються, що на рахунок відповідача не надходили та не передбачались субвенції з Держаного бюджету на виконання умов спірного договору протягом бюджетного року з дати закінчення фінансування Компанією добудови (пункт 2.3.15 договору), хоча відповідач і здійснював заходи на їх отримання (листи відповідача від 5 червня 2015 № 359/02-21, від 7 липня 2017 року № 529/02-26).

Більше того, у матеріалах справи відсутні докази того, що субвенції з Державного бюджету України взагалі передбачались для виділення відповідачу і до укладання договору на добудову газопроводу.

Правову позицію з приводу аналогічних відносин висловлено Вищим господарським судом України у постанові від 22 листопада 2016 року по справі № 922/5895/15.

За таких обставин, враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що умови договору щодо зобов'язань Ради повернути Компанії протягом року, наступного за роком введення об'єкта в експлуатацію, суму грошових коштів, отриманих від позивача на добудову об'єкта, передбачені пунктом 2.3.15 договору, є такими, що суперечать законодавству, зокрема, БК України, оскільки такі зобов'язання взяті відповідачем без відповідних бюджетних асигнувань.

Відтак, такі зобов'язання відповідача не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів та не породжують будь-яких правових наслідків для сторін.

Таким чином, відсутні підстави й для задоволення вимог про стягнення відповідних нарахувань 3% річних та інфляційних витрат на вказану суму, здійснених позивачем на підставі частини 2 статті 625 ЦК України.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, а також зважаючи на те, що Компанією не було доведено належними і допустимими доказами тих обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог до відповідача, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення даного позову, у зв'язку з чим в даному позові слід відмовити.

За змістом частини 1 статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, покладаються на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони. Витрати по сплаті судового збору у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог

Відтак, суд дійшов висновку про те, що судові витрати згідно вищенаведеної статті залишаються за позивачем.

Керуючись статтями 1, 12, 22, 32-34, 43, 49, 81-1, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 09.10.2017 року.

Суддя Політика Н.А.

Віддруковано 13 примірників:

1 - до справи;

2-3 - позивачу рекомендованим (01601, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6; 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, буд. 1);

4 - відповідачу рекомендованим (35426, Рівненська обл., Гощанський р-н, с. Синів, вул. Вишнева, буд. 1).

5 - третій особі-1 рекомендованим (01601, м. Київ, вул. Хрещатик, 30);

6 - третій особі-2 рекомендованим (01008, м. Київ, вул. Грушевського,12/2);

7 - третій особі-3 рекомендованим (33000, м. Рівне, майдан Просвіти, 1);

8 - третій особі-4 рекомендованим (33000, м. Рівне, вул. Симона Петлюри, 13).

9 - третій особі-5 рекомендованим (33028, м. Рівне, Майдан Просвіти, 1).

10 - третій особі-6 рекомендованим (35400, Рівненська обл., смт. Гоща, вул. Незалежності, 72);

11 - третій особі-7 рекомендованим (33000, м. Рівне, вул. І. Вишенського, 4);

12-13 - третій особі-8 рекомендованим ((01008, м. Київ, вул. М. Грушевського, 12/2; 04071, м. Київ, вул. Межигірська, 11).