КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" вересня 2017 р. Справа№ 910/2284/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Іоннікової І.А.

Гончарова С.А.

за участю представників відповідно до протоколу судового засідання від 26.09.2017 року,

розглядаючи апеляційну скаргу товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Рік-Автогарант"

на рішення господарського суду міста Києва від 21.06.2017 року

по справі № 910/2284/17 (суддя- Смирнова Ю.М.)

за позовом товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Рік-Автогарант"

до приватного акціонерного товариства "Страхове товариство "Іллічівське"

про стягнення 132 553,21 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Рік-Автогарант" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Страхове товариство "Іллічівське" 132 553,21 грн.

Позовні вимоги мотивовано неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору про загальні умови факультативного перестрахування (ретроцесії) №113-14 ФП від 01.10.2014 в частині виплати сум перестрахового відшкодування за укладеними в рамках даного договору окремими договорами перестрахування (у розмірі 15901,90 грн), а також повернення невикористаних страхових премій у розмірі 16651,31 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 21.06.2017 у справі №910/2284/17 позов задоволено частково. Стягнуто з приватного акціонерного товариства "Страхове товариство "Іллічівське" на користь товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Рік-Автогарант" заборгованість у розмірі 27 033 грн. 62 коп. та судовий збір у розмірі 405 грн. 41 коп. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач - товариство з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Рік-Автогарант" звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.07.2017 порушено апеляційне провадження за апеляційною скаргою товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Рік-Автогарант" на рішення господарського суду міста Києва від 21.06.2017 по справі № 910/2284/17, розгляд справи № 910/2284/17 призначено на 12.09.2017 у складі колегії суддів: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Тарасенко К.В., Іоннікова І.А.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 11.09.2017 у зв'язку з перебуванням судді Тарасенко К.В., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем) у відпустці, визначено новий склад суду: головуючий суддя Тищенко О.В, судді: Іоннікова І.А., Гончаров С.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.09.2017 прийнято до провадження справу № 910/2248/17 у складі колегії суддів: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді:, Іоннікова І.А., Гончаров С.А.

12.09.2017 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів (канцелярія) від позивача надійшло письмове пояснення до апеляційної скарги на рішення господарського суду міста Києва від 21.06.2017 по справі № 910/2284/17, в якому останній просить оскаржуване рішення скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

У судовому засіданні 26.09.2017 представник скаржника підтримав апеляційну скаргу у даній справі в повному обсязі, просив її задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Представники відповідача у судове засідання суду апеляційної інстанції 26.09.2017 не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про що в матеріалах справи міститься повідомлення про вручення поштового відправлення. Про причини неявки суд не повідомили.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ст. 75 ГПК України вважає за можливе розглянути справу без участі представників відповідача та за наявними в ній матеріалами, оскільки відповідач про дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, участь представників відповідача, що не з'явились у судовому засіданні 26.09.2017, судом обов'язковою не визнавалась, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. В матеріалах справи міститься достатньо доказів для прийняття рішення по справі.

Також колегія суддів апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що у відповідності до ч.1 ст. 102 ГПК України суд апеляційної інстанції обмежений строком розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, а продовження зазначеного строку розгляду справи у відповідності до ч. 3 ст. 69 ГПК України без клопотання сторони по справі, не передбачено ГПК України.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи. Такої ж правової позиції дотримується й Вищий господарський суд України, зокрема, у своїй постанові від 07.07.2016 року по справі 910/21819/15.

До того ж, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що застосовуючи відповідно до ч.1ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон ЕліментаріяСандерс проти Іспанії" (AlimentariaSanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Разом з тим, відповідно до положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Дослідивши наявні в справі матеріали, розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши представника позивача, Київським апеляційним господарським судом встановлено наступне.

01.10.2014 між Приватним акціонерним товариством "Страхове товариство "Іллічівське" (перестраховик) та Товариством з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Рік-Автогарант" (перестрахувальник) було укладено договір про загальні умови факультативного перестрахування (ретроцесії) №113-14 ФП (надалі - Договір).

Пунктом 1.1 договору передбачено, що предметом даного договору є загальні умови перестрахування (ретроцесії) ризиків переданих (прийнятих) сторонами на факультативній (необов'язковій) основі за договорами факультативного перестрахування (ретроцесії), а також права та обов'язки сторін при укладенні /виконанні і припиненні договорів факультативного перестрахування (ретроцесії). Під ризиком (страховим ризиком) слід розуміти визначену подію, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки імовірності і випадковості настання. Під передачею ризику в перестрахування слід розуміти страхування одним страховиком на визначених договором факультативного перестрахування (ретроцесії), ковер-нотом, надалі - окремий договір перестрахування, умовах ризику виконання усіх або частини своїх зобов'язань перед страхувальником в іншого страховика.

Відповідно до п. 1.2 Договору на підставі цього договору сторони можуть укладати окремі договори перестрахування. Кожний окремий договір перестрахування незалежний від умов будь-якого іншого окремого договору перестрахування, укладеного сторонами.

В рамках Договору про загальні умови факультативного перестрахування (ретроцесії) №113-14 ФП від 01.10.2014 між сторонами були укладені такі окремі договори перестрахування: договір перестрахування №014/10/16 від 12.03.2016, договір перестрахування №016/10/16 від 17.03.2016, договір перестрахування №019/10/16 від 18.03.2016, договір перестрахування №017/10/16 від 18.03.2016, договір перестрахування №022/10/16 від 28.04.2016, договір перестрахування №029/10/16 від 28.04.2016, договір перестрахування №030/10/16 від 29.04.2016, договір перестрахування №033/10/16 від 10.05.2016, договір перестрахування №036/10/16 від 10.06.2016, договір перестрахування №037/10/16 від 10.06.2016, договір перестрахування №045/10/16 від 16.06.2016, договір перестрахування №062/10/16 від 05.07.2016, договір перестрахування №049/10/16 від 06.07.2016, договір перестрахування №070/10/16 від 25.07.2016, договір перестрахування №065/10/16 від 27.07.2016, договір перестрахування №067/10/16 від 29.07.2016, договір перестрахування №068/10/16 від 29.07.2016, договір перестрахування №074/10/16 від 29.07.2016, договір перестрахування №071/10/16 від 05.08.2016, договір перестрахування №078/10/16 від 16.08.2016, договір перестрахування №079/10/16 від 25.08.2016, договір перестрахування №085/10/16 від 26.08.2016, договір перестрахування №082/10/16 від 16.08.2016, договір перестрахування №090/10/16 від 02.09.2016.

Згідно п. 1.3 Договору передані в перестрахування ризики вважаються перестрахованими на умовах (за правилами Страхування) страховика, що уклав договір страхування. У випадку якщо окремі умови, зазначені в окремому договорі перестрахування відрізняються від оригінальних умов страхування та умов даного договору, то сторони керуються умовами, зазначеному в окремому договорі перестрахування.

Правове регулювання відносин сторін по всіх окремих договорах перестрахування, укладених на підставі цього договору буде здійснюватися у відповідності з положеннями цього договору. Сторони, у разі потреби, можуть змінити порядок застосування положень цього договору по окремих договорах перестрахування, письмово обумовивши ці зміни в таких договорах (п. 1.4 Договору).

За приписами п. 3.4 Договору перестраховик зобов'язаний перестрахувати перестрахувальнику свою частину страхового відшкодування, розмір якої розрахований відповідно до умов цього Договору і окремого договору перестрахування у термін, передбачений цим договором, якщо інше не передбачено в окремому договорі перестрахування; брати участь в оплаті всіх витрат, здійснених перестрахувальником у результаті розслідування і врегулювання збитків (включаючи судові витрати), крім витрат на заробітну плату співробітників перестрахувальника у розмірі, визначеному в п. 4.6 Договору; письмово повідомити перестрахувальника про відмову в оплаті своєї частини страхового відшкодування за окремим договором перестрахування або про зменшення її частини в термін, передбачений п. 7.8 даного Договору; якщо за окремим договором перестрахування передбачений зворотний платіж, перерахувати перестрахувальнику частину зворотного платежу протягом 20 робочих днів після закінчення терміну дії зазначеного договору, якщо інше не обумовлено в окремому договорі перестрахування.

У відповідності до п. 4.11 Договору розмір страхової суми за договором перестрахування та ліміти відповідальності сторін зазначаються в кожному окремому договорі перестрахування (ковер-ноті).

Як свідчать матеріали справи, 18.07.2016 між Товариством з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Рік-Автогарант" та ОСОБА_3 укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №КТЗ-067/10/16, об'єктом страхування за яким є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать законодавству України, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням колісним транспортним засобом та встановленим на ньому додатковим обладнанням - автомобілем Porsche, державний номер НОМЕР_1. Страховими ризиками за даним договором страхування визначено: ДТП; стихійні лиха; ПДТО; НЗ/ викрадення ТЗ; Інші випадкові події.

Відповідно до Договору перестрахування №067/10/16 від 29.07.2016 позивачем було перестраховано ризики виконання частини своїх зобов'язань перед страхувальником щодо транспортного засобу Porsche, державний номер НОМЕР_1, у ПАТ "СТ "Іллічівське" з відповідальністю перестраховика 45,2080% страхової суми.

05.08.2016 сталася ДТП, в результаті якої було пошкоджено застрахований автомобіль Porsche, державний номер НОМЕР_1. У відповідності до страхового акта №075/16КТЗ від 11.10.2016 дана подія визнана позивачем страховим випадком, у зв'язку з чим 12.10.2016 Товариством з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Рік-Автогарант" здійснено виплату страхового відшкодування за договором добровільного страхування наземного транспорту №КТЗ-067/10/16 від 18.07.2016 у розмірі 43132,00 грн.

Згідно з п. 18 Ковер-Ноти №067/10/16 від 29.07.2016 відповідальність перестраховика становить 45,2080% від страхової суми. Оскільки розмір страхового відшкодування відповідно до страхового акту №075/16КТЗ від 11.10.2016, складає 43132,00 грн, розмір частки перестраховика у відшкодуванні становить 19499,11 грн.

09.11.2016 між сторонами складено акт взаємозаліку, за змістом якого перестрахувальник має заборгованість перед перестраховиком за оплату додаткового перестрахового платежу в сумі 13000,00 грн (в тому числі по Договору перестрахування №067/10/16 від 29.07.2016), перестраховик має заборгованість перед перестрахувальником по виплаті страхового відшкодування в сумі 19499,11 грн (в тому числі: страхувальник - ОСОБА_3, подія - 05.08.2016), а тому сторони дійшли згоди зарахувати суму по виплаті страхового відшкодування в рахунок оплати додаткового перестрахового платежу.

У п. 4 вказаного акту взаємозаліку зазначено, що після підписання акту взаємозаліку перестраховик перераховує залишок суми по виплаті перестрахового відшкодування у розмірі 6499,11 грн протягом 5 днів з моменту підписання.

19.07.2016 між Товариством з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Рік-Автогарант" та ОСОБА_4 укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №КТЗ-070/10/16, об'єктом страхування за яким є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать законодавству України, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням колісним транспортним засобом та встановленим на ньому додатковим обладнанням, а саме: автомобілем BMW, державний номер НОМЕР_2. Страховими ризиками за даним договором страхування визначено: ДТП; стихійні лиха; ПДТО; НЗ/ викрадення ТЗ; Інші випадкові події.

Відповідно Договору перестрахування №070/10/16 від 25.07.2016 позивачем було перестраховано ризики виконання частини своїх зобов'язань перед страхувальником щодо транспортного засобу BMW, державний номер НОМЕР_2, у ПАТ "СТ "Іллічівське" з відповідальністю перестраховика 39,394% страхової суми.

09.09.2016 сталася подія, в результаті якої було пошкоджено застрахований автомобіль BMW, державний номер НОМЕР_2. У відповідності до страхового акта №073/16КТЗ від 05.10.2016 дана подія визнана позивачем страховим випадком, у зв'язку з чим 07.10.2016 Товариством з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Рік-Автогарант" здійснено виплату страхового відшкодування за договором добровільного страхування наземного транспорту №КТЗ-070/10/16 від 19.07.2016 у розмірі 3835,00 грн.

Згідно з п. 18 Ковер-Ноти №070/10/16 від 25.07.2016 відповідальність перестраховика становить 39,394% від страхової суми. Оскільки розмір страхового відшкодування відповідно до страхового акту №073/16КТЗ від 05.10.2016, складає 3835,00 грн, розмір частки перестраховика у відшкодуванні становить 1510,76 грн.

09.08.2016 між Товариством з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Рік-Автогарант" та Приватним акціонерним товариством "Галнафтохім" укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №КТЗ-079/10/16, об'єктом страхування за яким є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать законодавству України, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням колісним транспортним засобом та встановленим на ньому додатковим обладнанням, а саме: автомобілем Lexus, державний номер НОМЕР_3. Страховими ризиками за даним договором страхування визначено: ДТП; стихійні лиха; ПДТО; НЗ/ викрадення ТЗ; Інші випадкові події.

Відповідно Договору перестрахування №079/10/16 від 25.08.2016 позивачем було перестраховано ризики виконання частини своїх зобов'язань перед страхувальником щодо транспортного засобу Lexus, державний номер НОМЕР_3, у ПАТ "СТ "Іллічівське" з відповідальністю перестраховика 72,595% страхової суми.

22.11.2016 сталася ДТП, в результаті якої було пошкоджено застрахований автомобіль Lexus, державний номер НОМЕР_3. У відповідності до страхового акта №089/16КТЗ від 30.11.2016 дана подія визнана позивачем страховим випадком, у зв'язку з чим 01.12.2016 Товариством з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Рік-Автогарант" здійснено виплату страхового відшкодування за договором добровільного страхування наземного транспорту №КТЗ-079/10/16 від 09.08.2016 у розмірі 10871,32 грн.

Згідно з п. 18 Ковер-Ноти №079/10/16 від 25.08.2016 відповідальність перестраховика становить 72,595% від страхової суми. Оскільки розмір страхового відшкодування відповідно до страхового акту №089/16КТЗ від 30.11.2016, складає 10871,32 грн, розмір частки перестраховика у відшкодуванні становить 7892,03 грн.

Підпунктами 7.3, 7.4 Договору визначено, що при настанні страхового випадку, передбаченого оригінальним договором страхування та окремим договором перестрахування, перестраховик сплачує перестрахувальнику частину страхового відшкодування, відповідно до його обсягу відповідальності за окремим договором перестрахування, протягом 15 робочих днів (у випадку касового збитку - 10 робочих днів) після одержання від перестрахувальника визначеного цим пунктом Договору комплекту документів. Оплата перестраховиком його частини страхового відшкодування здійснюється в українських гривнях, якщо інше не зазначено в окремому договорі перестрахування.

За правовою природою укладений між сторонами Договір №113-14 ФП від 01.10.2014 є договором перестрахування, який визначає загальні умови перестрахування по відношенню до укладених до нього окремих договорів перестрахування.

За положеннями статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 987 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором перестрахування страховик, який уклав договір страхування, страхує в іншого страховика (перестраховика) ризик виконання частини своїх обов'язків перед страхувальником. Страховик, який уклав договір перестрахування, залишається відповідальним перед страхувальником у повному обсязі відповідно до договору страхування.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України "Про страхування" перестрахування - страхування одним страховиком (цедентом, перестрахувальником) на визначених договором умовах ризику виконання частини своїх обов'язків перед страхувальником у іншого страховика (перестраховика) резидента або нерезидента, який має статус страховика або перестраховика, згідно з законодавством країни, в якій він зареєстрований.

Згідно ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Матеріалами справи підтверджується, що позивачем на адресу відповідача надсилались вимоги про сплату обумовлених вищевказаними договорами перестрахування частин страхового відшкодування, а також пакети документів по відповідних страховик випадках, передбачених оригінальними договорами страхування.

Проте, відповідачем в порушення умов Договору та укладених в рамках даного Договору окремих договорів перестрахування №067/10/16 від 29.07.2016, №070/10/16 від 25.07.2016 та №079/10/16 від 25.08.2016 зобов'язань щодо виплати часток страхових відшкодувань у загальному розмірі 15901,90 грн не виконано, внаслідок чого в останнього перед позивачем утворилась заборгованість.

Відповідачем належними та допустимими доказами факту існування заборгованості у розмірі 15901,90 грн не спростовано, доказів її погашення в добровільному порядку не надано.

Крім цього, у справі відсутні мотивовані рішення відповідача про відмову у виплаті страхових відшкодувань в порядку, передбаченому п.7.8 Договору.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача заборгованості по сплаті суми перестрахового відшкодування за договорами перестрахування №067/10/16 від 29.07.2016, №070/10/16 від 25.07.2016 та №079/10/16 від 25.08.2016 у загальному розмірі 15901,90 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості по поверненню невикористаних страхових премій у розмірі 116651,31 грн, колегія суддів зазначає наступне.

В обґрунтування своїх вимог про стягнення невикористаних страхових премій позивач зазначає, що Договір про загальні умови факультативного перестрахування №113-14 ФП було розірвано з 22.12.2016, а тому відповідно до п. 11.4 Договору відповідач зобов'язаний повернути на користь позивача невикористані страхові премії по 24 укладеним в рамках даного Договору окремим договорам перестрахування.

Згідно п. 10.1 Договору цей Договір вступає в силу з дня підписання його сторонами та діє по 30.09.2015. В разі, якщо жодна із сторін за 30 робочих днів до закінчення дії цього Договору не направила другій стороні письмове повідомлення про припинення дії цього Договору, то він автоматично пролонгується на той же самий період та на тих же самих умовах, що були передбачені цим Договором. Сторони погоджуються з тим, що кількість таких пролонгацій не обмежена.

Статтею 631 Цивільного кодексу України встановлено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення.

В силу ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 654 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Пунктом 3.3.6 Договору передбачено, що перестраховик має право достроково припинити дію цього договору або окремого договору перестрахування в порядку, передбаченому цим договором.

Згідно з п.п. 10.2.2 Договору сторони можуть достроково припинити дію цього Договору з ініціативи однієї сторони - у випадку порушення або невиконання іншою стороною умов цього Договору і окремого договору перестрахування, а також якщо у відношенні іншої сторони порушено справу про визнання її неплатоспроможною (банкрутом), або в іншої сторони відкликана ліцензія на право проведення страхової (перестрахувальної) діяльності, а також в інших випадках за вимогою однієї зі сторін.

Відповідно до п. 10.3 Договору у випадку розірвання цього Договору з ініціативи однієї із сторін, остання повинна письмово повідомити про це іншу сторону за 20 робочих днів до дати розірвання шляхом направлення рекомендованого листа на адресу іншої сторони.

Листом від 17.11.2016 позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій з посиланням на п.10.3 Договору повідомив про припинення з 22.12.2016 договору факультативного перестрахування №113-14ФП від 01.10.2014 у зв'язку із несплатою перестрахувального відшкодування по договору факультативного перестрахування №067/10/16..

Оскільки судом встановлено факт невиконання відповідачем умов окремих договорів перестрахування, укладених в рамках Договору №113-14ФП від 01.10.2014 (а саме: договорів перестрахування №067/10/16 від 29.07.2016, №070/10/16 від 25.07.2016, №079/10/16 від 25.08.2016), право на розірвання Договору з ініціативи однієї із сторін у разі у випадку порушення або невиконання іншою стороною умов окремого договору перестрахування передбачено умовами Договору (п. 10.3), та враховуючи надіслану позивачем заяву від 17.11.2016 про розірвання договору, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інтанції, що укладений між сторонами Договір про загальні умови факультативного перестрахування (ретроцесії) №113-14 ФП від 01.10.2014 є розірваним з 22.12.2016.

При цьому, умови Договору №113-14ФП від 01.10.2014 не містять положень, які б свідчили, що припинення даного Договору (як такого, що встановлює загальні умови перестрахування ризиків) автоматично тягне за собою припинення (розірвання) укладених в рамках даного Договору окремих договорів перестрахування (ковер-нот).

Навпаки, за приписами п. 10.4 Договору у випадку дострокового розірвання даного договору, його положення продовжують діяти і після його припинення стосовно окремих договорів перестрахування, укладених у період його дії, якщо в них не зазначено інше, або якщо сторонами при припиненні дії цього Договору не погоджене інше.

Окремі договори перестрахування (ковер-ноти), на підставі яких позивачем заявлено до стягнення суми невикористаних страхових премій, також не містять застережень щодо автоматичного припинення їх дії у зв'язку з розірванням Договору про загальні умови перестрахування.

Порядок дострокового припинення окремих договорів перестрахування визначено статтею 11 Договору.

Згідно п. 11.1 Договору сторони можуть достроково припинити дію окремих договорів перестрахування в наступних випадках:

- за згодою сторін;

- з ініціативи однієї сторони - у випадку порушення або невиконання іншою стороною умов окремого договору перестрахування, а також, якщо у відношенні іншої сторони порушено справу про визнання її неплатоспроможною (банкрутом), або у іншої сторони відкликана ліцензія на право проведення страхової (перестрахувальної діяльності), а також в інших випадках за вимогою однієї із сторін;

- автоматично - у випадку припинення або визнання недійсним оригінального договору страхування (яким, з огляду на п. 1.5, є договір страхування (страховий поліс), укладений перестрахувальником як страховиком, який прийняв на себе певний ризик та передав його у перестрахування), а для договорів ретроцесії - попереднього договору перестрахування.

За приписами п. 11.3 Договору у випадку розірвання окремого договору перестрахування за ініціативою однієї із сторін, остання повинна повідомити про це іншу сторону за 20 робочих днів до дати розірвання.

Таким чином, з огляду на положення ст.ст. 651, 654 Цивільного кодексу України та п.п. 10.4, 11.1 Договору №113-14 ФП від 01.10.2014, сам по собі факт розірвання (дострокового припинення) вказаного Договору про загальні умови перестрахування не свідчить про розірвання (припинення) укладених на визначених ним умовах окремих договорів перестрахування (ковернотів).

В матеріалах справи наявний адендум №1 від 14.11.2016 до Договору факультативного перестрахування, ковер-нот №082/10/16 від 16.08.2016, в якому сторони погодили припинити дію договору перестрахування №082/10/16 від 16.08.2016 з 15.11.2016, а також погодили, що перестрахувальнику належить перерахувати частину незаробленої премії у сумі 246,73 грн.

Також, в матеріалах справи наявний адендум №1 до Договору факультативного перестрахування, ковер-нот №014/10/16 від 12.03.2016, за змістом якого сторони вирішили припинити дію даного договору перестрахування з 29.04.2016, а також погодили, що перестраховику належить перерахувати на користь перестрахувальника частину незаробленої премії у сумі 10884,99 грн.

Проте, належних та допустимих доказів розірвання (дострокового припинення) решти окремих договорів перестрахування, на підставі яких заявлено до стягнення суму невикористаної грошової премії, а саме: №016/10/16 від 17.03.2016, №019/10/16 від 18.03.2016, договір перестрахування №017/10/16 від 18.03.2016, №022/10/16 від 28.04.2016, №029/10/16 від 28.04.2016, №030/10/16 від 29.04.2016, №033/10/16 від 10.05.2016, №036/10/16 від 10.06.2016, №037/10/16 від 10.06.2016, №045/10/16 від 16.06.2016, №062/10/16 від 05.07.2016, договір перестрахування №049/10/16 від 06.07.2016, №070/10/16 від 25.07.2016, №065/10/16 від 27.07.2016, №067/10/16 від 29.07.2016, №068/10/16 від 29.07.2016, №074/10/16 від 29.07.2016, №071/10/16 від 05.08.2016, №078/10/16 від 16.08.2016, №079/10/16 від 25.08.2016, №085/10/16 від 26.08.2016, №090/10/16 від 02.09.2016, відповідачем не надано.

У направленій на адресу відповідача заяві від 17.11.2016, мова йде лише про розірвання Договору факультативного перестрахування №113-14 ФП від 01.10.2014 (з посиланням при цьому виключно на п.п. 10.2, 10.3 Договору), однак, про припинення окремих договорів перестрахування позивач у заяві не зазначає.

За змістом п. 11.4 Договору, на який посилається позивач в обґрунтування своїх вимог, при достроковому припиненні окремого договору перестрахування сторони зобов'язані провести взаєморозрахунки і погасити взаємні заборгованості по такому договору протягом 20 робочих днів з моменту припинення його дії, зокрема, перестраховик повертає перестрахувальнику частину отриманої перестрахувальної премії пропорційно часу, що залишився до закінчення терміну дії окремого договору перестрахування.

Так само, за приписами п. 3.4.5 Договору при розірванні окремого договору перестрахування перестраховик зобов'язаний погасити заборгованість перед страхувальником по поверненню частини перестрахувальної премії і виплаті страхового відшкодування в термін, передбачений договір.

Тобто, вказані положення Договору стосуються випадків, коли мало місце дострокове припинення (розірвання) саме окремих договорів перестрахування та не встановлюють наслідків розірвання Договору про загальні умови перестрахування №113-14ФП від 01.10.2014.

Враховуючи, що в матеріалах справи наявне документальне підтвердження дострокового припинення договорів факультативного перестрахування №082/10/16 від 16.08.2016 та №014/10/16 від 12.03.2016, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача частини премії, яка належить до повернення перестрахувальнику, в сумі 11131,72 грн (з яких: 10884,99 грн за договором перестрахування №014/10/16 та 246,73 грн за договором перестрахування №082/10/16).

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Оскільки відповідачем належними та допустимими доказами не доведено факту розірвання (дострокового припинення) дії решти окремих договорів перестрахування), колегія суддів вважає вимоги позивача про стягнення з відповідача частин невикористаних страхових премій за даними договорами перестрахування у загальному розмірі 116404,58 грн безпідставними.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інтенції про часткове задоволенню позовних вимог позивача та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість у загальному розмірі 27033,62 грн, з яких: 15901,90 грн - сума перестрахового відшкодування та 11131,72 грн - сума невикористаної страхової премії за договорами перестрахування №082/10/16 від 16.08.2016 та №014/10/16 від 12.03.2016.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі позивача на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 21.06.2017 року, прийняте після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв'язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення; 3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково; 4) змінити рішення.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Рік-Автогарант" слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 21.06.2017 року залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Рік-Автогарант" на рішення господарського суду міста Києва від 21.06.2017 року по справі № 910/2284/17 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 21.06.2017 року по справі № 910/2284/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/2284/17 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена впродовж двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді І.А. Іоннікова

С.А. Гончаров