КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" жовтня 2017 р. Справа№ 910/14672/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Алданової С.О.

Мартюк А.І.

секретар: Іванов О.О.

за участю представників

позивача: Горецька М.В., Гець Т.О.;

відповідача: Романюк Т.І.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Терра Фуд"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 17.07.2017

у справі №910/14672/16 (суддя Головіна К.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Терра Фуд"

до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк

"Преміум"

про визнання зобов'язань припиненими

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Терра Фуд" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Преміум" (далі - відповідач), в якому просило суд визнати припиненими зобов'язання сторін, внаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а саме зобов'язання позивача перед відповідачем по сплаті нарахованих та несплачених процентів за користування кредитом за кредитним договором на відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії №30/КЛ/13 від 15.07.2013 та зобов'язання відповідача перед позивачем по сплаті суми залишку на поточному рахунку позивача за договором про відкриття і обслуговування банківських рахунків юридичної особи №6090 від 06.03.2014 у сумі 1 660 790,86 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони мають зустрічні однорідні вимоги одна до одної, строк виконання яких настав, у зв'язку з чим позивач направив відповідачу заяви про припинення зобов'язань шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, однак відповідач неправомірно залишив вказану вимогу позивача без задоволення.

В процесі судового розгляду позивач збільшив розмір своїх вимог (том справи - 1, аркуші справи - 158-160) та просив суд визнати припиненими його зобов'язання зі сплати заборгованості за кредитним договором №30/КЛ/13 від 15.07.2013 в розмірі 2 716 527,58 грн. на користь відповідача по кредитному договору та, відповідно, зобов'язання відповідача по сплаті на користь позивача боргу за договором про відкриття та обслуговування банківського рахунку №6090 від 06.03.2014 на суму 2 716 527,58 грн. на підставі заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав.

Відповідач проти позову заперечував, зазначаючи про необґрунтованість та непідтвердженість належними доказами вимог позивача, просив суд в позові відмовити. При цьому відповідач звертав увагу суду на те, що на дату звернення позивача до суду та розгляду даної справи розпочато процедуру ліквідації відповідача (з 10.02.2016), а згідно з п.8 ч.2 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" забороняється зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов'язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі внаслідок укладення будь-яких правочинів з іншими особами, крім банку, зарахування на вимогу однієї із сторін. Відповідач вважає, що кредиторські вимоги позивача за договором поточного рахунку у сумі 7 139 899,15 грн. рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №693 від 10.05.2016 були віднесені до сьомої черги, а зарахування однорідних зустрічних вимог, що являються предметом позовних вимог позивача, призвело б до зміни черговості задоволення вимог кредиторів, що суперечить вимогам чинного законодавства.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.10.2016 у справі №910/14672/16, яке було залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.01.2017, у позові було відмовлено повністю. Відмовляючи в позові, суди виходили з того, що позивачем заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог від 22.03.2016 за вих.№108, від 19.07.2016 за вих.№08 та від 07.10.2016 за вих.№10 були направлені відповідачу вже після початку процедури виведення установи відповідача з ринку та запровадження тимчасової адміністрації, а тому до спірних правовідносин застосовується заборона зарахування зустрічних вимог під час тимчасової адміністрації, встановлена ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Крім того, суди відзначили, що кредиторські вимоги позивача за Договором поточного рахунка у сумі 7 139 899,15 грн. рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №693 від 10.05.2016 були віднесені до сьомої черги, а зарахування однорідних зустрічних вимог, що являються предметом позовних вимог позивача, призвело б до зміни черговості задоволення вимог кредиторів.

Постановою Вищого господарського суду України від 03.04.2017 було скасовано рішення Господарського суду міста Києва від 18.10.2016 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.01.2017 у справі №910/14672/16, а справу направлено на новий розгляд до місцевого господарського суду. При цьому суд касаційної інстанції зазначив про те, що суди, розглянувши спір по суті, не дослідили змісту укладених між сторонами кредитного договору та договору поточного рахунка на предмет того, чи містять вони положення про договірне списання коштів на погашення зобов'язань за кредитом. В той же час п.п.2.13, 3.2.4, 3.3.18 Кредитного договору вказують на можливість договірного списання коштів. Зокрема, п.п.3.2.4 Кредитного договору передбачено, що банк має право здійснювати договірне списання коштів згідно з п.2.13 цього Договору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.07.2017, ухваленим за результатами нового розгляду справи №910/14672/16, в позові було відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/14672/16 від 17.07.2017 та прийняти нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, зокрема, щодо умов укладених між сторонами договорів, а також невірно застосовано норми матеріального права, а саме ч.2 п.8 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що призвело до прийняття неправильного по суті заявлених вимог рішення.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.08.2017 для розгляду апеляційної скарги позивача було сформовано колегію суддів Київського апеляційного господарського суду у наступному складі: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Мартюк А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.08.2017 (головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Мартюк А.І.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 21.09.2017.

21.09.2017 через Відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду надійшли письмові пояснення позивача до апеляційної скарги, а також відзив відповідача на апеляційну скаргу.

В судовому засіданні 21.09.2017 представники позивача підтримали апеляційну скаргу з урахуванням додаткових пояснень до неї, просили суд скаргу задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/14672/16 від 17.07.2017 та прийняти нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

В судовому засіданні 21.09.2017 представник відповідача заперечував проти апеляційної скарги з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу, просив суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін як таке, що було ухвалено з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні 21.09.2017, на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 05.10.2017.

В судовому засіданні 05.10.2017 представники сторін підтримали раніше надані пояснення по суті спору.

В судовому засіданні 05.10.2017 на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 10.10.2017.

В судовому засіданні 10.10.2017 представники позивача підтримали пояснення, надані у попередніх судових засіданнях, просили суд апеляційну скаргу задовольнити.

В судовому засіданні 10.10.2017 представник відповідача також підтримав раніше надані пояснення, просив суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

В судовому засіданні 10.10.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

15.07.2013 між позивачем, як позичальником, та відповідачем, як кредитодавцем, було укладено кредитний договір №30/КЛ/13 на відкриття відновлювальної кредитної лінії (далі - Кредитний договір) (том справи - 1, аркуші справи - 12-21).

За умовами Кредитного договору (п.п.1.1, 1.1.1-.1.1.3) кредитодавець надає позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання шляхом відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії (далі - кредит або транш кредиту), а позичальник зобов'язується отримати кредит/транш кредиту, використати його за цільовим призначенням, сплатити проценти за користування кредитом/траншем кредиту, комісії та інші платежі, встановлені цим договором. Ліміт кредитної лінії (або кредитний ліміт) складає 5 000 000,00 доларів США. Термін остаточного повернення кредиту - 15.04.2014 включно, якщо такий термін (строк) не наступить раніше з підстав, що передбачені умовами цього договору або чинним законодавством України. Позичальник шляхом підписання цього договору зобов'язується погашати кредит/транш кредиту в порядку, визначеному в Графіку зменшення ліміту заборгованості за кредитною лінією, викладеному в додатку №1 до цього договору та є його невід'ємною частиною. Плата за користування кредитом/траншем кредиту (процентна ставка) встановлюється у розмірі 15% річних (далі - проценти).

Порядок надання, повернення кредиту/траншу кредиту та сплати процентів визначений сторонами у розділі 2 Кредитного договору, в п.2.13 якого передбачено, що позичальник доручає кредитодавцю, а кредитодавець має право на підставі цього доручення здійснювати договірне списання на користь кредитодавця з поточного рахунку позичальника №6082, відкритого у кредитодавця та/або з будь-якого іншого рахунку позичальника, що відкритий та/або буде відкритий у майбутньому у кредитодавця, грошових коштів в сумі заборгованості позичальника за цим договором, враховуючи прострочену заборгованість за нарахованими процентами, строкову заборгованість за нарахованими процентами, прострочену заборгованість за кредитом/траншем кредиту, строкову заборгованість за кредитом/траншем кредиту, комісії, пеню, штрафи та інші платежі, що мають сплачуватись згідно з цим договором та договором застави/іпотеки/поруки. Право на договірне списання виникає у кредитодавця у випадках, передбачених в п.2.10 цього договору, а також з дня, наступного за останнім днем строку (терміну), протягом якого позичальник зобов'язаний виконати будь-яке грошове зобов'язання за цим договором та/або договором застави/іпотеки/поруки. Передбачене цим пунктом договірне списання здійснюється кредитодавцем відповідно до нормативно-правових актів України.

В п.7.9 Кредитного договору передбачено, що останній набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками та скріплення печатками сторін і діє до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань.

В додатку №1 до Кредитного договору наведено Графік зменшення ліміту заборгованості за кредитною лінією (том справи - 1, аркуш справи - 22).

30.09.2015 між сторонами було укладено додатковий договір №9 до Кредитного договору (том справи - 1, аркуш справи - 23), в якому вони дійшли згоди скоригувати ліміт кредитної лінії та термін остаточного повернення кредиту. Згідно з внесеними змінами ліміт кредитної лінії склав 1 081 497,74 доларів США, а термін остаточного повернення кредиту - 12.10.2018 включно.

У періоді з лютого по вересень 2016 заборгованість позивача за несплаченими відсотками по Кредитному договору перед відповідачем становила 2 716 527,58 грн., строк оплати яких настав 07.10.2016.

06.03.2014 між позивачем, як клієнтом, та відповідачем, як банком, було укладено договір про відкриття і обслуговування банківських рахунків юридичної особи (далі - Договір банківського рахунку) (том справи - 1, аркуші справи - 24-33).

За умовам Договору банківського рахунку (п.п.1) для зберігання грошових коштів та здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних документів відповідно до умов договору та вимог законодавства України, банк відкриває клієнту поточний рахунок №6090 (980, 840).

При обслуговуванні рахунків банк, зокрема, зобов'язується здійснювати примусове списання коштів з рахунку клієнта у випадках, встановлених законодавством України (п.п.2.1.3.13 п.2.1.3 Договору банківського рахунку).

В матеріалах справи наявна виписка по особовому рахунку позивача №6090, згідно з якою станом на 11.02.2016 на вказаному рахунку були наявні грошові кошти у загальній сумі 7 128 665,17 грн. (том справи - 1, аркуш справи - 46).

З урахуванням умов Кредитного договору та Договору банківського рахунку, стану виконання цих правочинів сторонами, вбачається, що позивач є боржником відповідача на суму 2 716 527,58 грн. за Кредитним договором і в той же час - кредитором відповідача на суму 7 128 665,17 грн. за Договором банківського рахунку.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав про те, що з метою погашення заборгованості за Кредитним договором, яка виникла у зв'язку з простроченням сплати процентів за період з лютого по вересень 2016 року, позивач неодноразово звертався до відповідача із заявами про припинення зобов'язань шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

Так, позивач направив відповідачу заяву вих.№108 від 22.03.2016 (том справи - 1, аркуші справи - 40-41), в якій запропонував припинити зобов'язання по кредитній заборгованості, що виникла за лютий 2016 року на суму 12 853,87 дол. США, шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог за зобов'язанням позивача за Кредитним договором, та зобов'язань відповідача перед позивачем за Договором банківського рахунку на суму 12 853,87 доларів США (станом по курсу на день проведення заліку).

В заяві вих.№08 від 19.07.2016 (том справи - 1, аркуші справи - 42-43) позивач просив відповідача здійснити зарахування на суму прострочених відсотків за Кредитним договором за період з лютого по червень 2016 року на суму 66 928,76 дол. США, що еквівалентно 1 660 790,86 грн.

В заяві вих.№10 від 07.10.2016 (том справи - 1, аркуші справи - 161-162) позивач додатково просив відповідача здійснити зарахування на суму 40 777,78 дол. США, що еквівалентно 1 055 736,72 грн.

Загальна сума вимог по заявам позивача №08 від 19.07.2016 та вих.№10 від 07.10.2016, про зарахування яких просив позивач, становить 107 706,54 дол. США, що еквівалентно 2 716 527,58 грн.

Зважаючи на те, що заяви позивача були залишені відповідачем без задоволення, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду та просив (в редакції заяви про збільшення розміру позовних вимог від 17.10.2016) визнати припиненими його зобов'язання зі сплати заборгованості за кредитним договором №30/КЛ/13 від 15.07.2013 в розмірі 2 716 527,58 грн. на користь відповідача по кредитному договору та, відповідно, зобов'язання відповідача по сплаті на користь позивача боргу за договором про відкриття та обслуговування банківського рахунку №6090 від 06.03.2014 на суму 2 716 527,58 грн. на підставі заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав.

Місцевий господарський суд в позові відмовив повністю, визнавши вимоги позивача необґрунтованими та документально непідтвердженими. При цьому, суд першої інстанції зазначив наступне:

- вимоги, які виникли між сторонами на підставі різних договорів, а саме - на підставі Кредитного договору та Договору банківського рахунку, є зустрічними, грошовими, а отже - однорідними;

- на час звернення позивача із заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог (22.03.2016) відповідач перебував у стані ліквідації, а тому до спірних правовідносин застосовуються положення спеціального закону - Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб";

- у листі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 21.09.2015 №12-33820/15 "Щодо реалізації деяких норм Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" надано роз'яснення щодо неможливості зарахування зустрічних однорідних вимог протягом здійснення процедури ліквідації банку, крім випадків, визначених абзацом 2 п.8 ч.2 ст. 46 Закону у редакції, що діє з 12.08.2015;

- частиною 2 п.8 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" було захищено права боржника банку під час його ліквідації, який є одночасно і кредитором цього банку, шляхом надання можливості боржнику погасити свою заборгованість саме за кредитом за рахунок коштів на поточному рахунку боржника у банку, але за таких умов: майнове право вимоги на ці кошти є предметом застави, якою забезпечується кредитне зобов'язання (в даному випадку майнові права на кошти з банківського рахунку №6090 повинні були знаходитись у заставі забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором); у договорі банківського рахунку наявні умови на договірне списання коштів з цього рахунку саме на виконання зобов'язань за кредитом (у даному випадку договір банківського рахунку №6090 від 06.03.2014 повинен містити умову про списання коштів з рахунку №6090 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором);

- перша вимога щодо обов'язковості передачі у заставу майнових прав за договором банківського рахунку та недопустимості зміни застави протягом 1 року, яка передує даті початку процедури виведення Фондом банку з ринку, дотримана не була, оскільки майнові права на кошти, наявні на поточному рахунку позивача №6090, відкритому за договором банківського рахунку №6090 від 06.03.2014, в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором в заставу не передавались, що свідчить про відсутність майнового права вимоги банку на ці кошти як предмет застави;

- умова передачі банківського рахунку (майнових прав на нього) у забезпечення кредитного зобов'язання сторонами передбачена не була, звідси - не має значення обставина щодо того, чи відбулась зміна такого предмету застави протягом 1 року;

- щодо другої умови, передбаченої п.8 ч.2 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", стосовно наявності коштів на рахунках боржника на дату початку процедури виведення Фондом банку з ринку та наявності обов'язкової умови договірного списання з цих рахунків на погашення кредитної заборгованості грошовими коштами, що є предметом застави за кредитом, то і в цій частині вимоги закону не дотримано;

- за договором банківського рахунку позивачу був відкритий особовий рахунок №6090, на якому на час введення у відповідача процедури ліквідації (11.02.2016) у позивача були наявні кошти у сумі 7 128 665,17 грн. При цьому, як вбачається з умов договору рахунку, банк має право списувати з рахунку клієнта помилково зараховані з вини банку кошті (п.3.1.4), списувати грошові кошти на оплату за розрахунково-касове обслуговування та комісійні послуги (п.3.1.12, п.4.2), списувати суми, необхідні для виконання заяв клієнта на купівлю іноземної валюти, такі як сплата збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, комісії банку (п.6.15). Договором банківського рахунку умова про договірне списання коштів з поточного рахунку №6090, саме на погашення заборгованості за кредитним договором не передбачено;

- Вищий господарський суд України у своїй постанові від 03.04.2017 звертав увагу на п.2.13 кредитного договору. Проте, вказаним пунктом передбачено, що позичальник доручає кредитодавцю, а кредитодавець має право на підставі цього доручення здійснювати договірне списання з поточного рахунку №6082, відкритого у кредитодавця (МФО 339555) та/або з будь-якого іншого рахунку позичальника, що відкритий та/або буде відкрито у майбутньому у кредитодавця, грошових коштів в сумі заборгованості позичальника за цим договором, враховуючи прострочену заборгованість за нарахованими процентами, строкову заборгованість за нарахованими процентами, прострочену заборгованість за кредитом/траншем кредиту, строкову заборгованість за кредитом/траншем кредиту, комісії, пеню, штрафи та інші платежі, що мають сплачуватись згідно з цим договором та договором застави/іпотеки/поруки. Згідно з поясненнями відповідача інший рахунок № 6082 було відкрито відповідачем для зберігання коштів іншого підприємства - ТОВ "Українські продуктові традиції" та для розрахунково-касового обслуговування останнього, а будь-яких інших рахунків, які б передбачали можливість договірного списання коштів на погашення заборгованості позивача за кредитом, банком для позивача відкрито не було;

- зі змісту Договору банківського рахунку випливає, що до нього не була вміщена умова про договірне списання з рахунку № 6090 коштів у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором;

- обов'язковою умовою договірного списання коштів є те, що такі грошові кошти повинні бути предметом застави для їх зарахування у рахунок погашення кредитної заборгованості, чого дотримано не було. Кошти на поточному рахунку позивача в забезпечення повернення кредиту не передавалися, а договір про надання банківських послуг, що був укладений з відповідачем належних умов для договірного списання коштів не містить, що свідчить про відсутність правових підстав для здійснення зарахування зустрічних вимог в процедурі ліквідації відповідача;

- до спірних правовідносин мають бути застосовані обмеження п.8 ч.2 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та лист Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 08.12.2015 №21-51564/15 "Про зарахування зустрічних однорідних вимог", оскільки можливість задоволення вимог кредиторів до затвердження Фондом реєстру акцептованих вимог кредиторів у даному випадку відсутня;

- Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачений певний (спеціальний) порядок погашення вимог кредиторів, а тому спірний залік зустрічних однорідних вимог, який передбачає індивідуальне задоволення вимог окремого кредитора банку за рахунок коштів банку, порушує встановлений цим Законом порядок та черговість задоволення вимог кредиторів до банку і ставить у нерівне становище інших кредиторів банку у порівнянні з кредитором, який отримує задоволення своїх вимог не в тому порядку та черговості, як це передбачено в ст. 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Колегія суддів не погоджується з висновками місцевого господарського суду, вважає їх передчасними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи і зробленими без дотримання вказівок Вищого господарського суду України, викладених у постанові від 03.04.2017 у справі №910/14672/16, які є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 Цивільного кодексу України).

За договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, які знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом (ст. ст. 1066, 1074 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі ст. 526 Цивільного кодексу України, де встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ст. 1049 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як уже зазначалося вище, предметом розгляду у даній справі є вимоги позивача про визнання припиненим його зобов'язань зі сплати заборгованості за Кредитним договором в розмірі 2 716 527,58 грн. на користь відповідача по Кредитному договору та зобов'язання відповідача по сплаті на користь позивача боргу за Договором банківського рахунку на суму 2 716 527,58 грн. на підставі заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав.

Згідно з положеннями ст. 601 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняються зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав. Для зарахування зустрічних вимог достатньо заяви однієї із сторін зобов'язання.

З наведеного випливає, що зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов'язань, в одному із яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов'язанні є кредитором у другому). Допускаються випадки, так званого часткового зарахування, коли одне зобов'язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інше (більше за розміром) - лише в частині, що дорівнює розміру першого зобов'язання. В такому випадку зобов'язання в частині, що залишилася, може припинятися будь-якими іншими способами. Вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам:

- бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим);

- бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, у зв'язку з чим зарахування як спосіб припинення зазвичай застосовується до зобов'язань по передачі родових речей, зокрема грошей). Правило про однорідність вимог розповсюджується на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають із різних підстав (різних договорів тощо);

- строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Як вбачається з матеріалів справи, за Кредитним договором відповідач є кредитором, а позивач - боржником, і навпаки, за Договором банківського рахунку відповідач є боржником, а позивач - кредитором. Наведене свідчить про те, що вимоги, які виникли між сторонами на підставі вищевказаних договорів є зустрічними.

Виходячи з системного аналізу чинного законодавства, зокрема, ст. ст. 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України, грошовим зобов'язанням є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.06.2012 у справі № 6-49цс12).

Таким чином, зобов'язання, які виникли між сторонами на підставі Кредитного договору та Договору банківського рахунку, є грошовими, а відтак - однорідними.

В процесі судового розгляду було встановлено, що кінцевий строк виконання зобов'язань позивачем по сплаті відсотків за Кредитним договором за період з лютого по вересень 2016 року у позивача настав 05.10.2016, а строк зустрічного зобов'язання відповідача за Договором банківського рахунку - 11.02.2016. Тобто, у позивача виникло право вимагати від банку зарахування зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав.

Колегією суддів було враховано, що постановою Правління Національного банку України від 10.02.2016 №68/БТ було відкликано банківську ліцензію та розпочато процедуру ліквідації відповідача, в зв'язку з чим виконавчою дирекцією Фонду було прийнято рішення від 10.02.2016 №314 про початок здійснення процедури ліквідації банку та призначення уповноваженої особи фонду на його ліквідацію з 11.02.2016.

Відмовляючи у позові, місцевий господарський суд зазначив про те, що на час звернення позивача із заявою про зарахування зустрічних однорідних вимог (22.03.2016) відповідач перебував у стані ліквідації, а тому до спірних правовідносин застосовуються положення спеціального закону - Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Згідно з п.8 ч.2 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в редакції, чинній на час подання заяв про зарахування) заборонено зарахування зустрічних вимог, в тому числі шляхом договірного списання. Проте ці обмеження не поширюються на зобов'язання банку щодо зарахування зустрічних однорідних вимог у разі, якщо боржник банку одночасно є кредитором цього банку і грошові кошти спрямовуються на погашення зобов'язань за кредитом цього боржника перед цим банком за кредитними договорами, виключно з урахуванням того, що:

- за кредитним договором не було здійснено заміни застави, а саме не відбувалося зміни будь-якого з предметів застави на предмет застави, яким виступають майнові права на отримання коштів боржника, які розміщені на відповідних рахунках у неплатоспроможному банку, протягом одного року, що передує даті початку процедури виведення Фондом банку з ринку;

- кошти перебували на поточних та/або депозитних рахунках такого боржника на дату початку процедури виведення Фондом банку з ринку та договірне списання з цих рахунків передбачено умовами договорів, укладених між боржником і банком.

Місцевий господарський суд в своєму рішенні зазначив про те, що за Договором банківського рахунку позивачу був відкритий особовий рахунок №6090, на якому на час введення у відповідача процедури ліквідації (11.02.2016) у позивача були наявні кошти у сумі 7 128 665,17 грн. При цьому, за умовами вказаного договору банк має право списувати з рахунку клієнта помилково зараховані з вини банку кошти (п.3.1.4), списувати грошові кошти на оплату за розрахунково-касове обслуговування та комісійні послуги (п.3.1.12, п.4.2), списувати суми, необхідні для виконання заяв клієнта на купівлю іноземної валюти, такі як сплата збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, комісії банку (п.6.15). За висновком місцевого господарського суду Договором банківського рахунку умова про договірне списання коштів з поточного рахунку №6090 саме на погашення заборгованості за Кредитним договором не передбачена. Окрім того, в оскаржуваному судовому рішенні вказано про те, що рахунок №6082 було відкрито відповідачем для зберігання коштів іншого підприємства - ТОВ "Українські продуктові традиції" та для розрахунково-касового обслуговування останнього.

З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити про те, що ані в Кредитному договорі, ані в Договорі банківського рахунку не міститься умов, які б передбачали відкриття позивачем рахунку для зберігання коштів іншої юридичної особи.

Натомість в п.2.13 Кредитного договору прямо передбачено, що позичальник доручає кредитодавцю, а кредитодавець має право на підставі цього доручення здійснювати договірне списання на користь кредитодавця з поточного рахунку позичальника №6082, відкритого у кредитодавця та/або з будь-якого іншого рахунку позичальника, що відкритий та/або буде відкритий у майбутньому у кредитодавця, грошових коштів в сумі заборгованості позичальника за цим договором, враховуючи прострочену заборгованість за нарахованими процентами, строкову заборгованість за нарахованими процентами, прострочену заборгованість за кредитом/траншем кредиту, строкову заборгованість за кредитом/траншем кредиту, комісії, пеню, штрафи та інші платежі, що мають сплачуватись згідно з цим договором та договором застави/іпотеки/поруки. Право на договірне списання виникає у кредитодавця у випадках, передбачених в п.2.10 цього договору, а також з дня, наступного за останнім днем строку (терміну), протягом якого позичальник зобов'язаний виконати будь-яке грошове зобов'язання за цим договором та/або договором застави/іпотеки/поруки. Передбачене цим пунктом договірне списання здійснюється кредитодавцем відповідно до нормативно-правових актів України.

Відповідно до п.п.2.10.1 п.2.10 Кредитного договору кредитодавець має право призупинити надання кредиту/траншу кредиту та/або вимагати дострокового погашення заборгованості за цим договором у повному обсязі, зокрема, у разі наявності простроченої заборгованості за кредитом/траншем кредиту, нарахованими процентами та комісіями, штрафними санкціями, передбаченими цим договором.

Таким чином, в Кредитному договорі передбачено, що відповідач відкриває позивачу позичковий рахунок №6090, на якому буде обліковуватися кредит/транш кредиту (п.2.1 Кредитного договору) і на вказаний рахунок позивач зобов'язаний сплачувати нараховані за місяць проценти (п.2.8.1 Кредитного договору). Водночас сторони передбачили право відповідача здійснювати договірне списання на свою користь з поточного рахунку позивача №6082, відкритого у відповідача, та/або з будь-якого іншого рахунку позивача, що відкритий та/або буде відкритий у майбутньому у кредитодавця, грошових коштів в сумі заборгованості за Кредитним договором (в тому числі: прострочену і строкову заборгованість за нарахованими процентами, прострочену і строкову заборгованість за кредитом/траншем кредиту, комісії, пеню, штрафи та інші платежі, що мають сплачуватись згідно з Кредитним договором та договором застави/іпотеки/поруки.

Пункти 3.2.4, 3.3.18 Кредитного договору також вказують на можливість договірного списання коштів.

Однак вищезгадані умови Кредитного договору були залишені місцевим господарським судом без належної уваги та оцінки, що в свою чергу свідчить про невиконання судом вказівки Вищого господарського суду України про необхідність дослідження змісту укладених між сторонами договорів на предмет того, чи містять вони положення про договірне списання коштів на погашення зобов'язань за кредитом.

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб в листі від 08.12.2015 №21-51564/15 "Про зарахування зустрічних однорідних вимог" зазначив про те, що заборгованість за кредитами, відсотками та заборгованість за борговими цінними паперами погашається за рахунок акцептованих кредиторських вимог у банків, які сформували реєстри кредиторів та за рахунок залишків за поточними та/або депозитними рахунками (крім заблокованих та арештованих) у банків, які перебувають у стадії ліквідації, але реєстри кредиторів ще не сформували. Залишок заборгованості, що залишилась після зарахування зустрічних однорідних вимог, боржник погашає шляхом внесення готівкою через касу банку або шляхом безготівкового зарахування коштів на рахунок банку.

Згідно з поясненнями відповідача, кредиторські вимоги позивача у сумі 7 139 899,15 грн. були віднесені до вимог сьомої черги рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №694 від 10.05.2016, а відтак акцептовані (визнані) відповідачем.

Вищий господарський суд України в своїй постанові від 03.04.2017 звертав увагу на те, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб в п.2 Листі від 21.09.2015 №12-33820/15 зазначав, що відповідно до абзацу другого пункту 8 частини другої статті 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у редакції, що діє з 12.08.2015, протягом здійснення процедури ліквідації банку зарахування зустрічних однорідних вимог заборонено, крім випадків, визначених зазначеним пунктом Закону. У цьому разі боржник банку має бути одночасно кредитором цього банку, кошти мають бути спрямовані на погашення зобов'язань за кредитом такого боржника перед цим банком за кредитними договорами та/або за емітованими цим боржником борговими цінними паперами, а також договірне списання з рахунків має бути передбачено умовами договорів, укладених між боржником і банком. Пункт 8 частини другої статті 46 Закону у редакції, що діє з 12.08.2015, застосовується уповноваженими особами Фонду в усіх банках, що знаходяться на стадії ліквідації, незалежно від дати прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії і ліквідації банку.

Як уже зазначалося вище, позивач є одночасно боржником відповідача за Кредитним договором та кредитором за Договором банківського рахунку. Умовами Кредитного договору передбачено договірне списання коштів з рахунків позивача. Строк виконання зобов'язань, зарахування за якими просить здійснити позивач, вже настав, що не заперечується сторонами. Отже, відносини сторін відповідають умовам п.8 ч.2 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" для проведення зарахування зустрічних однорідних вимог.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

За результатами перегляду справи колегія суддів дійшла висновку про те, що в даному випадку наявні правові підстави для визнання припиненим зобов'язання позивача зі сплати заборгованості за Кредитним договором в розмірі 2 716 527,58 грн. на користь відповідача по Кредитному договору та зобов'язання відповідача по сплаті на користь позивача боргу за Договором банківського рахунку на суму 2 716 527,58 грн. на підставі заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав. Заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими, документально підтвердженими та такими, що підлягають задоволенню.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на спростування позовних вимог.

Натомість доводи апеляційної скарги підтвердилися під час розгляду даної справи, що в свою чергу свідчить про неповне з'ясування місцевим господарським судом обставин, які мають значення для справи, а також невірне застосування норм матеріального і процесуального права.

Згідно зі ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З урахуванням вищевикладених обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва міста Києва у справі №910/14672/16 від 17.07.2017 має бути скасоване з прийняттям нового рішення про задоволення позову у повному обсязі.

У зв'язку із задоволенням позову та апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання позову та апеляційної скарги підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача.

Окрім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

З системного аналізу норм Господарського процесуального кодексу України випливає, що у випадках скасування рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги або заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат (аналогічна правова позиція викладена в п.п.4.4 п.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 №7 (із змінами та доповненнями) «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України»).

З матеріалів справи вбачається, що в задоволенні апеляційної скарги позивача на попереднє судове рішення Господарського суду міста Києва від 18.10.2016 у справі №910/14672/16 було відмовлено постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.01.2017. Тобто, витрати, понесені позивачем при поданні вказаної апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню та покладаються на позивача.

Водночас, постановою Вищого господарського суду України від 03.04.2017 касаційну скаргу позивача на вищезгадані рішення Господарського суду міста Києва від 18.10.2016 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.01.2017 у справі №910/14672/16 було задоволено частково, у зв'язку з чим колегія суддів дійшла висновку про те, що витрати позивача по сплаті судового збору при поданні касаційної скарги мають бути покладені на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, а саме: 1 653,60 грн. на позивача та 1 653,60 грн. на відповідача.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 77, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Терра Фуд" на рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/14672/16 від 17.07.2017 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/14672/16 від 17.07.2017 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

3. Визнати припиненими зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Терра Фуд" (ідентифікаційний код 35438742, 23600, Вінницька обл., м. Тульчин, вул. Полковника Ганжі, 16) перед Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк "Преміум" (ідентифікаційний код 35264721, 01014, м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 1/36) по сплаті нарахованих та несплачених процентів за користування кредитом за Кредитним договором №30/КЛ/13 на відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії від 15.07.2013 за період з 01.02.2016 по 30.06.2016 та зобов'язання Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк "Преміум" (ідентифікаційний код 35264721, 01014, м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 1/36) перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Терра Фуд" (ідентифікаційний код 35438742, 23600, Вінницька обл., м. Тульчин, вул. Полковника Ганжі, 16) по сплаті суми залишку на поточному рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю "Терра Фуд" за договором про відкриття і обслуговування банківських рахунків юридичної особи №6090 від 06.03.2014 у сумі 1 660 790 гривень 86 копійок внаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав.

4. Визнати припиненими зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Терра Фуд" (ідентифікаційний код 35438742, 23600, Вінницька обл., м. Тульчин, вул. Полковника Ганжі, 16) перед Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк "Преміум" (ідентифікаційний код 35264721, 01014, м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 1/36) по сплаті нарахованих та несплачених процентів за користування кредитом за Кредитним договором №30/КЛ/13 на відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії від 15.07.2013 за період з 01.07.2016 по 30.09.2016 та зобов'язання Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк "Преміум" (ідентифікаційний код 35264721, 01014, м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 1/36) перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Терра Фуд" (ідентифікаційний код 35438742, 23600, Вінницька обл., м. Тульчин, вул. Полковника Ганжі, 16) по сплаті суми залишку на поточному рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю "Терра Фуд" за договором про відкриття і обслуговування банківських рахунків юридичної особи №6090 від 06.03.2014 у сумі 1 055 736 гривень 72 копійок внаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав.

5. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Преміум" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Терра Фуд" 2 756,00 грн. (дві тисячі сімсот п'ятдесят шість гривень 00 копійок) судового збору за подання позовної заяви, 3 032,00 грн. (три тисячі тридцять дві гривні 00 копійок) судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги та 1 653,60 грн. (одну тисячу шістсот п'ятдесят три гривні 60 копійок) судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.

6. Доручити Господарському суду міста Києва видати накази із зазначенням необхідних реквізитів сторін.

7. Матеріали справи №910/14672/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

8. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом 20 днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді С.О. Алданова

А.І. Мартюк