РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.10.2017Справа №910/13672/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Адор ЛТД»

до 1. Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк»

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Біотрейд»

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1

1) Національний банк України

2) Міністерство фінансів України

про визнання права вимоги та визнання відсутнім права вимоги

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача Верхуша Я.О., довіреність № ЮО-26/09/17 від 26.09.2017

від відповідача-1 Діденко І.В., довіреність № 7590-К-О від 27.12.2016

від відповідача-2 Устинова А.В., довіреність № 17 від 07.10.2017

від третьої особи-1 Кузьменко Ю.С., довіреність № 18-0009/60158 від 19.07.2016

від третьої особи-2 Іваницька Т.Б., довіреність № 13030-08/2 від 22.05.2017

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Адор ЛДТ» до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Біотрейд» про

- визнання права позивача вимагати від Товариства з обмеженою відповідальністю «Біотрейд» сплати суми боргу за кредитними договорами № 4Б13475И від 07.08.2013, № 4Б13524И від 28.08.2013, № 4Б13525И від 30.08.2013, № 4Б13610И від 23.10.2013, № 4Б14069И від 13.02.2014 у розмірі 701.568.673,78 грн., який був сплачений відповідачу-1 позивачем за відповідача-2 по договору поруки № 4Б13475И/П від 22.11.2016;

- визнання відсутнім у Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» права вимагати від Товариства з обмеженою відповідальністю «Біотрейд» сплати суми боргу за кредитними договорами № 4Б13475И від 07.08.2013, № 4Б13524И від 28.08.2013, № 4Б13525И від 30.08.2013, № 4Б13610И від 23.10.2013, № 4Б14069И від 13.02.2014 у розмірі 701.568.673,78 грн., який був сплачений відповідачу-1 позивачем за відповідача-2 по договору поруки № 4Б13475И/П від 22.11.2016.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 22.11.2016 між ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк», як кредитором, та ТОВ «Адор ЛТД», як поручителем, укладений договір поруки № 4Б13475И/П за яким позивач поручився перед відповідачем-1 за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Біотрейд» зобов'язань за кредитними договорами № 4Б13476И від 07.08.2013, № 4Б13524И від 28.08.2013, № 4Б13525И від 30.08.2013, № 4Б13610И від 23.10.2013, № 4Б14069И від 13.02.2014, а саме з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни відповідно до кредитних договорів. Позивач 23.11.2016 повністю сплатив відповідачу-1 суму боргу за кредитними договорами в загальному розмірі 701.568.673,78 грн. у відповідності з умовами укладеного договору поруки. Позивач звертався до відповідача-2 з вимогою про сплату коштів за виконання позивачем обов'язків відповідача-2 перед відповідачем-1. Відповідач-2 добровільно зобов'язання перед позивачем не виконав. Позивач вважає, що відповідачі не визнають факт погашення позивачем боргу за кредитними договорами та факт переходу прав вимоги за кредитними договорами.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.08.2017 порушено провадження у справі № 910/13672/17 та призначено справу до розгляду на 12.09.2017.

Від відповідача-2 11.09.2017 на адресу суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з неможливістю направити повноваженого представника в судове засідання, який має приймати участь в іншому судовому процесі.

Відповідачем-1 в судовому засіданні 12.09.2017 подані клопотання про залучення до участі у справі третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1 Національний банк України та Міністерство фінансів України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/13672/17 від 12.09.2017 залучено до участі у справі третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1 Національний банк України та Міністерство фінансів України; розгляд справи відкладено на 03.10.2017.

Відповідач-2 у поданому 02.10.2017 до відділу діловодства суду відзиві на позовну заяву проти задоволення позовних вимог заперечує повністю посилаючись на те, що згідно з умовами п. 5 договору поруки поручитель зобов'язаний виконати обов'язок впродовж 5 (п'яти) календарних днів з моменту отримання вимога кредитора. Доказів того, що кредитор звертався з відповідною вимогою до позивача не подано, а отже підстави для перерахування боргу у позивача станом на 22.1.2016 були відсутні. Докази переходу до позивача прав ПАТ «КБ «Приватбанк» не подано. Вважає, що порука припинилась, оскільки від дня настання строку виконання зобов'язання пройшло більше ніж шість місяців. Позивачем не подано обґрунтований розрахунок по кожному кредитному договору окремо. Відсутність документальних доказів переходу до позивача права первісного кредитору викликає сумнів відносно права позивача вимагати відшкодування.

Третя особа-1 у поданих 02.10.2017 до відділу діловодства суду поясненнях проти задоволення позовних вимог заперечує, оскільки захисту в судовому порядку підлягає вже порушене право, а не те, яке може бути порушено у майбутньому і щодо якого невідомо буде воно порушено чи ні. Позивач не подав жодного належного та допустимого доказу, який підтверджував би ту обставину, що ТОВ «Біотрейд» не визнає тієї обставини/факту, що позивачем було сплачено кошти в рахунок виконання зобов'язань за кредитними договорами; наявність обставин, з якими чинне законодавство пов'язує момент переходу прав та обов'язків кредитора за зобов'язаннями, забезпеченим порукою, до поручителя. Направлення позивачем претензії на адресу ТОВ «Біотрейд» не можна вважати належним доказом невизнання факту сплати поручителем вказаної суми коштів, оскільки перехід до поручителя прав кредитора у зобов'язані після виконання ним обов'язку боржника відбувається в силу прямої вказівки в законі.

Відповідач-1 у поданому в судовому засіданні 03.10.2017 відзиві на позовну заяву проти задоволення позовних вимог заперечує. Відповідач підтверджує укладення кредитних договорів. Зазначає, що станом на день подання даного відзиву, ТОВ «Біотрейд» має перед ПАТ «КБ «Приватбанк» кредитну заборгованість, яка ним не погашена. Таким чином правовідносини станом на день подачі відзиву, які виникли на підставі кредитних договорів не погашені. З огляду на викладене, зобов'язання не припинилося за кредитними договорами, а отже ПАТ «КБ «Приватбанк» є кредитором на суму заборгованості яку відповідач не повернув, а тому зобов'язання не виконане і не припинене. Позивач зазначає, що між ним та ПАТ «КБ «Приватбанк» укладено договір поруки з використанням електронно-цифрового підпису. Відповідач вважає, що позивачем подано сумнівну роздруківку договору, яка не відповідає вимогам закону. Зазначає, що часткове погашення позивачем зобов'язань за кредитними договорами перед ПАТ «КБ «Приватбанк» не змінило припинення зобов'язань і зміна кредитора не відбулась, а тому позовні вимоги є безпідставними. Зазначає, що факт виконання обов'язку поручителем породжує автоматичний перехід до нього прав кредитора в силу прямої вказівки закону, а тому жодних інших дій для переходу прав від кредитора до поручителя, який виконав зобов'язання за боржника, вчиняти не потрібно.

Третя особа-2 письмові пояснення з приводу заявлених позивачем позовних вимог не подала.

В судовому засіданні 03.10.2017, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін та третіх осіб, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

22.11.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Адор ЛТД» (далі - позивач, поручитель) та Публічним акціонерним товариства «Комерційний банк «Приватбанк» (далі - відповідач, кредитор) укладено договір поруки № 4Б13475И/П (далі - договір поруки).

Відповідно до п. 1 договору поруки його предметом є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Біотрейд» (код за ) (далі - боржник) своїх зобов'язань за:

кредитним договором від 07.08.2013 № 4Б13475И (далі - кредитний договір 1), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору-1;

кредитним договором від 28.08.2013 № 4Б13524И (далі - кредитний договір 2), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору-2;

кредитним договором від 30.08.2013 № 4Б13525И (далі - кредитний договір 3), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору-3;

кредитним договором від 23.10.2013 № 4Б13610И (далі - кредитний договір 4), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору-4;

кредитним договором від 13.02.2014 № 4Б14069И (далі - кредитний договір 5), а саме: з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, відповідно до кредитного договору-5.

Надалі за текстом: кредитний договір 1, 2, 3, 4, 5 - кредитний договір/кредитні договори.

Спір виник внаслідок того, що позивач як поручитель виконав обов'язок боржника за кредитними договорами, а саме погасив борг в загальному розмірі 701.568.673,78 грн., тому у відповідності до ст.ст. 512, 514 Цивільного кодексу України став новим кредитором за кредитними договорами, проте відповідачі не визнають факт погашення заборгованості та факт переходу прав кредитора.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписами ч.ч. 1,2 ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Статтею 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до п. 8 договору поруки до поручителя, що виконав обов'язки боржника за кредитним договором переходять усі права кредитора за кредитним договором і договору (ам) застави (іпотеки), укладеним в цілях забезпечення зобов'язань боржника перед кредитором за кредитним договором у частині виконаного зобов'язання.

Згідно платіжних доручень № 4 від 23.11.2016, № 5 від 23.11.2016, № 6 від 23.1.2016, № 7 від 23.11.2016, № 8 від 23.11.2016 позивачем перераховано відповідачу кошти в загальному розмірі 701.568.673,78 грн. В рядку «призначення платежу» зазначено: виконання зобов'язань по кредитним договорам № 4Б13476И від 07.08.2013, № 4Б13524И від 28.08.2013, № 4Б13525И від 30.08.2013, № 4Б13610И від 23.10.2013, № 4Б14069И від 13.02.2014 згідно договору поруки № 4Б13475И/П від 22.11.2016.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» помилковий переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб'єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі.

Стаття 469 Цивільного кодексу України встановлює, що особа, яка одержала майно за рахунок іншої особи без достатньої підстави, встановленої законом або договором, зобов'язана повернути безпідставно придбане майно цій особі.

Відповідачем не заперечується факт отримання коштів від позивача в сумі 701.568.673,78 грн. та не подано доказів повернення цих коштів як помилково перерахованих, у зв'язку з відсутністю укладеного з ним договору поруки № 4Б13475И/П від 22.11.2016.

Направлення позивачем на адресу відповідача-2 претензії № 190717/1 від 19.07.2017 з вимогою про сплату боргу за кредитними договорами в розмірі 701.568.867,78 грн. та залишення її без реагування відповідачем-2 не свідчить про невизнання відповідачем-2 прав позивача як нового кредитора.

Посилання позивача на те, що відповідач-1 не визнає факт погашення та факт переходу до позивача прав кредитора жодними належними та допустимими доказами не підтверджується.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені особою, до якої пред'явлений позов, тобто, законодавець пов'язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивач. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених суб'єктивних прав або законних інтересів позивача.

Що стосується обґрунтувань щодо заявлених позовних вимог по відношенню до відповідача-1, то позивачем не надано пояснень, якими саме діями чи бездіяльністю ПАТ «КБ «Приватбанк» порушує його права та інтереси.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до частини 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За таких обставин, приймаючи до уваги викладені вище норми чинного законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні ст. 34 Господарського процесуального кодексу України доказами, певного суб'єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.

У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Суд зазначає, що до господарського суду має право звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Тобто в контексті цієї норми має значення лише суб'єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Виключно суб'єктивний характер заінтересованості як переконаності в необхідності судового захисту суб'єктивного матеріального права чи законного інтересу може підтверджуватися при зверненні до суду лише посиланням на таку необхідність самої заінтересованої особи. Саме тому суд не вправі відмовити у прийнятті позовної заяви з тих лише підстав, що не вбачається порушення матеріального права чи законного інтересу позивача, або заявник без належних підстав звернувся до суду в інтересах іншої особи.

Разом з тим, на позивача покладений обов'язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Однак, позивачем не доведено суду, в чому саме та з яких підстав його права та законні інтереси є порушеними з боку визначених ним відповідачів.

Згідно зі ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем).

Відповідно до ч. 2 ст. 556 Цивільного кодексу України до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Отже, перехід до поручителя прав кредитора у зобов'язані після виконання ним обов'язку боржника відбувається в силу прямої вказівки в законі, будь-яких інших дій для переходу такого права вчиняти не потрібно.

Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права, які визначені у ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

Одним із способів захисту прав та охоронюваних інтересів згідно зі ст. 20 Господарського кодексу України є визнання наявності або відсутності прав.

Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Крім цього, суд вважає, що заявлені позивачем вимоги про визнання права вимоги у позивача та визнання відсутнім права вимоги у відповідача-1 можуть бути предметом дослідження та доказування в разі виникнення спору між кредитором та боржником про стягнення заборгованості за кредитними договорами.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Адор ЛТД» є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 49, ст.ст. 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 09.10.2017.

СуддяВ.В. Сівакова