РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.09.2017Справа №910/10715/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрпакінвест"

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Юпол"

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Вельд-Пак"

про визнання договору недійсним

Суддя Головатюк Л.Д.

Представники :

Від позивача: Данайканич О.С.(дов. від 23.11.2016);

Від відповідача-1: Оксененко К.П.(дов. від 30.05.2017);

Від відповідача-2: Нагорний С. А. (директор).

Відповідно до ст. 85 ГПК України в судовому засіданні 26.09.2017 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до відповідачів про визнання недійсним договору від 15.02.2016 № 15/02/16 про переведення боргу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.07.2017 порушено провадження у справі №910/10715/17 та призначено до розгляду на 25.07.2017.

Ухвалою суду від 25.07.2017 розгляд справи відкладено на 08.08.2017.

Ухвалою суду від 08.08.2017 продовжено строк розгляду спору на п'ятнадцять днів, відкладено розгляд справи на 14.09.2017.

В судовому засідання 14.09.2017 судом оголошувалася перерва до 26.09.2017.

В судове засідання 26.09.2017 представники сторін з'явилися та надали суду усні пояснення по суті справи, в яких позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, а відповідачі проти задоволення позовних вимог заперечили.

Позовні вимоги мотивовані недотримання відповідачами під час укладання договору № 15/02/16 про переведення боргу від 15.02.2016 вимог чинного законодавства. Як стверджує позивач, він був введений в оману відповідачем - 2 під час укладання договору, правочин не був направлений на реальне настання наслідків, обумовлених ним, за укладання правочину директору позивача обіцяли грошову винагороду. На підставі зазначеного, позивач вважає, що волевиявлення позивача при укладанні договору не було вільним і не відповідало його внутрішній волі, що є підставою для визнання такого правочину недійсним.

Відповідач - 2 проти задоволення позову заперечує з тих підстав, що під час укладання спірного договору його сторонами були дотримані вимоги чинного законодавства.

Відповідач - 1 правом на надання відзиву не скористався.

В судовому засіданні 26.09.2017 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти позову, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як підтверджено матеріалами справи, 07.08.2015 між відповідачем - 1, як постачальником та відповідачем - 2, як покупцем було укладено договір поставки № 7/08/15 (далі за текстом - договір поставки), за умовами якого відповідач - 1 зобов'язався поставити та передати у власність відповідача - 2, а відповідач - 2 зобов'язався прийняти та оплатити полімери (товар).

В подальшому, 15.02.2016 між відповідачем - 2, як первісним боржником, позивачем, як новим боржником та відповідачем - 1, як кредитором на підставі ст. 520 - 523 Цивільного кодексу України, було укладено договір № 15/02/16 про переведення боргу (далі за текстом - спірний договір, договір).

В п. 1 спірного договору сторони погодили, що цим договором регулюються відносини, пов'язані із заміною зобов'язаної сторони (первісного боржника) у зобов'язанні, що виникає із договору поставки № 7/08/15 від 07.08.2015, укладеного між первісним боржником та кредитором (надалі - основний договір).

Згідно з п. 2 спірного договору первісний боржник переводить на нового боржника борг (грошове зобов'язання) у розмірі 100 000, 00 грн., що виник на підставі п. 3.3. основного договору, а новий боржник погоджується виконати зазначене грошове зобов'язання у повному обсязі та з урахуванням усіх штрафів, пені та валютних коливань, що зазначені в основному договорі, але не включені до суми боргу згідно цього договору.

Новий боржник, підписуючи цей договір, підтверджує, що йому була передана вся необхідна інформація (документація), пов'язана із основним договором, зокрема і та, що стосується спорів і суперечностей за основним договором між первісним боржником і кредитором (п. 5 спірного договору).

Відповідно до п. 7 спірного договору цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін.

Договір складений при повному розумінні сторонами його умов та термінології українською мовою у трьох автентичних примірниках, які мають однакову юридичну силу, - по одному для кожної із сторін (п. 11 спірного договору).

З боку позивача договір підписаний Пастушенко О. І., з боку відповідача - 1 договір підписаний Бужинецьким С. О., з боку відповідача - 2 - Нагорним С. А. та скріплений круглими печатками сторін.

Із матеріалів справи вбачається, що Бориспільським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Київський області ведеться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001145 від 06.06.2016 розпочатому за фактом заподіяння значної майнової шкоди шляхом обману, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 192 Кримінального кодексу України.

Також, із матеріалів справи вбачається, що в провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа № 910/6038/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Юпол» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпакінвест», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Вельд - Пак» про стягнення 219 058, 27 грн. за договорами № 7/08/15 від 07.08.2015 та № 15/02/16 від 15.06.2016, провадження по якій зупинено ухвалою суду від 20.07.2017 до набрання законної сили рішенням у даній справі.

Предметом позову у справі є матеріально - правова вимога позивача заявлена до відповідачів про визнання недійсним договору № 15/02/16 про переведення боргу від 15.02.2016, спір між сторонами виник стосовно наявності вільного волевиявлення у позивача до укладання договору, за твердженням позивача волевиявлення не було вільним і не відповідало його внутрішній волі.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив, що вказана позовна вимога є необґрунтованою та недоведеною, виходячи з наступного.

В силу положень ст. 520 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Форма правочину щодо заміни боржника у зобов'язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу (ст. 521 ЦК України).

Приписами частини 1 ЦК Українивстановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-5 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Зазначені норми кореспондуються з положеннями частини першої статті 207 ГК, згідно з якою господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України. При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Позивач в позовній заяві стверджує що: директор позивача був введений в оману директором відповідача - 2 та не усвідомлював ймовірних наслідків укладання подібних договорів; фактично директори відповідача - 2 і позивача усвідомлювали, що укладення такого правочину не спрямоване на реальне настання наслідків, обумовлених ним; за підписання договору директор відповідача - 2 обіцяв директору позивача грошову винагороду.

Також, обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на положення ст. 207 Господарського кодексу України та вказує, що наведена стаття передбачає визнання судом недійсним зобов'язання за тих обставин, коли зміст зобов'язання, чи його форма не відповідають вимогам закону, а також коли спірне зобов'язання вчинялося з свідомою, умисною метою, що суперечить інтересам держави і суспільства, або коли учасник зобов'язального правовідношення вийшов за межі своїх цілей і завдань, встановлених установчими документами.

Згідно з положеннями ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (п. 3.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману (п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними").

Згідно Узагальнень Верховного Суду України від 24.11.2008 "Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставині про те, що друга сторона,якби вонаволоділа цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК може бути визнаний судом недійсним. Вбачається, що саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка.

Варто враховувати, що обман стосовно мотиву, тобто внутрішнього спонукання особи до здійснення правочину, не має істотного значення. Зокрема, обман щодо фінансового становища контрагента як мотиву правочину не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Позивач не вказує в своїй позовній заяві щодо яких саме обставин під час укладання спірного договору він був введений в оману. При цьому позивачем не надано суду доказів наявності умислу з боку відповідача, істотності значення обставин, щодо яких мала місце омана та самого факту обману.

Посилання позивача на кримінальне провадження № 0001145 від 06.06.2016 розпочате за фактом заподіяння значної майнової шкоди шляхом обману, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 192 Кримінального кодексу України відхиляються судом, оскільки сам факт порушення кримінального провадження не є доказом вчинення з боку відповідача - 2 при укладанні спірного договору обману.

В силу приписів ст. 35 ГПК України вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Аналіз ч. 4 ст. 35 ГПК України свідчить, що преюдиціальне значення надається лише вироку суду у кримінальному провадженні. Тому обставини, вказані в інших процесуальних документах у кримінальному провадженні, можуть враховуватися судами при розгляді господарських справ з урахуванням ст. 43 ГПК щодо оцінки доказів, а не ст. 35 ГПК стосовно преюдиційності фактів.

Не мають преюдиціального значення факти, викладені в матеріалах органів досудового розслідування.

Враховуючи що у кримінальному провадженні № 0001145 від 06.06.2016 наразі тільки проводиться досудове розслідування обставини наявності в діях відповідачів (відповідача - 2) умислу, істотності значення обставин, щодо яких мала місце омана та самого факту обману мають бути доведені позивачем в загальному порядку, у відповідності до положень ст. 33, 34 ГПК України. Проте жодних інших доказів, ніж заяви позивача про вчинення кримінального правопорушення до правоохоронних органів та протоколів допитів свідка та потерпілого, які в господарському процесі не є належними та допустимими доказами в розумінні ст. 33, 34 ГПК України, матеріали справи не містять.

Щодо посилань позивача в обґрунтування позовних вимог на невиконання ним умов оскаржуваного договору та відсутності у нього відповідних можливостей слід зазначити наступне.

Твердження позивача, що на підприємстві відсутні будь - які договори, які б свідчили про ймовірне надходження коштів та плани щодо залучення будь - яких коштів на підприємство в перспективі не підтверджені жодними доказами.

Крім того, за загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним (п. 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Враховуючи викладене, обставини невиконання новим боржником своїх зобов'язань перед кредитором підставою для визнання оспорюваного договору недійсним бути не можуть.

В силу ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 ЦК України, юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Як вбачається із змісту спірного договору, договір був підписаний повноважними представниками сторін, відомості щодо яких буди внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізични осіб - підприємців та громадських формувань, що підтверджується витягами з вказаного реєстру станом на 15.02.2016 наявними в матеріалах справи, і доказів іншого матеріали справи не містять.

Припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України).

Згідно положень ч. 4 ч. 92 ЦК України якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов'язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.

Таким чином, у відповідності до чинного законодавства порушення органами юридичної особи своїх обов'язків щодо представництва є підставою для стягнення збитків з відповідних осіб, а не підставою для недійсності договору.

У відповідності до положень ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв'язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними.

Для задоволення позовних вимог за ст. 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діяв при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє.

Положення наведеної статті стосуються лише тих правочинів, які вчиняються особою (фізичною або юридичною) не самостійно, а через представника. Представник, вчиняючи правочин, не виражає власну волю - його завдання полягає в тому, щоб донести до контрагента волю особи, яку він представляє, оскільки відповідно до ст. 237 ЦК представник зобов'язаний або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку він представляє. Але в силу зловмисної домовленості представника й контрагента воля довірителя не знаходить свого вираження, а підмінюється волею представника, який фактично вступає у змову з контрагентом з метою одержати власну чи обопільну вигоду або створити негативну ситуацію для довірителя, що і є підставою для визнання таких правочинів недійсними.

В даному випадку спірний правочин вчинявся позивачем самостійно (через уповноважені органи), а не через представника, відтак положення вказаної статті до спірних правовідносин не застосовуються.

Згідно зі ст. 43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Враховуючи те, що позивач не довів суду належними та допустимими доказами наявності правових підстав, з якими закон пов'язує недійсність спірного договору у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 49 ГПК України витрати по оплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 33, 49, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрпакінвест" відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 04.10.2017.

Суддя Л. Д. Головатюк