РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.09.2017Справа №910/13914/17

За позовом Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "САН"

про стягнення 43 734,21грн.

Суддя Турчин С.О.

Представники сторін:

від позивача: Половнікін О.В. (довіреність)

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "САН" (відповідач) 43734,21 грн., з яких: 31721,25 грн. - основний борг, 4517,68 грн. - пеня, 1587,08 грн. - штраф, 4 996,50 грн. - інфляційні втрати, 911,70 грн. - 3 % річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором складського зберігання зерна № 21-З/ЗБ/2016 від 08.07.2016 в частині оплати за послуги із зберігання за липень-серпень 2016 року, у зв'язку з чим, у відповідача виникла заборгованість у розмірі 31721,25 грн. У зв'язку із простроченням грошового зобов'язання позивач нарахував пеню у сумі 4517,68 грн., штраф у сумі 1587,08 грн., інфляційні втрати у сумі 4996,50 грн. та 3 % річних у сумі 911,70 грн.

Ухвалою Господарського суду міст Києва від 21.08.2017 за вказаним позовом порушено провадження у справі № 910/13914/17 та призначено справу до розгляду на 14.09.2017.

14.09.2017 через відділ діловодства суду від позивача надійшли письмові пояснення та документи по справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.09.2017 розгляд справи №910/13914/17 відкладено на 28.09.2017.

Представник позивача в судовому засіданні 28.09.2017 надав суду письмові пояснення щодо акту № 29 від 21.07.2016 та надав усні пояснення по суті позовних вимог, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання 28.09.2017 не з'явився, відзиву на позов та витребуваних судом документів не надав, про причини неявки суд не повідомив.

У відповідності до п.п. 3.9.1. п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої ст. 64 та ст. 87 ГПК України.

За змістом зазначеної статті 64 ГПК України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Ухвали Господарського суду міста Києва про порушення провадження у справі та відкладення розгляду справи надсилались на юридичну адресу відповідача (вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань), а тому відповідач був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання. Ухвала суду від 21.08.2017 була повернута на адресу суду поштовим відділенням зв'язку.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Водночас, судом враховано, що у відповідності до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Враховуючи вищенаведене та те, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, з метою запобігання безпідставному затягуванню розгляду справи, в судовому засіданні 28.09.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст. 85 ГПК України.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

08.07.2016 між Публічним акціонерним товариством "Державна продовольчо-зернова корпорація України" в особі філії ПАТ "ДПЗКУ", "Врадіївський елеватор" (зерновий склад) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фірма "САН" (поклажодавець) було укладено договір складського зберігання зерна № 21-З/ЗБ/2016 (далі - договір), відповідно до умов якого відповідач (поклажодавець) зобов'язується передати зерно, а позивач (зерновий склад) зобов'язується прийняти його на зберігання на умовах, визначених цим договором.

Зерно, згідно цього договору - плоди зернових і гречки, насінини зернобобових, які використовуються для харчових, кормових та технічних цілей (п. 1.2. договору).

Кількість зерна, що передається на зберігання, його якісні показники та інші характеристики зазначаються у складських документах, що видаються зерновим складом поклажодавцю відповідно до умов цього договору (п. 1.3. договору).

Пунктом 3.1. договору передбачено, що зерновий склад приймає від поклажодавця зерно, забезпечує кількісне і якісне його зберігання та здійснює відпуск зерна поклажодавцю.

У відповідності до п. 3.3. договору, поклажодавець зобов'язаний своєчасно розраховуватися за надані йому послуги з приймання, оформлення, зберігання, відвантаження зерна та надання додаткових послуг, пов'язаних із зберіганням зерна.

Згідно із п. 9.1. договору, послуги зернового складу по відвантаженню надаються виключно за умови 100% попередньої їх оплати.

Тарифи на послуги зернового складу наводяться у додатку № 1 до цього договору і є складовою та невід'ємною частиною цього договору.

Згідно з п. 9.4 договору, поклажодавець сплачує вартість послуг зернового вкладу, пов'язаних з прийманням, очищенням, знезараженням та сушінням зерна при переданні такого зерна на зберігання з моменту видачі складського документу на таке зерно, а також сплачує вартість послуг Зернового складу по зберіганню зерна щомісячно, до 10 (десятого) числа місяця, наступного за місяцем, в якому були надані послуги. Оплата здійснюється з розрахунку залікової ваги зерна. У випадку, якщо фактична вага зерна, внаслідок проведення доробки чи природного убутку відрізняється від залікової, що підтверджується заповідним актом-розрахунком, наданим поклажодавцю, оплата за зберігання з моменту написання такого акту здійснюється з розрахунку фактичної ваги зерна, вказаній у такому акті.

Відповідно до п. 9.5 договору, у випадку прострочення строків, з встановлених у п. 9.4 цього договору, зерновий склад має право нарахувати пеню поклажодавцю в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. В разі прострочення оплати вартості послуг зернового складу більш ніж на 60 календарних днів, поклажодавець додатково сплачує штраф у розмірі 5% від суми заборгованості, але в будь-якому випадку не менше 500 грн.

Згідно із п. 9.6 договору, зерновий склад може виставляти рахунки на сплату наданих послуг. Відсутність рахунку зернового складу на дату оплати, визначену згідно цього договору, не звільняє поклажодавця від обов'язків по оплаті вартості послуг Зернового складу, якщо інше не встановлено додатковою угодою сторін.

Відповідно до п. 9.8 договору, сторони укладають і підписують акт приймання-передачі наданих послуг до 10 (десятого) числа місяця, наступного за місяцем в якому були надані послуги.

На виконання умов договору відповідач передав на зберігання на зерновий склад зерно, що підтверджується наявними в матеріалах справи складськими квитанціями на зерно за період з 12 липня 2016 по 29 серпня 2016 року.

В підтвердження виконання умов договору та надання відповідачу послуг зі зберігання позивачем надано акти приймання робіт (надання послуг) на загальну суму 46 696,66 грн.: №22 від 14.07.2016, №28 від 21.07.2016, №29 від 21.07.2016, №43 від 22.07.2016, №63 від 31.07.2016, №86 від 17.08.2016, №116 від 31.08.2016, №131 від 31.08.2016.

Також, на виконання умов договору, за надані послуги по договору позивач виставляв відповідачу рахунки на оплату на загальну суму 46 696,66 грн.

Відповідач за надані позивачем послуги за договором розрахувався частково на суму 14975,41 грн., що підтверджується банківською випискою за 22.07.2016.

У зв'язку із неналежним виконанням відповідачем умов договору складського зберігання зерна № 21-З/ЗБ/2016 від 08.07.2016 в частині оплати за надані позивачем послуги із складського зберігання зерна, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 31721,25 грн., пені у розмірі 4517,68 грн., штрафу у розмірі 1587,08 грн., інфляційних втрат у розмірі 4996,50 грн. та 3 % річних у сумі 911,70 грн.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 936 Цивільного кодексу України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов'язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому.

Частиною 1 статті 957 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором складського зберігання товарний склад зобов'язується за плату зберігати товар, переданий йому поклажодавцем, і повернути цей товар у схоронності.

Згідно із ч. 1 ст. 961 Цивільного кодексу України, товарний склад на підтвердження прийняття товару видає один із таких складських документів: складську квитанцію; просте складське свідоцтво; подвійне складське свідоцтво.

Відповідно до ст. 43 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" № 37-IV від 04.07.2002, якщо зерновий склад приймає зерно на зберігання без видачі простого або подвійного складського свідоцтва, то для підтвердження прийняття зерна на зберігання він повинен видати складську квитанцію.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні", зерновий склад зобов'язаний зберігати зерно протягом строку, встановленого у договорі складського зберігання зерна.

Судом встановлено, що позивачем було прийнято на зберігання від Аграрного фонду зерно, що підтверджується наявними в матеріалах справи складськими квитанціями на зерно за період з 12 липня 2016 по 29 серпня 2016 року.

В пункті 9.8 договору визначено, що сторони укладають і підписують акт приймання-передачі наданих послуг до 10 (десятого) числа місяця, наступного за місяцем в якому були надані послуги.

Згідно із наявними в матеріалах справи актами приймання робіт (надання послуг) №22 від 14.07.2016, №28 від 21.07.2016, №29 від 21.07.2016, №43 від 22.07.2016, №63 від 31.07.2016, №86 від 17.08.2016, №116 від 31.08.2016, №131 від 31.08.2016, позивач надав відповідачу послуги на загальну суму 46 696,66 грн.

Як встановлено судом акти приймання робіт (надання послуг) №22 від 14.07.2016, №28 від 21.07.2016, №43 від 22.07.2016, №63 від 31.07.2016, №86 від 17.08.2016, №116 від 31.08.2016, №131 від 31.08.2016 з боку відповідача підписані без заперечень та зауважень.

Акт приймання робіт (надання послуг) №29 від 21.07.2016 з боку відповідача не підписаний.

Згідно із п. 9.8. договору, у випадку не підписання поклажодавцем акту приймання-передачі наданих послуг та ненадання мотивованої відмови від його підписання, акт приймання-передачі наданих послуг вважається підписаним, а послуги зазначені в акті наданими без зауважень з боку поклажодавця.

Також, у відповідності до п. 9.6 договору зерновий склад може виставляти рахунки на оплату наданих послуг. Відсутність рахунку зернового складу на дату оплати, визначену згідно цього договору, не звільняє поклажодавця від обов'язків по оплаті вартості послуг зернового складу, якщо інше не встановлено додатковою угодою сторін.

Як підтверджено матеріалами справи, позивач направляв відповідачу претензію №32 від 29.02.2017 з вимогою сплатити заборгованість у розмірі 31721,25 грн. разом із рахунками на оплату послуг, в тому числі рахунок на оплату №109 від 21.07.2016 згідно акту приймання-передачі (наданих послуг) №29 від 21.07.2016.

Оскільки відповідач мотивованої відмови від підписання акту приймання-передачі (наданих послуг) №29 від 21.07.2016 не надав, вказаний акт приймання-передачі вважається підписаним, а послуги зазначені в акті - наданими без зауважень з боку відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 946 Цивільного кодексу України, плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Згідно із ч. 1 ст. 28 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні", плата за зберігання зерна, строки її внесення встановлюються договором складського зберігання зерна.

Пунктом 9.4. договору сторони погодили, що відповідач сплачує вартість послуг позивача по зберіганню зерна щомісячно, до 10 (десятого) числа місяця, наступного за місяцем, в якому були надані послуги.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як встановлено судом, відповідач за надані позивачем послуги за договором розрахувався частково на суму 14975,41 грн., що підтверджується банківською випискою за 22.07.2016, у зв'язку із чим заборгованість відповідача перед позивачем становить 31721,25 грн.

Згідно із ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Оскільки невиконане зобов'язання за договором у розмірі 31721,25 грн. підтверджується матеріалами справи, доказів оплати вказаної суми заборгованості відповідачем не надано, суд задовольняє позовні вимоги про стягнення заборгованості у сумі 31721,25 грн.

Позивачем заявлено до стягнення з відповідача пеню у сумі 4517,68 грн., штрафу у сумі 1587,08 грн., інфляційних втрат у розмірі 4 996,50 грн. та 3 % річних у сумі 911,70 грн.

В пункті 1.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Оскільки, матеріалами справи підтверджено факт наявності прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання, то позивачем правомірно здійснено нарахування пені, штрафу, інфляційних втрат та 3% річних.

За змістом з ч. 2 ст. 217 ГК України одним з видів господарських санкцій є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 ГК України).

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

За приписами ч.1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Згідно із ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п. 9.5 договору, у випадку прострочення строків, з встановлених у п. 9.4 цього договору, позивач має право нарахувати пеню відповідачу в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. В разі прострочення оплати вартості послуг зернового складу більш ніж на 60 календарних днів, відповідач додатково сплачує штраф у розмірі 5% від суми заборгованості, але в будь-якому випадку не менше 500 грн.

Нарахування пені здійснено позивачем за періоди з 11.08.2016 по 06.02.2017, з 11.08.2016 по 06.02.2017, з 11.08.2016 по 06.02.2017, з 11.08.2016 по 06.02.2017, з 11.09.2016 по 08.03.2017, з 11.09.2016 по 08.03.2017, з 11.09.2016 по 08.03.2017.

Згідно із розрахунком позивача наведеного у позові сума пені становить 4517,66 грн., в той час як позивачем заявлено до стягнення 4517,68 грн.

Перевіривши розрахунок пені, судом встановлено, що сума пені становить 4517,66 грн., у зв'язку із чим, суд задовольняє позовні вимоги у цій частині частково.

Як підтверджено матеріалами справи, мало місце прострочення оплати понад 60 календарних днів, у зв'язку із чим, відповідач зобов'язаний сплатити позивачу штраф передбачений пунктом 9.4. договору.

Перевіривши розрахунок штрафу судом встановлено, що розмір штрафу становить 1587,06 грн., а тому вимоги у цій частині суд задовольняє частково.

Частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України передбачено, що за прострочення виконання грошового зобов'язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов'язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Як вбачається із розрахунку позивача, нарахування 3% річних та інфляційних втрат здійснено за періоди з 11.08.2016 по 31.07.2017, з 11.09.2016 по 31.07.2017.

Згідно із розрахунком позивача наведеного у позові сума інфляційних втрат становить 4996,48 грн., в той час як позивачем заявлено до стягнення 4996,50 грн.

Водночас, перевіривши розрахунок інфляційних втрат суд встановив, що розмір інфляційних збитків є більшим, ніж заявлено позивачем до стягнення. Однак, враховуючи те, що позивачем у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 83 ГПК України не заявлялось клопотань про можливість суду виходити за межі позовних вимог, то з відповідача підлягає стягненню сума інфляційних збитків у розмірі 4996,50 грн., що заявлені позивачем до стягнення, а тому позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі.

Розрахунок 3% річних у сумі 911,70 грн. є арифметично вірними, а тому вимоги у цій частині суд задовольняє повністю.

Відповідно до ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, суд задовольняє позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" частково.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 49 ГПК України покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "САН" (02094, м. Київ, вул. Попудренка, будинок 52, ідентифікаційний код 13846612) на користь Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, будинок 1; ідентифікаційний код 37243279) 31721,25 грн. - основного боргу, 4517,66 грн. - пені, 1587,06 грн. - штрафу, 4 996,50 грн. - інфляційних втрат, 911,70 грн. - 3 % річних та судові витрати у розмірі 1600,00 грн.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 04.10.2017.

Суддя С.О. Турчин