РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.10.2017Справа №904/6900/17

За позовомПриватного підприємства «Валентина-Люкс»
доПублічного акціонерного товариства «Альфа-Банк»
провизнання договору поруки припиненим
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

від позивача:Рибаков В.О.
від відповідача:не з'явився

Обставини справи:

Приватне підприємство «Валентина-Люкс» (надалі - «Підприємство») звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (надалі - «Банк») про визнання договору поруки припиненим.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що порука позивача за договором поруки №SME0011271/3 від 07.04.2008 р. перед Банком є припиненою у зв'язку зі смертю боржника за кредитним договором №SME0011271 від 07.04.2008 р.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 26.06.2017 р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду в судовому засіданні.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 27.07.2017 р. справу №904/6900/17 передано за підсудністю до господарського суду міста Києва.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.08.2017 справу № 904/6900/17 передано для розгляду судді Босому В.П.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 04.08.2017 р. справу прийнято до свого провадження суддею Босим В.П. та призначено до розгляду на 28.08.2017 р.

Заперечуючи проти позовних вимог відповідач вказував на те, що рішенням Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський Фінансовий Союз» від 10.04.2012 р. у справі №700-3/188/12 заборгованість за кредитним договором було стягнуто солідарно з боржника та поручителів, що унеможливлює визнання спірного договору поруки припиненим.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 28.08.2017 р. розгляд справи відкладено на 02.10.2017 р. у зв'язку із неявкою представників сторін та неподанням витребуваних доказів.

Представник позивача в судове засідання з'явився, надав пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх повністю.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №143.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач повідомлений про час та місце судового розгляду належним чином, а матеріали справи містять достатні докази для її розгляду по суті.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

07.04.2008 р. між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» (після зміни організаційно-правової форми - Банк) (кредитор) та ОСОБА_2 (позичальник) був укладений кредитний договір №SME0011271 від 07.04.2008 р. (надалі - «Кредитний договір»), за змістом п. 1.1 якого кредитор у порядку та згідно з умовами цього договору надає позичальнику кредит в сумі 100 000,00 дол. США на строк користування 180 місяців зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 16% річних, а позичальник зобов'язується повернути наданий кредит і сплатити проценти та комісії за кредитом у встановлений цим договором строк та виконати інші зобов'язання за цим договором у повному обсязі.

Пунктом 2.1 Кредитного договору передбачено, що кредитор надає позичальнику кредит на умовах його забезпеченості, строковості, повернення та плати за користування ним.

Згідно з п. 4.1 Кредитного договору забезпеченням зобов'язань позичальника перед кредитором по поверненню кредиту, сплаті процентів за користування кредитом та інших видатків за цим договором є майно та (або) майнові права позичальника та третіх осіб (поручителів, майнових поручителів, гарантів) згідно з укладеними договорами застави, поруки, гаранті, тощо.

З метою забезпечення виконання грошового зобов'язання за Кредитним договором, 07.04.2008 р. між Банком (кредитор) та Підприємством (поручитель) був укладений договір поруки №SME0011271/3 від 07.04.2008 р. (надала - «Договір поруки»), відповідно до п. 1.1 якого поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов'язання перед кредитором відповідати за зобов'язаннями ОСОБА_2 (позичальник), які виникають з умов Кредитного договору в повному обсязі цих зобов'язань, незалежно від отримання або неотримання вимоги кредитора про погашення кредитного договору.

Пунктом 1.3 Договору визначено, що поручитель зобов'язаний достроково погасити заборгованість за кредитом та виконати інші грошові зобов'язання за кредитним договором на суму, що вказана у вимозі - протягом 5 календарних днів з дня відправлення або вручення поручителю вимоги, якщо інший строк не вказаний у такій вимозі.

Згідно з п. 1.4 Договору в разі невиконання поручителем зобов'язань, згідно умов цього договору, кредитор набуває право на примусове стягнення грошових коштів шляхом звернення до суду із відповідним позовом.

Спір у справі виник у зв'язку з наявністю, на думку позивача, підстав для визнання поруки за Договором поруки припиненою.

Зокрема, позивач вказує, що внаслідок смерті боржника за Кредитним договором відбулася заміна боржника в зобов'язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину, а оскільки позивач як поручитель своєї згоди на заміну боржника не надавав, Договір поруки припинився.

Договір поруки є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтею 553 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання.

Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

За змістом ст.ст. 559, 598 Цивільного кодексу України припинення зобов'язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право і кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати.

Кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом, тому виходячи із загальних засад цивільного законодавства і господарського судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін, у разі невизнання кредитором права поручителя на припинення зобов'язання за договором поруки, передбаченого ст. 559 ЦК України, таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верхового Суду України від 21.05.2012 р. у справі №6-20цс11.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника, та кредитором боржника.

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 Цивільного кодексу України).

За частиною першою статті 559 Цивільного кодексу України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Згідно із частиною першою статті 598, статтею 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною 1 статті 608 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Матеріалами справи (свідоцтво про смерть серія НОМЕР_1) підтверджується, що ІНФОРМАЦІЯ_1 р. помер ОСОБА_2, який був позичальником за Кредитним договором.

Статтями 1216, 1218 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною 5 ст. 1286 Цивільного кодексу України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, тобто з дня смерті спадкодавця (ч. 2 ст. 1220 ЦК України).

За змістом зазначених норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов'язанням у правовідносинах, обов'язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця; таким чином, відбувається передбачена законом заміна боржника за зобов'язанням.

Відповідно до ст. 1282 Цивільного кодексу України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині; вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено; у разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Отже, у разі смерті боржника за кредитним договором за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника в зобов'язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Аналогічну позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 17.04.2013 р. у справі № 6-18цс13.

Відповідно до ст. 523 Цивільного кодексу України порука або застава, встановлена іншою особою, припиняється після заміни боржника, якщо поручитель або заставодавець не погодився забезпечувати виконання зобов'язання новим боржником.

В той же час, згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 03.06.2015 р. у справі №6-206цс15, заміна боржника в зобов'язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину, відбувається в разі смерті боржника за кредитним договором за наявності спадкоємців.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.

При цьому, позивачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту прийняття будь-якими особами у встановленому законом порядку спадщини ОСОБА_2 на підставі ст. 1268 Цивільного кодексу України.

Більш того суд відзначає, що в матеріалах справи наявне рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський Фінансовий Союз» від 10.04.2012 р. у справі №700-3/188/12 за позовом Банку до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та Підприємства про солідарне стягнення заборгованості за Кредитним договором. Вказаним рішенням позов Банку було задоволено повністю, стягнуто солідарно з відповідачів заборгованість за Кредитним договором в сумі: за кредитом - 385 837,49 грн.; по відсотках - 36 668,61 грн., по пені - 2 928,16 грн.; стягнуто з Підприємства пеню за Договором поруки у розмірі 20,98 грн.

Згідно із частиною п'ятою статті 11 Цивільного кодексу України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов'язковість рішень суду.

Частиною 1 статті 51 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що рішення третейського суду є остаточним і оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до ч. 1 вказаної статті рішення третейського суду може бути оскаржене сторонами, третіми особами, а також особами, які не брали участь у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їх права і обов'язки у випадках, передбачених цим Законом, до компетентного суду відповідно до встановлених законом підвідомчості та підсудності справ.

Матеріалами справи підтверджується, що на розгляді Новозаводського районного суду м. Чернігова перебувала заява ОСОБА_4 про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський Фінансовий Союз» від 10.04.2012 р. у справі №700-3/188/12.

Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 02.04.2014 р., залишеною без змін ухвалами апеляційного суду Чернігівської області від 25.09.2014 р. та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в задоволенні вказаної заяви відмовлено повністю.

За змістом ст. 50 Закону України «Про третейські суди» сторони, які передали спір на вирішення третейського суду, зобов'язані добровільно виконати рішення третейського суду, без будь-яких зволікань чи застережень.

Сторони та третейський суд вживають усіх необхідних заходів з метою забезпечення виконання рішення третейського суду.

Відтак, рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський Фінансовий Союз» від 10.04.2012 р. у справі №700-3/188/12 є чинним та обов'язковим для виконання його сторонами.

Згідно правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 25.11.2015 р. у справі № 6-172 цс15 та від 29.03.2017 р. у справі № 201/6641/15-ц, положення статті 559 Цивільного кодексу України стосовно припинення поруки з припиненням забезпеченого нею зобов'язання не може застосовуватися до правовідносин, у яких обов'язок поручителя щодо виконання зобов'язання за основним договором виник з рішення суду, а не лише з договору поруки.

Отже, припинення основного зобов'язання внаслідок смерті боржника та ліквідації юридичної особи - боржника за цим зобов'язанням не припиняє поруки, якщо кредитор реалізував своє право на стягнення заборгованості до цього моменту.

Оскільки у даній справі право на стягнення з поручителя заборгованості (шляхом звернення до суду з позовом, за результатами розгляду справи за яким ухвалено судове рішення про стягнення цієї заборгованості з поручителя) було реалізоване кредитором до смерті боржника, то смерть останнього не свідчить про припинення зобов'язання поручителя, в тому числі на підставі ст. 523 Цивільного кодексу України.

Враховуючи, що судове рішення про стягнення з поручителя заборгованості за Кредитним договором, забезпеченим порукою, набрало законної сили раніше, ніж помер боржник за таким договором, і на момент його винесення такі обставини не існували, взявши до уваги недоведеність позивачем факту заміни боржника в зобов'язанні, суд приходить до висновку про відсутність підстав для припинення зобов'язання поручителя.

За таких обставин, в задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Приватного підприємства «Валентина-Люкс» відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 06.10.2017 р.

Суддя В.П. Босий