РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" жовтня 2017 р. Справа № 906/438/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Гудак А.В.

судді Олексюк Г.Є. ,

судді Філіпова Т.Л.

секретар судового засідання Драчук В.М.

за участю представників:

позивача ОСОБА_1 довіреність в справі; ОСОБА_2 довіреність в справі;

відповідача ОСОБА_3 довіреність в справі; голова СФГ ОСОБА_4;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ОСОБА_5 фермерського господарства "Аграрник" на рішення господарського суду Житомирської області від 03.08.2017 у справі №906/438/17 (суддя Маріщенко Л.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Шакур" (м. Київ)

до ОСОБА_5 фермерського господарства "Аграрник" (смт. Ружин Житомирської області)

про стягнення 521565,33 грн.

В С Т А Н О В И В :

Рішенням господарського суду Житомирської області від 03.08.2017 у справі № 906/438/17 (суддя Маріщенко Л.О.) позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Шакур" до ОСОБА_5 фермерського господарства "Аграрник" про стягнення 521565,33 грн., задоволено частково. Вирішено стягнути з ОСОБА_5 фермерського господарства "Аграрник" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Шакур": - 128 400,00 грн. попередньої оплати; - 39 600,00 грн. штрафу; - 2 520,00 грн. судового збору. В решті позову відмовлено.

Рішення господарського суду мотивоване тим, що відповідач заперечень з приводу заявлених позовних вимог, доказів повернення попередньої оплати чи виконання договору поставки № 3103/С-14 від 31.03.2014 суду не надав. Заборгованість в сумі 128400,00 грн. попередньої оплати підтверджена доказами та підлягає задоволенню. Крім того, господарський суд дійшов висновку, що позивачем нараховано пеню на інше зобов'язання, оскільки повернення суми попередньої оплати є поверненням суми авансу (а не грошове зобов`язання), на який можуть нараховуватися лише проценти, передбачені ст.536 ЦК України. Господарський суд вважає позовні вимоги в частині стягнення пені не підлягають задоволенню. Судом встановлено, що умовами договору, а саме п. 6.1 договору (в редакції додаткової угоди) сторони погодили, що у разі прострочення продавцем поставки товару в строки, зазначені у п. 2.1. цього договору, продавець додатково сплачує на користь покупця штраф у розмірі 22% (двадцять відсотків) від оплаченої покупцем суми товару, що не поставлений, яка склалася на наступний день після прострочення продавцем поставки оплаченого товару. Перевіривши розрахунок штрафу, суд встановив, що він є арифметично вірним, вимога позивачем заявлена правомірно, у відповідності до норм чинного законодавства та умов договору, відтак є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач ОСОБА_5 фермерське господарство "Аграрник" звернулось до суду з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення господарського суду Житомирської області від 03.08.2017 по справі №906/438/17 і прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що відповідач не підписував додаткової угоди №1 від 30.04.2014 року, на якій ґрунтується стягнення штрафних санкцій. Всі дії по договору проводилися за відсутності керівника ОСОБА_5 фермерське господарство "Аграрник" та без його згоди.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 18.08.2017 у складі колегії суддів: головуючий суддя Гудак А.В., судді Філіпова Т.Л., судді Василишин А.Р.. прийнято апеляційну скаргу до свого провадження та розгляд справи № 906/438/17 призначено на 21.09.2017.

06.09.2017 на адресу суду від ТОВ «Шакур» надійшов відзив в якому просить суд залишити рішення господарського суду Житомирської області від 03.08.2017 у справі №906/438/17 без змін, а скаргу без задоволення.

В судовому засіданні 21.09.2017 суддею Василишином А.Р. подано колегії суддів заяву про самовідвід.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 21.09.2017 у справі № 906/438/17 задоволено заяву про самовідвід члена колегії - судді Василишина А.Р. на підставі ст. 20 Господарського процесуального кодексу України.

У зв`язку з задоволенням заяви про самовідвід судді Василишина А.Р., 22.09.2017 автоматизованою системою розподілу апеляційних скарг між суддями у справі № 906/438/17 здійснено повторний авторозподіл справи, змінено склад колегії суддів та призначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Гудак А.В., суддя Олексюк Г.Є., суддя Філіпова Т.Л.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 25.09.2017 призначено справу № 906/438/17 до розгляду в судовому засіданні 11 жовтня 2017 р. об 15:30 год.

Представники відповідача в судовому засіданні 11.10.2017 підтримали доводи апеляційної скарги та надали пояснення на обґрунтування своєї позиції. Вважає, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, а тому просять його скасувати, а апеляційну скаргу - задоволити, з мотивів наведених в апеляційній скарзі.

Поряд з цим, підтримали подане 21.09.2017 на адресу суду, клопотання про призначення у справі судової експертизи, в якому останній просить призначити почеркознавчу експертизу договору поставки від 30.03.2014 №3103/с/-14 та додаткової угоди до нього від 30.04.2014 у справі №906/438/17, на вирішення експерта поставити наступні питання: - чи виконано підпис від імені СФГ «Аграрник» ОСОБА_4 на договорі поставки від 30.03.2014 №3103/с/-14 та додаткової угоди до нього від 30.04.14 чи іншою особою., призначити технічну експертизу та на вирішення експерта поставити наступні питання: - яким способом нанесений відтиск печатки СФГ «Аграрник» на договорі від 30.03.2014 №3103/с/-14 та додатковій угоді до нього; - чи нанесено відтиск печатки СФГ «Аграрник» на договорі та додатковій угоді до нього печатко,експериментальні та вільні зразки відтисків які надані для порівняльного дослідження; - чи нанесений відтиск печатки СФГ «Аграрник» у той час, яким датовані вказані документи, тобто 30.03.2014 та 30.04.2014.

Проведення вказаної експертизи відповідач просить доручити Житомирському НДЕКЦ МВС України (10008, м.Житомир, вул. Старий бульвар, 18).

Колегія суддів, розглянувши вказане клопотання відповідача, дійшла висновку про відмову в його задоволенні, з огляду на наступне.

Відповідно до постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. № 4 «Про деякі питання призначення судової експертизи», судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Водночас, згідно з частиною першою статті 41 ГПК експертиза призначається для з'ясування питань, що потребують спеціальних знань.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи.

Частина 1 ст. 43 ГПК України визначає, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Системний аналіз положень ст.ст. 32-34 ГПК України дає підстави зробити висновок про те, що для вирішення господарського спору та прийняття рішення у справі господарський суд на підставі доказів, що відповідають вимогам ст.ст. 33, 34, 36 ГПК України (мають бути належними, допустимими та відповідати вимогам щодо певного засобу доказування) має враховувати лише ті встановлені та досліджені обставини справи, що мають значення для справи. Збір же господарським судом доказів (у тому числі у порядку ст.ст. 38, 41 ГПК України), що мають підтверджувати або підтверджують обставини, що не мають значення для справи, не відповідає вимогам ст.ст. 33, 34, 43 ГПК України та може призвести до зайвих процесуальних дій у справі та, як наслідок, затягування розгляду справи. Тобто суд, збираючи докази у справі та вирішуючи питання щодо обставин, які підтверджуються цими доказами та мають значення для справи, має виходити із предмету доказування та, на підставі норм діючого законодавства, визначати межі доказування у конкретному спорі.

Колегія суддів вважає, що відповідачем належним чином не обґрунтовано доцільність проведення почеркознавчої та технічної експертизи, що в подальшому привело б до зупинення провадження у справі, а також не вказано, з`ясування яких обставин, що мають значення для правильного вирішення спору потребує спеціальних знань та не визначено конкретних підстав для проведення експертизи, і відповідно, для зупинення провадження у справі.

Крім того, представники відповідача підтримали клопотання, яке подане на адресу суду 21.09.2017 про витребовування у позивача оригіналів договору поставки від 30.03.2014 №3103/с/-14 та додаткової угоди до нього від 30.04.14, актів звірки за 31.03.14 29.12.14.

Колегія суддів, розглянувши дане клопотання, приходить до висновку про відмову в його задоволенні, з огляду на наступне.

Відповідно до статті частини 1 статті 38 ГПК України: сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів.

Приписами статті 36 ГПК України визначено, що: письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору; письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії; якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього; оригінали документів подаються, коли обставини справи відповідно до законодавства мають бути засвідчені тільки такими документами, а також в інших випадках на вимогу господарського суду.

Колегія суддів вважає, що заявлені позивачем вимоги обґрунтовані посиланням на обставини, які підтверджені поданими доказами, що підлягають оцінці судом в порядку, передбаченому нормами процесуального кодексу.

Поряд з цим, в судовому засіданні 11.10.2017 представниками позивача надані для огляду суду та представникам відповідача оригінали договору поставки від 30.03.2014 №3103/с/-14 та додаткової угоди до нього від 30.04.14., які також оглядалися і судом першої інстанції, що зафіксовано технічною фіксацією даного судового засідання.

В судовому засіданні 11.10.2017 представники позивача апеляційну скаргу заперечили в повному обсязі, вважають рішення господарського суду Житомирської області від 03.08.2017 у справі №906/438/17 законним та обґрунтованим, просять рішення господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Крім, того заперечили щодо задоволення клопотань відповідача про призначення судової експертизи .

Крім того, зазначив, що предметом даного спору є стягнення 521565,33 грн., а не визнання дійсності чи недійсності договору поставки від 30.03.2014 №3103/с/-14 та додаткової угоди до нього від 30.04.14.

В судовому засіданні 11.10.2017 здійснювалось фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу в порядку ст. 81-1 ГПК України.

Відповідно до статті 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції, у відповідності до ч.3 ст.4-3 ГПК України, було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства зокрема, було надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 22 ГПК України, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача в судовому засіданні 11.10.2017, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, оцінивши висновки суду першої інстанції на відповідність дійсним обставинам справи, судова колегія дійшла висновку, що рішення господарського суду Житомирської області від 03.08.2017 у справі №906/438/17 слід залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення, виходячи з наступного.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язаний вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 193 ГК України, ст. 526 ЦК України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається, крім випадків, передбачених законом. (ч.ч.1, 7ст.193 ГК України).

Статтями 202, 205 ЦК України закріплено загальне поняття правочину, яким є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до положень ст. ст. 638, 639 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір може укладатися у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Приписами ст. 181 ГК України передбачено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Як вбачається з матеріалів справи, 31.03.2014 між ОСОБА_5 фермерським господарством "Аграрник" (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Шакур" (покупець) укладено договір поставки № 3103/С-14, згідно якого продавець продає, а покупець купує сою (товар) в кількості 100 ±10% (сто тонн) тонн, за ціною 3350,00 грн без ПДВ за тонну товару, що включає в себе вартість погрузки товару на транспортний засіб (вантажний автомобіль). Загальна вартість товару за даним договором становить 335 000,00 грн без ПДВ. (а.с. 15).

Згідно п. 2.1 договору, продавець відвантажує товар покупцю протягом двадцяти робочих днів, з моменту здійснення оплати покупцем згідно з п. 4.1. договору.

Покупець зобов'язується оплатити попередньо 50% від загальної вартості товару зазначеного в цьому договорі на основі виставленого рахунку, кінцевий розрахунок здійснюється по фактичній відгрузці товару (п. 4.1 договору).

30.04.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Шакур" (покупець) та ОСОБА_5 фермерським господарством "Аграрник" (продавець) укладено додаткову угоду № 1 до договору поставки №3103/С-14 від 31 березня 2014 року (а.с. 16), відповідно до якої сторони передбачили викласти ряд пунктів вищезгаданого договору поставки в наступній редакції, а саме:

6.1. сторони несуть відповідальність за невиконання чи неналежне виконання своїх зобов'язань за цим договором відповідно до чинного законодавства України та умов цього договору;

6.2. у разі прострочення продавцем поставки товару в строки, зазначені у п. 2.1. цього договору, продавець не пізніше наступного дня закінчення строків поставки товару повертає покупцю суму оплаченого ним товару, що не поставлений, яка склалася на наступний день після прострочення продавцем поставки оплаченого товару;

6.3. у разі прострочення продавцем поставки товару в строки, зазначені у п. 2.1. цього договору, продавець додатково сплачує на користь покупця:

- штраф у розмірі 22% (двадцять відсотків) від оплаченої покупцем суми товару, що не поставлений, яка склалася на наступний день після прострочення продавцем поставки оплаченого товару;

- пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від оплаченої покупцем суми товару, що не поставлений, яка склалася на наступний день після прострочення продавцем поставки оплаченого товару за кожен день такого прострочення;

- відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу Украйни суму оплаченого покупцем товару, що не поставлений, яка склалася на наступний день після прострочення продавцем поставки оплаченого товару з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 20% (двадцять чотири відсотки) річних від вказаної суми, як окремий вид відповідальності.

6.4. сторони дійшли згоди, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання грошових зобов'язань здійснюється без застосування вимог ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, тобто не припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Вищезгаданий договір поставки на виконання вимог п.9.5 підписаний уповноваженими представниками та скріплений печатками.

Матеріалами справи встановлено, що позивач перерахував на рахунок відповідача кошти в сумі 180000,00 грн., а саме: 30.05.2014 в сумі 3800,00 грн., 20.06.2014 в сумі 2950,00 грн., 22.09.2014 в сумі 5100,00 грн., 25.09.2014 в сумі 2250,00 грн., 05.11.2014 в сумі 150000,00 грн. та 13.03.2015 в сумі 15900,00 грн., що підтверджується банківськими виписками, платіжними дорученнями (а.с. 17-30), та актом звіряння взаєморозрахунків ТОВ "Шакур" з СФГ "Аграрник" за період 31.03.2014-29.12.2014 (а.с. 32). Наявний акт взаєморозрахунків ТОВ "Шакур" з СФГ "Аграрник" за період 31.03.2014-19.05.2017(а.с. 63) суд не приймає до уваги, оскільки не підписаний іншою стороною (відповідачем) (а.с. 63).

Колегіє суддів, встановлено що 13.03.2015 позивачем перераховані відповідачу 15900,00 грн., як попередню оплату за товар, про що свідчить банківська виписка за період 13.03.2015/13.03.2015 року по рахунку № 7451 та платіжне доручення №305 від 13.03.2015 року. Дана проплата була здійснена позивачем в 2015 році, в якому відповідач став платником ПДВ.

Матеріалами справи встановлено, що на вищевказану суму 15900,00 грн. відповідачем позивачу була виписана податкова накладна від 13.03.2015 (а.с. 96).

Поряд з цим, відповідач у власному бухгалтерському обліку відобразив попередню оплату здійснену позивачем на суму 15900,00 грн. про що свідчить податкова накладна №1/2 від 13.03.2015, яка за допомогою системи електронного документообігу МЕДОК була виписана позивачу, про що органи ДФС України надали квитанцію №1 від 17.03.2015 про реєстрацію податкової накладної(а.с. 97)

Крім того, дані операції підтверджуються долученими позивачем до матеріалів справи наступними документами, а саме: податкова декларація з податку на додану вартість за березень 2015 ТОВ "Шакур"( а.с. 99-102); розрахунком коригування сум податку на додану вартість до податкової декларації з податку на додану вартість (Д1) за березень 2015 ТОВ "Шакур"(а.с.103-105); розрахунок суми залишку від`ємного значення попередніх податкових періодів до 01. лютого 2015 (Д2) за березень 2015 ТОВ "Шакур" (а.с. 106-107); розшифровкою податкових зобов`язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів (Д5) за березень 2015 ТОВ "Шакур"(а.с.109-110), які відповідно до квитанції №2 від 20.04.2015 прийняті ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м.Києві(а.с. 111).

Також судом встановлено що, відповідач в порушення взятих на себе зобов'язань порушив умови договору щодо поставки товару та 27.10.2016 повернув частково кошти в сумі 51600,00 грн., що не заперечується позивачем.

Отже, станом на день пред'явлення позову відповідач не повернув позивачу суму попередньої оплати, яка становить 128400,00 грн.

Відповідно до п. 1. ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із п. 6 ст. 265 ГК України, до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Положеннями ч. 1 ст. 656 ЦК України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Згідно ст. 662, 663 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. Продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Згідно статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 693 ЦК України передбачено, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Так, як вже зазначалось, позивачем було сплачено 180000,00 грн., а саме: 30.05.2014 в сумі 3800,00 грн., 20.06.2014 в сумі 2950,00 грн., 22.09.2014 в сумі 5100,00 грн., 25.09.2014 в сумі 2250,00 грн., 05.11.2014 в сумі 150000,00 грн. та 13.03.2015 в сумі 15900,00 грн., що підтверджується банківськими виписками, платіжними дорученнями.

Відповідач, не заперечуючи факту отримання попередньої оплати та наявності у нього обов'язку щодо поставки продукції на адресу позивача, не надав ані суду першої інстанції, ні апеляційному суду належних та допустимих доказів в розумінні статті 34 ГПК України здійснення такої поставки або повернення отриманої попередньої оплати.

Враховуючи викладене, з урахуванням того, що відповідачем обумовленої договором поставки від 30.03.2014 №3103/с/-14 та додатковою угодою до нього від 30.04.2014, поставки не здійснено, частково повернуто суму попередньої оплати в розмірі 51600,00 грн., у останнього виникло зобов'язання, повернути позивачу суму попередньої оплати в розмірі 128400,00 грн. з розрахунку 180000,00 грн. (сума попередньої оплати) - 51600,00 грн. (сума повернутої частини попередньої оплати).

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що заборгованість в сумі 128400,00 грн. попередньої оплати підтверджена доказами та підлягає задоволенню.

Окрім того, за прострочення поставки товару позивачем заявлено до стягнення пеню в сумі 168710,21 грн.

Відповідно до п. 6.3 договору (в редакції додаткової угоди), у разі прострочення продавцем поставки товару в строки, зазначені у п.2.1 цього договору, продавець додатково сплачує на користь покупця пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від оплаченої покупцем суми товару, що не поставлений, яка склалася на наступний день після прострочення продавцем поставки оплаченого товару за кожен день такого прострочення.

Як вбачається з ч. 2, 3 ст. 693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. На суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Тобто, покупець має право вимагати від продавця або передання оплаченого товару та нарахувати санкції у виді пені за прострочення поставки товару, або повернення йому суми попередньої оплати та нарахувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця (за умови встановлення договором такого обов'язку).

Разом із тим, стягнення з відповідача суми попередньої оплати за договором не є наслідком порушення ним грошового зобов`язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов`язань, а з інших підстав - повернення сплаченого авансу за непоставлений товар.

З позовної заяви вбачається, що позивач просив повернути суму попередньої оплати, однак нарахував пеню за прострочення поставки товару.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем нараховано пеню на інше зобов'язання, оскільки повернення суми попередньої оплати є поверненням суми авансу (а не грошовим зобов`язанням), на який можуть нараховуватися лише проценти, передбачені ст.536 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок викладено й у постанові Верховного Суду України № 3-90гс14 від 16.09.2014, який відповідно до статті 111-28 ГПК України має враховуватись судами при застосуванні норм матеріального права.

Щодо вимог позивача, на підставі ст. 625 ЦК України, стягнути з відповідача 82340,01 грн. 20% річних та 102515,11 грн. інфляційних, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до п.п. 5.1. та 5.2 Постанови Пленуму ВГСУ № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом зі сплатою суми основного боргу, так і окремо від неї. Обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів зазначає, що до спірних правовідносин щодо стягнення з відповідача суми індексу інфляції та трьох процентів річних не може бути застосована ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки стягнення з постачальника суми попередньої оплати, перерахованої за договором на поставку, не вважається грошовим зобов'язанням у розумінні статті 625 ЦК України.

За такі дії відповідач несе відповідальність, передбачену частиною третьою статті 693 ЦК України, коли на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від від 04.07.2011 у справі №3-65гс11, від 15.10.2013 у справі №3-30гс13, від 16.09.2014 у справі №3-90гс14, від 02.03.2016 у справі №6-2491цс15.

Таким чином, вимога позивача про стягнення з відповідача 82340,01 грн. 20% річних та 102515,11 грн. інфляційних нарахованих на суму попередньої оплати задоволенню не підлягає у зв'язку з її необґрунтованістю.

Щодо стягнення з відповідача штрафу в сумі 39600,00 грн., колегія суддів зазначає, наступне.

Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (частини перша, друга статті 217 ГК). Штрафними санкціями відповідно до частини першої статті 230 ГК визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими ГК України та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов'язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення ЦК України (частина перша статті 199 ГК України),

Видами забезпечення виконання зобов'язання за змістом положень частини першої статті 546 ЦК є неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток, а частиною другою цієї норми визначено, що договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік забезпечувальних заходів для належного виконання зобов'язання не є вичерпним і сторони, використовуючи принцип свободи договору, передбачений статтею 627 ЦК України, мають право встановити й інші, окрім тих, що передбачені частиною першою статті 546 ЦК України, засоби, які забезпечують належне виконання зобов'язання, за умови, що такий вид забезпечення не суперечить закону.

За змістом положень ч. 4 ст. 231 ГК України розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Пунктом 6.1 договору (в редакції додаткової угоди) встановлено, що у разі прострочення продавцем поставки товару в строки, зазначені у п. 2.1. цього договору, продавець додатково сплачує на користь покупця штраф у розмірі 22% (двадцять відсотків) від оплаченої покупцем суми товару, що не поставлений, яка склалася на наступний день після прострочення продавцем поставки оплаченого товару.

В судовому засіданні 11.10.2017 представники позивача повідомили суд про те, що відсотки, які зазначені у п. 6.1 договору (в редакції додаткової угоди) це описка, яка представниками відповідача не заперечувалась.

Між тим для договірної практики та практики правозастосування сама лише назва тієї чи іншої санкції, вжита в тексті договору, практичного значення не має. У такому випадку слід виходити з мети встановлення у законі відповідальності за порушення зобов'язання у вигляді штрафної санкції - забезпечення належного виконання зобов'язання.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 08.02.2017 зі справи №910/29752/15, яка відповідно до приписів статті 111-28 ГПК України має враховуватися судами.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога позивачем про стягнення з відповідача штрафу в сумі 39600,00 грн. заявлена правомірно, у відповідності до норм чинного законодавства та умов договору, відтак є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 32 ГПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Стаття 33 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами ст. 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010р.)

Апелянту була надана можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання.

Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008р.)

Доводи викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_5 фермерського господарства "Аграрник" не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення суду першої інстанції, оскільки є безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи та наявними у справі доказами.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Отже, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Рішення господарського суду Житомирської області від 03.08.2017 у справі №906/438/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_5 фермерського господарства "Аграрник" без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Гудак А.В.

Суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Філіпова Т.Л.