РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.09.2017Справа №910/11455/17

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській О.С.

розглянувши справу № 910/11455/17

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Екобудстандарт"

до Глобал Менеджмент Стретеджи Інк (Global management strategy Inc"")

про визнання права власності на предмет застави

за участю представників сторін:

від позивача: Гребенюк О.М., довіреність б/н від 19.06.2017р.;

від відповідача: Постановський І.А., довіреність б/н від 01.08.2017р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Екобудстандарт" (надалі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Глобал Менеджмент Стретеджи Інк (Global management strategy Inc"") (надалі - відповідач) про визнання права власності на предмет застави.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов'язання за договором позики із заставним забезпеченням від 11.11.2016р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.07.2017р. порушено провадження у справі № 910/11455/17 та розгляд справи призначений на 31.08.2017р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.08.2017р. розгляд справи відкладено на 14.09.2017р., у зв'язку з неявкою в судове засідання представника позивача.

Присутній у судовому засіданні 14.09.2017р. представник позивача подав клопотання про долучення доказів до матеріалів справи та підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача також подав клопотання про долучення до справи витребуваних судом доказів та відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав того, що фінансова стабілізація відповідача після отримання позики досягнута не була.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.09.2017р. розгляд справи відкладено на 28.09.2017р. та продовжено строк вирішення спору на п'ятнадцять днів.

Присутній в судовому засіданні 28.09.2017р. представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача підтримав позицію, викладену у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

11.11.2016р. між позивачем (далі - позикодавець, заставодержатель) та відповідачем (далі - позичальник, заставодавець) укладено договір позики із заставним забезпеченням (далі - договір).

Відповідно до п. 1. договору, з метою фінансової стабілізації позичальника, позикодавець надає позичальнику позику на суму 530 000,00 грн., а позичальник зобов'язується повернути позикодавцю зазначену суму позики в обумовлений строк.

Згідно п. 2 договору, повернення зазначеної в даному договорі суми позики може мати місце за бажанням позичальника протягом строку дії договору частинами (на виплату), але не пізніше 31 березня 2017 року.

Відповідно до п. 3 договору, надавана позивачем позика є безпроцентною, тобто за користування нею відсотки (плата) не стягуються.

У п. 4. договору зазначено, що позивач передає суму позики в термін не пізніше трьох робочих днів з моменту підписання цього договору.

Відповідно до п. 5 договору, з метою забезпечення належного виконання своїх зобов'язань по поверненню суми позики в зазначений у пункті 2 даного договору строк, позичальник надає в заставу наступне майно:

- прес ПГМТ- 50 (інвентарний номер 17);

- ваги платформні 20 ВП4-2 (інвентарний номер 05);

- контейнери сіткові у кількості 12 шт;

- конвеєр ТрЛГ 09-0,65 (інвентарний номер 13);

- конвеєр ТрЛГ 09-0,65 (інвентарний номер 14);

- конвеєр ТрЛГ 09-0,65 (інвентарний номер 15);

- конвеєр ТрЛГ 19-1,0 (інвентарний номер 16);

- блок-контейнер металевий 6,2x2,4x2,7 м;

- блок-контейнер металевий 9,6x3,0x2,7 м;

- блок-контейнер металевий 5,3x4,4x3,2 м;

- дерев'яна споруда 8,7x4,8x3,5 м (котельня);

- легка споруда з дерев'яним каркасом оздоблена листовим гофрованим металом 15,2x15,2x4,2 м (гуртожиток);

- блок-контейнер металевий 8,0x2,7x2,5 м (вагова);

- дерев'яна споруда 3,4х3,4х3,4 (склад-ремонтна майстерня);

- розбірно-збірна каркасна металева споруда 46,2x21,9x12.2 м;

- розбірно-збірна каркасна металева споруда 9,5x6,0x5,0 м;

- блок-контейнер,металевий 5,0x2,9x2,55 м (вагова);

- блок-контейнер металевий 2,0x3,0x5,4 м (пост охорони)

іменоване надалі "мМайно.

Заставна вартість майна становить грошову суму в розмірі 530 000,00 грн.

Заставне майно, що служить забезпеченням належного виконання позичальником своїх зобов'язань передається позикодавцю відповідно до акту-прийому-передачі обладнання, що є невід'ємним додатком до цього договору. (п. 6 договору)

Пунктом 7 договору встановлений обов'язок позичальника здійснити реєстрацію даного обтяження майна в державному реєстрі відповідно до вимог законодавства.

Відповідно до п. 9 договору, відповідно до забезпечувального обтяження позикодавець має право в разі порушення позичальником забезпеченого обтяженням зобов'язання по цьому договору одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в судовому або позасудовому порядку. Судовим та позасудовим способом звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється шляхом передачі майна, що предметом обтяження, у власність позикодавцю в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов'язання. У випадку якщо позичальник відмовляється передати право власності на предмет застави позикодавцю в добровільному порядку, сторони прийшли згоди, що позикодавець має право звернутися до суду про визнання права власності на предмет застави.

Сторони визначили, що у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань по поверненню суми позики позикодавець задовольняє свої вимоги в повному обсязі, обумовленому до моменту фактичного задоволення, за рахунок майна, що служить забезпеченням зобов'язань позичальника. (п. 12 договору)

Даний договір набуває чинності з моменту підписання Сторонами. Даний договір буде вважатися виконаним при виконанні сторонами взаємних зобов'язань. Дія договору припиняється у випадках, передбачених чинним законодавством. (п.п. 14, 15 договору)

11.11.2016р. між позивачем та відповідачем також був підписаний Акт приймання- передачі грошей за договором позики із заставним забезпеченням від 11.11.2016р., відповідно до якого, позивач передав, а відповідач прийняв від позивача суму позики в розмірі 530 000,00 грн.

Позивач 01.04.2017р. надіслав відповідачу претензію №43/14-2, з вимогою перерахувати суму заборгованості за договором в термін до 15.04.2017р., яка останнім залишена без відповіді та задоволення.

Позивач вважає, що відповідачем допущено неналежне виконання умов договору позики із заставним забезпеченням від 11.11.2016р. щодо повернення отриманої суми позики, у зв'язку із чим просить суд визнати за ним право власності на предмет застави.

Відповідач проти задоволення позову заперечує, з підстав того, що цільове призначення позики - фінансова стабілізація відповідача досягнута не була.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Згідно з частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язань - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Згідно зі ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 628 Цивільного кодексу України встановлює, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є не обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач свої зобов'язання за договором позики із заставним забезпеченням від 11.11.2016р. виконав, надав відповідачу грошові кошти в загальній сумі 530 000,00 грн., що підтверджується підписаним представниками сторін та скріпленим печатками підприємств актом приймання-передачі грошей від 11.11.2016р.

Відповідно до ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 253 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як свідчать матеріали справи, відповідач всупереч п. 2 договору своє зобов'язання зі своєчасного повернення суми позики не виконав, що не було спростовано відповідачем належними та допустимими доказами.

Згідно зі статтею 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

За визначенням статті 1 Закону України «Про заставу» застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду (ч. 1 ст. 573 ЦК України).

Згідно ст. 11 Закону України «Про заставу» сторонами договору застави (заставодавцем і заставодержателем) можуть бути фізичні, юридичні особи та держава. Заставодавцем може бути як сам боржник, так і третя особа (майновий поручитель).

Відповідно до статті 5 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", предметом обтяження може бути рухоме майно, не вилучене з цивільного обороту, на яке згідно із законодавством може бути звернене стягнення. Залежно від змісту обтяження предмет обтяження повинен належати боржнику або обтяжувачу на праві власності чи на праві господарського відання. Відносини щодо рухомого майна, яке належить особі на праві господарського відання, регулюються за правилами, встановленими для регулювання відносин щодо рухомого майна, яке належить особі на праві власності.

Разом з тим, належних та допустимих доказів того, що заставлене за договором позики із заставним забезпеченням від 11.11.2016р. майно належить відповідачу на праві власності сторони суду не надали.

Частина 1 статті 6 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" визначає, якщо інше не встановлено законом або договором, обтяження поширюється на невід'ємні приналежності рухомої речі, що є предметом обтяження.

Правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов'язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна визначено Законом України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень".

Статтею 2 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" надано визначення термінам, які застосовуються у наведеному законі, а саме:

боржник - особа, яка має виконати на користь обтяжувала забезпечене обтяженням зобов'язання, або майновий поручитель за таким зобов'язанням; особа, у володінні якої знаходиться майно, що належить обтяжувачу; особа, яка має виконати на користь обтяжувала зобов'язання за договором, на підставі якого виникло договірне обтяження; особа, яка відступила право вимоги, що є предметом обтяження;

уповноважений орган - орган державної влади або його посадова особа, який відповідно до закону наділений повноваженнями обтяжувати рухоме майно, що належить юридичній чи фізичній особі;

обтяжувач - уповноважений орган при публічному обтяженні; кредитор за забезпеченим рухомим майном зобов'язанням; власник рухомого майна, що знаходиться у володінні боржника; будь-яка інша особа, на користь якої встановлюється договірне обтяження; особа, яка здійснює управління рухомим майном в інтересах кредитора.

Статтею 4 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" визначено, що обтяження поділяються на публічні та приватні. Публічним є обтяження рухомого майна, яке виникає відповідно до закону або рішення суду. Приватні обтяження можуть бути забезпечувальними та іншими договірними. Забезпечувальним є обтяження, яке встановлюється для забезпечення виконання зобов'язання боржника або третьої особи перед обтяжувачем.

Іншими договірними є приватні обтяження, які не віднесені до забезпечувальних і виникають унаслідок передачі рухомого майна, право власності на яке належить обтяжувачу, у володіння боржнику, або з інших підстав, що обмежують право обтяжувача чи боржника розпоряджатися рухомим майном.

Відповідно до статті 11 цього ж Закону обтяження рухомого майна реєструються в Державному реєстрі в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 42 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" до Державного реєстру вносяться відомості про виникнення, зміну, припинення обтяжень, а також про звернення стягнення на предмет обтяження. Відомості, внесені до Державного реєстру, є відкритими для всіх юридичних та фізичних осіб.

Разом з тим, належних та допустимих доказів здійснення державної реєстрації відповідного обтяження рухомого майна за договором позики із заставним забезпеченням від 11.11.2016р. сторони суду також не надали.

Відповідно до статті 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Стаття 589 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави за рахунок якого, заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Кореспондуючі положення містять ст.ст. 19, 20 Закону України "Про заставу".

Відповідно до ч. 2 ст. 592 Цивільного кодексу України заставодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, а якщо його вимога не буде задоволена, - звернути стягнення на предмет застави у разі порушення заставодавцем правил про наступну заставу; у разі порушення заставодавцем правил про розпоряджання предметом застави; в інших випадках, встановлених договором.

У ст. 590 Цивільного кодексу України вказується, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

З системного аналізу положень договору позики із заставним забезпеченням від 11.11.2016р., вбачається що позивач наділений правом задовольнити свою вимогу про повернення суми позики, у випадку невиконання її відповідачем в добровільному порядку, за рахунок заставленого майно.

Разом з тим, законодавством встановлена чітка та конкретна форма реалізації такого права заставодержателем, а саме - звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Суд зазначає, що частина 1 статті 15 Цивільного кодексу України закріплює за кожною особою право на захист свого цивільного права. Підставою для їх захисту є порушення, невизнання або оспорювання цивільного права.

Порушення цивільних прав може проявлятися, зокрема, у недодержанні сторонами при вчиненні правочину вимог закону; поширенні про особу недостовірної інформації; протиправному позбавленні права власності чи його обмеженні; безпідставному заволодінні особою майном іншої особи-власника; вчиненні власнику перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїх майном; неправомірному використанні товару без згоди автора; невиконанні чи неналежному виконанні умов зобов'язання; безпідставній односторонній відмові від договору.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Такими доказами можуть бути правопідтверджувальні документи, а також будь-які інші докази, що підтверджують приналежність позивачу спірного майна.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч. 5 ст. 11 Цивільного кодексу України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Згідно із частиною 1 статті 328 право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до частини 2 вказаної статті право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У відповідності до статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю.

У відповідності до статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 20 Господарського процесуального кодексу України визначено, що держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів. Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті.

Разом з тим, доказів які б підтверджували, що позивач володіє заставленим майном на праві власності матеріали справи не містять. Таким чином, відсутнє порушення права власності, існування якого позивачем не доведене.

Крім того, враховуючи що позовні вимоги ґрунтуються на договорі позики із заставним забезпеченням від 11.11.2016р. та спрямовані на забезпечення його належного виконання, позов про визнання права власності на заставлене майно не є належним способом захисту, оскільки матиме результатом поєднання в одній особі заставодавця та заставодержателя, що суперечить правовій природі вказаного договору.

Також, суд зазначає, що реалізація прав заставодержателя не передбачає визнання за ним права власності на заставлене майно як такого, в той час як в результаті звернення стягнення на предмет застави має місце перехід права власності від заставодавця до нього як до нового володільця.

Враховуючи вищезазначені положення чинного законодавства, оцінивши надані сторонами документи та докази по справі, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення підписано: 03.10.2017р.

СуддяА.І. Привалов