КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" жовтня 2017 р. Справа№ 910/3987/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Тарасенко К.В.

Іоннікової І.А.

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 03.10.2017

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Житлово-комунальна компанія МК 2010"

на рішення господарського суду міста Києва від 06.06.2017

по справі №910/3987/17 (суддя - Якименко М.М.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Житлово-комунальна компанія МК 2010"

до приватного акціонерного товариства "ОТІС"

про розірвання договору

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 06.06.2017 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, позивач - товариство з обмеженою відповідальністю "Житлово-комунальна компанія МК 2010" звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 06.06.2017 у справі №910/3987/17 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.07.2017 апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Житлово-комунальна компанія МК 2010" прийнято до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Тарасенко К.В., Іоннікова І.А. та призначено справу до розгляду на 19.09.2017.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.09.2017, за клопотанням представника відповідача, продовжено строк розгляду спору та відкладено розгляд справи на 03.10.2017 відповідно до ст.ст. 69, 77 ГПК України.

У судовому засіданні 03.10.2017 представник позивача надав суду апеляційної інстанції свої пояснення по справі, в яких підтримав подану апеляційну скаргу на підставі доводів, зазначених у ній та просив апеляційний господарський суд апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 03.10.2017 надав суду письмові пояснення по справі, в яких заперечив щодо задоволення апеляційної скарги. Представник відповідача вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. Представник просив апеляційний господарський суд залишити без змін оскаржуване рішення місцевого господарського суду від 06.06.2017, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представником позивача у судовому засіданні 03.10.2017 було заявлено усне клопотання про відкладення розгляду справи для надання останньому можливості ознайомитись з матеріалами справи. Уповноважений представник відповідача щодо задоволення вказаного клопотання та відкладення розгляду справи заперечував. Колегія суддів апеляційного господарського суду відмовляє в задоволенні клопотання представника позивача, оскільки, відповідно до ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи. При цьому, під час апеляційного провадження представником позивача вже було заявлено клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю присутності представника товариства з обмеженою відповідальністю "Житлово-комунальна компанія МК 2010". Крім того, ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.09.2017 розгляд справи вже відкладався. Також колегія суддів апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що у відповідності до ч.1 ст. 102 ГПК України суд апеляційної інстанції обмежений строком розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, а продовження зазначеного строку розгляду справи у відповідності до ч. 3 ст. 69 ГПК України без клопотання сторони по справі, не передбачено ГПК України.

До того ж, суд вважає за необхідне зазначити, що застосовуючи відповідно до ч.1ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Разом з тим, відповідно до положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).

Згідно зі статтею 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Дослідивши наявні в справі матеріали, розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, Київським апеляційним господарським судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 28.12.2010 між приватним акціонерним товариством "ОТІС" (далі - виконавець, відповідач) та товариством з обмеженою відповідальністю "Житлово - комунальна компанія МК 2010" (далі - замовник, позивач) укладено договір № 553 на технічне обслуговування ліфтів та диспетчерських систем (далі - договір), відповідно до умов якого замовник доручає, а виконавець приймає на себе здійснення технічного обслуговування ліфтів та диспетчерських систем в обсязі згідно переліку об'єктів та вартості технічного обслуговування ліфтів та диспетчерських систем (Додаток № 1 до договору). Замовник оплачує виконавцю технічне обслуговування ліфтів та диспетчерських систем на умовах даного договору.

Згідно з умовами п. 3.1 договору місячна оплата технічного обслуговування ліфтів та диспетчерських систем, що діє на момент укладення договору, визначається згідно Додатку № 1 до даного договору - переліку об'єктів та вартості технічного обслуговування ліфтів та диспетчерських систем, в якому визначені адреси, за яким встановлені ліфти, їх характеристики, вартість обслуговування тощо.

Так, з урахуванням Додаткової угоди від 01.12.2016 до договору, місячна ціна технічного обслуговування ліфтів та диспетчерських систем (Додаток № 1 до договору) - 51 974,64 грн.

Відповідно до п.3.3 договору замовник щомісячно не пізніше останнього банківського дня, що слідує за місяцем виконання технічного обслуговування ліфтів та диспетчерських систем, перераховує виконавцю оплату технічного обслуговування ліфтів та диспетчерських систем в розмірі місячної плати технічного обслуговування ліфтів та диспетчерських систем.

При цьому, пунктом 2.2 договору визначені обов'язки виконавця, зокрема:

- регулярно проводити профілактичні операції (роботи на електричному та механічному обладнанні ліфтів та диспетчерських систем: змащування, регулювання, ремонт та інше) з метою забезпечення безперебійності та надійної роботи ліфтів та диспетчерських систем (п.2.2.1);

- силами власної аварійної служби у відповідності до режиму роботи ліфтів та диспетчерських систем вживати заходи щодо усунення несправностей та збоїв в роботі ліфтів та диспетчерських систем, оперативному звільненню пасажирів із кабіни ліфта, що зупинився (п.2.2.2);

- приймати участь силами власних представників в технічній частині обов'язкових оглядів ліфтових установок, що проводяться уповноваженими контрольними органами (п.2.2.4);

- виконувати на ліфтах та диспетчерських системах роботи з: усунення наслідків крадіжок та хуліганських проявів; ремонту обладнання, яке вийшло з ладу з причин, які не залежать від виконавця; модернізації обладнання; роботи з виконання директивних вказівок державних органів та заводів - виробників, що спрямовані на забезпечення безпеки обладнання; роботи капітального ремонту, передбаченого наказом Держжитлокомгоспу України від 10.08.2004 року № 150 на підставі окремої додаткової угоди сторін (або на підставі відповідного листа замовника) за умови передплати замовником вказаних робіт, також надання необхідних матеріалів та обладнання або передплати їх вартості (п.2.2.6).

Як визначено сторонами в п.2.2.8 договору, до складу технічного обслуговування ліфтів та диспетчерських систем не входять: усунення наслідків крадіжок та хуліганських проявів; ремонт обладнання, яке вийшло з ладу з причин, які не залежать від виконавця; модернізація обладнання; роботи з виконання директивних вказівок державних органів та заводів - виробників, що спрямовані на забезпечення безпеки обладнання; роботи капітального ремонту, передбаченого наказом Держжитлокомгоспу України від 10.08.2004 року № 150; прибирання кабін ліфтів; контроль за роботою ліфтів та диспетчерських систем.

Відповідно до п.2.7 Договору сторони зупиняють роботу ліфтів або диспетчерських систем за наявності причин, внаслідок яких подальша їх експлуатація є небезпечною (сторони, яка зупинили ліфти або диспетчерські системи, терміново повідомляє про це іншу сторону).

Згідно протоколу узгодження розбіжностей до договору Додаток № 2 викладено в наступній редакції: "згідно п.п.9.2.1, 9.6.1, 9.7.15 "Правил улаштування та безпечної експлуатації ліфтів", для продовження подальшої експлуатації ліфтів, що реєструються, що вичерпали нормативний строк (25 років і більше), замовник зобов'язаний повідомити власника цих ліфтів про необхідність проведення експертного дослідження та модернізації ліфтів згідно експертного висновку. Ліфти, що відпрацювали нормативний строк і не пройшли експертне дослідження, замовник зобов'язаний вивести з експлуатації".

Як зазначає апелянт, в порушення умов договору відповідач, починаючи з грудня 2016 року включно свої договірні зобов'язання щодо профілактичних та ремонтних робіт ліфтів у відповідності до умов договору не виконував, перестав здійснювати виїзди на виклики при аварійній зупинці ліфтів.

При цьому, в жовтні 2016 року позивачем від Головного управління Держпраці у Донецькій області було отримано листа № 5.5/2319 від 11.10.2016 року з вимогою про виведення з експлуатації ліфтів, які відпрацювали нормативний термін експлуатації (більше 25 років).

Відповідно до вимог Головного управління Держпраці у Донецькій області позивачем до ПрАТ "ОТІС", як виконавця за договором, 24.10.2016 було направлено лист № 602 з вимогою негайно припинити експлуатацію ліфтів, які відпрацювали нормативний строк експлуатації (25 років), а також 28.10.2016 лист №615 з повторною вимогою аналогічного змісту.

Відповідач отримання вказаних листів з вимогами щодо термінової зупинки роботи ліфтів відповідачем не заперечував.

Натомість, відповідач листом №1669 від 27.10.2016 повідомив позивача, як замовника, про відмову від виконання вимог та продовження виконання своїх обов'язків за договором з технічного обслуговування ліфтів, запропонувавши позивачу власними силами зупинити експлуатацію ліфтів, посилаючись на п. 2.3.12 договору, згідно якого замовник зобов'язаний надати виконавцю дозвіл на експлуатацію об'єктів, машин та механізмів, обладнання підвищеної небезпеки, видане замовнику Держпромнадзором України або його територіальним органом (Головним управлінням з питань праці в Донецькій області), протягом 3-х місяців з дати підписання даного договору.

Вважаючи, що відповідач, як виконавець, вкотре порушив умови договору та належним чином не виконав покладені на нього обов'язки, позивач направив на адресу відповідача лист № 722 від 21.12.2016 про дострокове розірвання договору за згодою сторін з 01.02.2017 з проектом угоди про розірвання договору.

Листом №6-юр від 24.01.2017 відповідачем надано відповідь щодо неможливості розірвання договору в односторонньому порядку з 01.02.2017 через відсутність відповідних підстав, належне виконання зобов'язань за договором відповідачем, відсутність передбаченої договором можливості дострокового розірвання договору в односторонньому порядку та необхідності досягнення згоди для настання бажаного позивачем юридичного факту. Крім того, ПрАТ "ОТІС" повідомлено, що за позивачем рахувалась заборгованість перед відповідачем з оплати фактично наданих послуг.

Листом №24 від 27.01.2017 позивач звернувся до відповідача з вимогою щодо передачі до 31.01.2017 ключів від ліфтових приміщень у зв'язку із укладенням договору на обслуговування ліфтів з третьою стороною - ТОВ "Спецсервіс АДС".

16.02.2017 позивачем було надіслано на адресу відповідача лист № 74 також з вимогою щодо повернення ключів від диспетчерських пунктів.

Листом № 60-юр від 14.03.2017 ПрАТ "ОТІС" повідомив позивача, що договір не передбачає можливості його дострокового розірвання в односторонньому порядку та є обов'язковим до виконання сторонами як такий, що є діючим.

При цьому, у зв'язку із наявністю заборгованості позивача з оплати фактично наданих відповідачем послуг, ПрАТ "ОТІС" було надіслано на адресу замовника листи № 73 від 15.02.2017 та № 89 від 16.03.2017 з актами звірки взаєморозрахунків за договором.

Проте, вказані акти звірки взаєморозрахунків позивачем підписані не були, а доступ співробітників відповідача до ліфтового обладнання, як стверджував відповідач, обмежено.

В апеляційній скарзі скаржник зазначає, що, оскільки, відповідачем допущено суттєві порушення умов укладеного між сторонами договору № 553 на технічне обслуговування ліфтів та диспетчерських систем від 28.12.2010, то вказані обставини, на думку позивача, є підставою для розірвання спірного договору в судовому порядку.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду, позивач надав на підтвердження своїх доводів щодо неналежного виконання відповідачем зобов'язань за договором висновок від 05.05.2017 спеціаліста ТОВ "Центрсервісбуд" щодо відповідності технічного обслуговування ліфтів умовам договору та відповідності технічного стану експлуатації ліфтів Правилам будови та безпечної експлуатації ліфтів, згідно якого виявлені порушення технічного обслуговування ліфтів, зокрема, сміття в приямку ліфту, павутиння, пил в станції управління, підтікання масла в редукторі лебідки, не відрегульовані двері шахти, несправність приводу дверей кабіни тощо, який складено на підставі актів обстеження від 03.02.2017 за адресою вул. Дворцова, 53, п. 1, 2, 3, комісією у складі представника ТОВ "ЖКК МК 2010", ТОВ "Спецсервіс АДС" та ТОВ "Центрсервісбуд" (в особі технічного експерта з ліфтів).

Однак, судова колегія не погоджується з вказаним твердженням скаржника, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором про надання послуг, який підпадає під правове регулювання норм глави 63 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

У відповідності до ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно частини першої статті 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з приписами ст. 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

Як зазначено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, сторонами в п.п. 5.1, 5.2 договору визначено, що строк його дії встановлюється з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2015 року, а у випадку відсутності письмового повідомлення про відмову від договору за один місяць до дати закінчення строку його дії, він вважається пролонгованим на кожні наступні 5 (п'ять) календарних років.

Тобто, виходячи з умов спірного договору та у зв'язку із відсутністю заперечень сторін щодо його продовження, відповідно, договір було пролонговано до 31 грудня 2020 року. Докази визнання недійсним договору або окремих його положень та в матеріалах справи відсутні.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (ст. 6 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За загальним правилом, закріпленим у частині 1 ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частина третя статті 653 ЦК України також зазначає, що договір може бути розірвано або за домовленістю сторін, або на вимогу однієї з сторін за рішенням суду.

Відповідно до ст. 907 ЦК України договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.

При цьому, як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено апеляційним господарським судом, укладений між сторонами договір не містить умов дострокового розірвання останнього в односторонньому порядку чи дострокового припинення його дії.

Відповідно до статті 188 Господарського процесуального кодексу України розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Згідно з ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї з сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Таким чином, приписи ст. 651 Цивільного кодексу України пов'язують можливість розірвання договору у зв'язку з порушенням стороною його умов лише у разі, якщо внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Істотність порушення договору визначається за об'єктивними ознаками та обставинами, що вказують на значну міру позбавлення того на, що особа розраховувала при укладенні договору.

Отже, підставою для розірвання договору може бути належним чином доведене невиконання виконавцем його зобов'язань, передбачених законом або договором.

При цьому, як вірно вказав місцевий господарський суд, заявляючи вимоги про розірвання договору позивач повинен довести обставини, які передбачені ст. 651 ЦК України та необхідні для розірвання правочину судом на вимогу однієї з його сторін. Зокрема, позивачу необхідно довести наявність істотних порушень умов цього правочину з боку відповідача та завдану в наслідок цих порушень шкоду. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18.03.13 р. № 6-75цс13.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 638 ЦК істотними умовами договору, в першу чергу є умови про предмет договору. Предметом договору про надання послуг є сама нематеріальна послуга, тобто, те нематеріальне благо, яке отримує замовник у процесі вчинення виконавцем певних дій або здійснення певної діяльності, для даного договору цього типу важливе значення має якість послуг, що надаються.

З матеріалів справи вбачається, що істотною умовою даного договору є саме зміст та якість послуг, що надаються відповідачем на підставі вказаного договору, зокрема, технічне обслуговування ліфтів та диспетчерських систем, забезпечення справного та безпечного їх стану.

Щодо тверджень позивача, щодо нездійснення відповідачем технічного обслуговування ліфтів та їх ремонту, на підтвердження якого надані акти огляду ліфтів б/н від 03.02.2017 та висновку спеціаліста б/н від 05.05.2017, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Відповідно до приписів ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Посилання скаржника на висновок експерта не приймаються судом апеляційної інстанції як належний доказ у даній справі, оскільки, позивачем ані під час розгляду справи в суді першої інстанції, ані під час розгляду справи в апеляції не надано суду доказів того, що останній повідомляв відповідача про проведення позивачем дослідження технічного стану ліфтів. Тобто, відповідач був позбавлений можливості прийняти участь у вказаному дослідженні.

Крім того, технічний експерт з промислової безпеки Капкан А.С., що здійснював дослідження стану ліфтів, не був повідомлений про кримінальну відповідальність за ст.ст.384, 385 КК України. Суд звертає увагу апелянта, що відповідно до пункту 1.8. Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень (затверджена наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 30.12.2004 № 144/5) експертизи та дослідження проводяться фахівцями, які мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку в державних спеціалізованих установах, атестовані та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності і внесені до Державного реєстру атестованих судових експертів.

До актів огляду ліфтів б/н від 03.02.2017, на які посилається позивач, як на доказ неналежного виконання приватним акціонерним товариством "ОТІС" обов'язків за спірним договором, судова колегія відноситься критично, оскільки, вони складені без участі відповідача та без належного його повідомлення. Докази протилежного в матеріалах справи відсутні.

Крім того, в журналі реєстрації зупинок ліфтів відсутні записи щодо зупинки ліфтів за адресами, на яких проводився огляд, а також відсутні відповідні записи в журналі ПрАТ "ОТІС" обліку видачі та здачі ключів за 03.02.2017.

Згідно з приписами Додатку № 2 до договору - Особливі умови, за змістом якого обов'язок з виведення з експлуатації ліфтів, які відпрацювали нормативний строк та не пройшли експертного огляду, покладений на замовника, тобто ТОВ "ЖКК МК 2010", як і передбачений п. 2.3.12 Договору обов'язок з надання дозволів на експлуатацію об'єктів, машин і механізмів підвищеної безпеки.

При цьому, згідно наявної в матеріалах справи відповіді Краматорської міської ради № 08-12/н2 від 24.05.2017, наданої на запит відповідача, протягом 2016 року жодного звернення з питань технічного обслуговування ліфтів від громадян не надходило, а питання від 05.04.2017 щодо заміни купе - кабіни по вул. Кирилкіна, 26, жодним чином не стосується порядку надання технічного обслуговування за договором.

Отже, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком місцевого господарського суду, що наведені позивачем обставини несправності ліфтів, зафіксовані актами від 03.02.2017, за умови відсутності відмови відповідача від усунення вказаних несправностей та виконання своїх зобов'язань за договором, а також покладення зобов'язань з виведення ліфтів з експлуатації саме на позивача, не передбачають його розірвання ані за законодавчим визначенням, ані на підставі умов договору.

Враховуючи вищевикладене, за висновками суду, посилання позивача на допущені відповідачем, як виконавцем за договором, порушення умов останнього, та на які позивач посилається як на підставу розірвання спірного правочину, не розцінюються апеляційним господарським судом в якості істотних порушень умов договору, шкода, завдана в наслідок цих порушень відсутня, а, отже, вказані обставини не є підставою для розірвання договору відповідно до вимог ч. 2 ст. 651 ЦК України.

Таким чином, з урахуванням вищезазначеного, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволенні позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю "Житлово-комунальна компанія МК 2010" до приватного акціонерного товариства "ОТІС" про розірвання договору №553 від 28.12.2010.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції позивачем не було подано належних та переконливих доказів в обґрунтування заявленого позову. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення, викладені у апеляційній скарзі товариства з обмеженою відповідальністю "Житлово-комунальна компанія МК 2010" на рішення суду першої інстанції, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 06.06.2017 прийняте після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв'язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким, що відповідає нормам закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення; 3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково; 4) змінити рішення.

Таким чином, у задоволенні апеляційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю "Житлово-комунальна компанія МК 2010" слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 06.06.2017 залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Житлово-комунальна компанія МК 2010" на рішення господарського суду міста Києва від 06.06.2017 у справі №910/3987/17 - залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 06.06.2017 у справі №910/3987/17 - залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/3987/17 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена впродовж двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді К.В. Тарасенко

І.А. Іоннікова