ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2017 року Справа № 904/9813/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого Демидової А.М. (доповідач у справі),
суддів:Владимиренко С.В., Шевчук С.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фермерського господарства Штефана Віталія Олексійовича
на рішеннягосподарського суду Дніпропетровської області від 22.12.2016
та постановуДніпропетровського апеляційного господарського суду від 27.03.2017
у справі№ 904/9813/16 господарського суду Дніпропетровської області
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Агросфера ЛТД"
до1. Фермерського господарства Штефана Віталія Олексійовича (відповідач-1); 2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Біфоріум" (відповідач-2)
простягнення 221 208,70 грн.,
за участю представників:
від позивачане з'явився
від відповідача-1не з'явився
від відповідача-2не з'явився

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Агросфера ЛТД" (далі - ТОВ "Агросфера ЛТД") звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Фермерського господарства Штефана Віталія Олексійовича (далі - Фермерське господарство Штефана В.О.) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Біфоріум" (далі - ТОВ "Біфоріум") про солідарне стягнення з відповідачів 200 523,82 грн. суми процентів за користування товарним кредитом та 20 684,88 грн. пені.

Заявою від 30.11.2016 Фермерське господарство Штефана В.О. просило застосувати позовну давність до вимог про стягнення пені та відмовити у задоволенні позову у вказаній частині.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 22.12.2016 у справі № 904/9813/16 (суддя Кеся Н.Б.), з урахування ухвали господарського суду Дніпропетровської області від 23.12.2016 про виправлення описки, позов задоволено повністю.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 27.03.2017 (колегія суддів у складі: Орєшкіна О.В. - головуючий, Широбокова Л.П., Подобєд І.М.) рішення господарського суду Дніпропетровської області від 22.12.2016 у справі № 904/9813/16 змінено, викладено резолютивну частину в іншій редакції, якою позов задоволено частково; стягнуто солідарно з Фермерського господарства Штефана В.О. та ТОВ "Біфоріум" на користь ТОВ "Агросфера ЛТД" 200 523,82 грн. суми процентів за користування товарним кредитом та 14 938,08 грн. пені.

Не погоджуючись із рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 22.12.2016 та постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 27.03.2017 у справі № 904/9813/16, Фермерське господарство Штефана В.О. звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить суд відновити строк подання касаційної скарги, скасувати оскаржувані судові акти, справу передати на новий розгляд до місцевого господарського суду.

В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що оскаржувані рішення та постанова прийняті з порушенням норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 18.09.2017 колегією суддів у складі: Демидової А.М. - головуючого (доповідач у справі), Владимиренко С.В., Шевчук С.Р. відновлено Фермерському господарству Штефана В.О. строк подання касаційної скарги на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 22.12.2016 та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 27.03.2017 у справі № 904/9813/16, прийнято зазначену касаційну скаргу до касаційного провадження та призначено її розгляд у судовому засіданні на 03.10.2017 о 09 год. 50 хв.

У відзиві на касаційну скаргу відповідача-1, який надійшов до Вищого господарського суду України 02.10.2017, позивач проти касаційної скарги заперечує і просить суд залишити її без задоволення, а оскаржувані рішення та постанову - без змін.

Учасники судового процесу, згідно з приписами ст. 1114 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), були належним чином повідомлені про день, час і місце розгляду касаційної скарги, однак не скористалися передбаченим законом правом на участь у розгляді справи касаційною інстанцією.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, 19.03.2015 між ТОВ "Агросфера" (Продавець) та Фермерським господарством Штефана В.О. (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу № 15559 (далі - Договір купівлі-продажу), відповідно до умов якого Продавець зобов'язався передати, а Покупець зобов'язався прийняти та сплатити вартість товару, відповідно до умов даного договору (додаткових угод та специфікацій до нього).

До Договору купівлі-продажу було підписано специфікацію від 20.03.2015 № 1, від 06.04.2015 специфікацію № 2, від 06.04.2015 специфікацію № 3, від 06.04.2015 специфікацію № 4, в яких сторони узгодили конкретний асортимент, кількість, ціну, строк поставки та умови оплати товару, що має передаватися продавцем.

Відповідно до умов оплати за вказаними специфікаціям до Договору купівлі-продажу, товар за специфікаціями до Договору купівлі-продажу продається на умовах надання Продавцем Покупцю товарного кредиту з розстроченням платежу. Продавець надає Покупцю Товарний кредит з розстроченням платежу, з наступними строками його сплати: специфікації № 1-4 - 28,6% від суми вартості всього товару до 25.08.2015; специфікації № 1-4 - решта 71,4% від суми вартості всього товару до 23.10.2015.

Також, 19.03.2015 між ТОВ "Агросфера" (Кредитор) та ТОВ "Біфоріум" (Поручитель) було укладено договір поруки № 15559-ПОР (далі - Договір поруки), предметом якого є зобов'язання Поручителя перед Кредитором солідарно та в повному обсязі відповідати за порушення Фермерським господарством Штефана В.О. (Боржник) своїх зобов'язань перед Кредитором по основному договору (Договору купівлі-продажу), що включає: сплату процентів за користування товарним кредитом у спосіб та відповідно до умов основного договору та у розмірі відповідно до пунктів 4.2, 7.2, 7.3 основного договору; сплату неустойки (штрафу, пені), що передбачені умовами основного договору.

Судами попередніх інстанцій також встановлено, що 27.10.2015 між ТОВ "Агросфера" (Первісний кредитор) та ТОВ "Агросфера ЛТД" (Новий кредитор) було укладено договір відступлення права вимоги № 15559-ВПВ (далі - Договір відступлення № 15559-ВПВ), відповідно до умов якого Первісний кредитор передав, а Новий кредитор прийняв право вимоги і став кредитором за Договором купівлі-продажу, укладений між Первісним кредитором та Фермерським господарством Штефана В.О.

Згідно з п. 1.3 Договору відступлення № 15559-ВПВ Новий кредитор стає кредитором у зобов'язанні (Договорі купівлі-продажу) і має усі права кредитора (Продавця) у Договорі купівлі-продажу, в тому числі, право вимагати від Фермерського господарства Штефана В.О. оплати суми пені відповідно до пункту 7.1 Договору купівлі-продажу та оплати суми процентів річних за користування товарним кредитом відповідно до пунктів 7.2 та 7.3 Договору купівлі-продажу.

27.10.2015 між ТОВ "Агросфера" (Первісний кредитор) та ТОВ "Агросфера ЛТД" (Новий кредитор) було укладено договір відступлення права вимоги № 15559/2-ВПВ (далі - Договір відступлення № 15559/2-ВПВ), відповідно до умов якого Первісний кредитор передав, а Новий кредитор прийняв право вимоги і став кредитором за Договором поруки, укладений між Первісним кредитором та ТОВ "Біфоріум" з метою забезпечення виконання основного зобов'язання за Договором купівлі-продажу.

Відповідно до п. 2.2 Договору відступлення № 15559/2-ВПВ до Нового кредитора переходять усі права Первісного кредитора, передбачені Договором поруки, в повному обсязі і на умовах, що існували на дату переходу цих прав, а також переходять права, які виникнуть у майбутньому, після моменту переходу прав і будуть існувати у часі протягом строку дії Договору поруки.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 19.04.2016 у справі № 904/1078/16, яке набрало законної сили, з Фермерського господарства Штефана В.О. на користь ТОВ "Агросфера ЛТД" стягнуто проіндексовану суму боргу станом на 15.02.2016 у розмірі 83 647,08 грн., що є еквівалентом 3 098,04 дол. США згідно Договору купівлі-продажу; солідарно стягнуто з Фермерського господарства Штефана В.О. та ТОВ "Біфоріум" на користь ТОВ "Агросфера ЛТД" суму процентів за користування товарним кредитом у розмірі 103 793,67 грн. та суму пені у розмірі 15 168,64 грн.

При цьому, суди попередніх інстанцій врахували, що господарським судом Дніпропетровської області від 19.04.2016 у справі № 904/1078/16, яке набрало законної сили, встановлено факт укладення Договору купівлі-продажу; Договору поруки; Договору відступлення № 15559-ВПВ; Договору відступлення № 15559/2-ВПВ; передачу товару відповідачу-1 на умовах товарного кредиту з розстроченням строків оплати; порушення відповідачем-1 строків оплати; наявність простроченої проіндексованої заборгованості станом на 15.02.2016; правомірність стягнення з відповідачів суми процентів за користування товарним кредитом за період з 26.08.2015 по 15.02.2016; правомірність стягнення з відповідачів пені в порядку за період з 26.08.2015 по 15.02.2016, а тому ці обставини відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України не підлягають доведенню у даній справі (№ 904/9813/16), в якій беруть участь ті самі особи, стосовно яких ці обставини встановлені.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що у Фермерського господарства Штефана В.О. існує прострочена проіндексована заборгованість по товарному кредиту згідно Договору купівлі-продажу в сумі 83 647,08 грн., яка була розрахована в порядку положень пунктів 4.7, 4.8 вказаного договору станом на 15.02.2016 та встановлена у рішенні господарського суду Дніпропетровської області від 19.04.2016 у справі № 904/1078/16, а враховуючи, що з 16.02.2016 по 22.10.2016 відповідачем-1 не було здійснено жодної оплати на погашення існуючої заборгованості та те, що відповідач-2 солідарно відповідає за неналежне виконання зобов'язання відповідача-1, ТОВ "Агросфера ЛТД" вважає, що з відповідачів солідарно підлягають стягненню проценти за користування товарним кредитом та пеня за період з 16.02.2016 по 22.10.2016.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч.ч. 1, 5 ст. 694 ЦК України договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу. Якщо покупець прострочив оплату товару, на прострочену суму нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати. Договором купівлі-продажу може бути передбачений обов'язок покупця сплачувати проценти на суму, що відповідає ціні товару, проданого в кредит, починаючи від дня передання товару продавцем.

Частиною 2 ст. 536 ЦК України передбачено, що розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим до виконання сторонами.

У силу ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Частиною 1 ст. 543 ЦК України передбачено, що у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Як зазначалось вище та встановлено судами, відповідно до п. 1.1 Договору поруки Поручитель зобов'язався перед Кредитором солідарно та в повному обсязі відповідати за порушення Боржником своїх зобов'язань перед Кредитором по основному договору купівлі-продажу, що включає: сплату процентів за користування товарним кредитом у спосіб та відповідно до умов основного договору та у розмірі відповідно до пунктів 4.2, 7.2, 7.3 основного договору; сплату неустойки (штрафу, пені), що передбачені умовами основного договору.

Місцевим та апеляційним господарськими судами встановлено, що з 16.02.2016 по 22.10.2016 відповідачем-1 не було здійснено жодної оплати на погашення існуючої заборгованості за Договором купівлі-продажу, доказів погашення якої відповідачі не надали.

Встановивши факт неналежного виконання відповідачем-1 взятих на себе зобов'язань за Договором купівлі-продажу, а відповідачем-2 зобов'язань за Договором поруки, здійснивши перерахунок заявлених позовних вимог, місцевий господарський суд, з яким підставно погодилась апеляційна інстанція, дійшов висновку про обґрунтованість заявлених вимог в частині солідарного стягнення з відповідачів 200 523,82 грн. суми процентів за користування товарним кредитом.

Згідно з ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Нормами статті 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Як встановили суди попередніх інстанцій, пунктом 7.1 Договору купівлі-продажу передбачено, що у випадку порушення термінів оплати, обумовлених у специфікації(ях) до договору, Покупець сплачує Продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення оплати. Сторони прийшли до взаємної згоди, що нарахування пені припиняється через рік (365 календарних днів) від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Так, на підставі вказаного пункту Договору купівлі-продажу, позивач нарахував пеню у розмірі 20 684,88 грн. за період з 16.02.2016 по 22.10.2016.

Перевіривши розрахунок пені, зроблений позивачем, та встановивши, що до зазначених вимог позовна давність не сплила, місцевий господарський суд дійшов висновку про правомірність вимог позивача про солідарне стягнення з відповідачів пені в сумі 20 684,88 грн.

Натомість апеляційна інстанція, не погодилась з висновками місцевого господарського суду щодо вимог про стягнення з відповідачів пені з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.ч. 3-5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як зазначалось вище, заявою від 30.11.2016 відповідач-1 просив застосувати строки позовної давності до вимог про стягнення пені та відмовити у задоволенні позову у вказаній частині.

Апеляційна інстанція змінюючи рішення місцевого господарського суду в частині стягнення пені виходила з того, що початком перебігу строку позовної давності є 23.10.2015 та, відповідно, закінченням - 23.10.2016, а оскільки позов у даній справі подано 27.10.2016, тобто, з пропуском строк позовної давності у 4 дні і враховуючи заяву відповідача-1 про застосування позовної давності до вимог про стягнення пені, апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги щодо солідарного стягнення з відповідачів пені підлягають задоволенню частково, у розмірі 14 938,08 грн.

Проте висновки апеляційної інстанції є необґрунтованими з огляду на наступне.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 06.11.2013 у справі № 6-116цс13, від 03.09.2014 у справі № 6-100цс14).

Враховуючи те, що нарахування пені здійснюється за кожен день прострочення виконання зобов'язання, відповідно позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню, за яким нараховується пеня, окремо; беручи до уваги визначений законодавством строк спеціальної позовної давності до вимог про стягнення пені тривалістю в один рік, а також те, що з позовом до суду позивач звернувся 27.10.2016, місцевий господарський суд, на відміну від апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що до стягнення солідарно з відповідачів на користь позивача підлягає пеня у розмірі 20 684,88 грн. за період заявлений позивачем, а саме, з 16.02.2016 по 22.10.2016 (у межах строку спеціальної позовної давності).

З урахуванням викладеного, місцевий господарський суд, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх з врахуванням поданих сторонами доказів, яким надав необхідну оцінку, з дотриманням норм матеріального та процесуального права і з наведенням відповідного мотивування, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову повністю.

Натомість, апеляційною інстанцією без достатніх правових підстав було скасовано обґрунтоване рішення місцевого господарського суду.

Колегія суддів зазнає, що доводи заявника касаційної скарги про те, що судами попередніх інстанцій всупереч ст. 61 Конституції України застосовано до Фермерського господарства Штефана В.О. подвійну відповідальність є неспроможними з огляду на наступне.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Натомість, згідно зі ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобов'язання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності.

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Аналіз правових норм, зокрема, ст.ст. 536, 549 ЦК України дає підстави для висновку про те, що проценти та неустойка є різними правовими інститутами, обмеження можливості одночасного застосування яких законом не встановлена (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 у справі № 6-116цс13).

Отже, застосування пені не виключає одночасного нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами (ст. 536 ЦК України), зокрема, процентів на прострочену суму оплати товару, проданого в кредит (ч. 5 ст. 694 ЦК України), оскільки стягнення відповідних процентів не є ні видом забезпечення виконання зобов'язань, ані штрафною санкцією (п. 2.7 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 1115 та ч.ч. 1, 2 ст. 1117 ГПК України касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє судові рішення виключно на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення у рішенні або постанові господарського суду. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити в силі одне із раніше прийнятих рішень або постанов.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає за необхідне скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити рішення місцевого господарського суду в силі, яким повно та всебічно встановлені та досліджені обставини справи і правильно застосовані норми матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119-11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Фермерського господарства Штефана Віталія Олексійовича задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 27.03.2017 у справі № 904/9813/16 скасувати.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 22.12.2016 у справі № 904/9813/16 залишити в силі.

Головуючий суддя А.М. Демидова

Судді С.В. Владимиренко

С.Р. Шевчук