КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" жовтня 2017 р. Справа№ 910/22442/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Отрюха Б.В.

Тищенко А.І.

За участю представників:

від позивача: Гуменюк О.О. - за дов.

від відповідача: не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Будгарант плюс»

на рішення Господарського суду міста Києва від 25.04.2017

у справі №910/22442/16 (суддя Мандриченко О.В.)

за позовом Київського комунального об'єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Київзеленбуд»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будгарант плюс»

про стягнення 37 813,26 грн.

ВСТАНОВИВ:

Київське комунальне об'єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Київзеленбуд» (далі, позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будгарант плюс» (далі, відповідач), в якому просить суд стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі 29 804,57 грн. та 8 008,69 грн. пені за період з 09.08.2016 по 16.11.2016.

20.02.2017 позивачем через відділ документального забезпечення Господарського суду міста Києва було подано заяву про збільшення розміру позовних вимог (том 1, а.с. 99-100), у якій останній просив стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі 29 804,57 грн. та пеню в розмірі 14 524,97 грн. за період з 09.08.2016 по 08.02.2017.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань перед позивачем за Договором №63/7 від 06.07.2016 на коригування проектно-кошторисної документації об'єкту «Реконструкція паркової зони по проспекту В.Маяковського і площі Анкари у Деснянському районі м. Києва, ІІ черга», а тому грошові кошти у розмірі 29 804,57 грн., сплачені відповідачу як аванс за договором, підлягають поверненню позивачу як безпідставно набуте майно на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.

Також, за порушення термінів виконання зобов'язань за Договором №63/7 від 06.07.2016 позивачем нараховано до стягнення з відповідача пеню в розмірі 14 524,97 грн. (із урахуванням заяви про збільшення позовних вимог).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.04.2017 у справі №910/22442/16 позовні вимоги задоволено повністю.

Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Будгарант плюс» на користь Київського комунального об'єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Київзеленбуд» заборгованість в розмірі 29 804,57 грн., пеню в розмірі 8 008,69 грн. та 1 378,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідачем передбачений Договором №63/7 від 06.07.2016 обсяг робіт до цього часу не виконано, авансовий платіж, сплачений позивачем на виконання умов договору в розмірі 29 804,57 грн. не повернуто.

Додатковим рішенням від 12.06.2017 у справі №910/22442/16 присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Будгарант плюс» на користь Київського комунального об'єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Київзеленбуд» 6 516 (шість тисяч п'ятсот шістнадцять) грн. 28 коп. пені.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Будгарант плюс» звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить частково скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 25.04.2017 у справі №910/22442/16 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені в сумі 8 008,69 грн. відмовити та розстрочити виконання рішення у справі №910/22442/16 6 шість місяців, наступним чином:

1. часткове погашення заборгованості в сумі 6 302,21 грн. до 30.06.2017;

2. часткове погашення заборгованості в сумі 6 302,21 грн. до 31.07.2017;

3. часткове погашення заборгованості в сумі 6 302,21 грн. до 31.08.2017;

4. часткове погашення заборгованості в сумі 6 302,21 грн. до 30.09.2017;

5. часткове погашення заборгованості в сумі 6 302,21 грн. до 31.10.2017;

6. часткове погашення заборгованості в сумі 6 302,21 грн. до 30.11.2017.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

За твердженнями скаржника, у зв'язку із обставинами, які ускладнюють погашення суми боргу одним платежем, а саме, скрутним фінансовим становищем, яке пов'язане з непередбачуваними збитками у господарській діяльності, відповідач не виконав проектні роботи в строки, визначені у Договорі, та у подальшому не зміг повернути перерахований позивачем аванс. Зазначені обставини виникли, як зазначає скаржник, не з його вини, а тому рішення суду першої інстанцій в частині стягнення з відповідача пені в сумі 8 008,69 грн. є необґрунтованим.

Крім того, скаржник наголошує, що єдиний розрахунковий рахунок підприємства відкрито у Публічному акціонерному товаристві «Діамантбанк», у якому на підставі рішення правління Національного банку України від 24.04.2014 №1684 запроваджено тимчасову адміністрацію. Введення в Публічному акціонерному товаристві «Діамантбанк» тимчасової адміністрації свідчить, як зазначає відповідач, про неможливість сплати останнім суми боргу одним платежем. Завадити таким наслідками можливо, на думку відповідача, шляхом надання відповідачу розстрочки виконання рішення суду першої інстанції на 6 місяців.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Будгарант плюс» було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Отрюх Б.В., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.07.2017 апеляційну скаргу відповідача прийнято до провадження та розгляд справи призначено на 15.08.2017.

08.08.2017 представник позивача подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив суд у задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Будгарант плюс» відмовити, рішення Господарського суду міста Києва від 25.04.2017 у справі №910/22442/16 залишити без змін.

У судове засідання, призначене на 15.08.2017, представник відповідача не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Представник позивача подав у судовому засіданні 15.08.2017 клопотання про продовження строку вирішення спору.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.08.2017 продовжено строк вирішення спору, розгляд справи №910/22442/16 відкладено на 03.10.2017.

Представник відповідача у судове засідання, призначене на 03.10.2017, знову не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Враховуючи те, що у матеріалах справи містяться докази належного повідомлення відповідача про дату, час і місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, а саме повідомлення про вручення поштового відправлення, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представника відповідача.

Представник позивача у судових засіданнях просив суд у задоволенні апеляційної скарги відповідача відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає, водночас, оскаржене рішення місцевого господарського суду підлягає скасуванню у частині стягнення з відповідача суми авансу з прийняттям у цій частині рішення про відмову у задоволенні позову та залишення рішення суду без змін у частині стягнення з відповідача пені, з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як підтверджується матеріалами справи, 06 липня 2016 року між Київським комунальним об'єднанням зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Київзеленбуд» (далі - замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «БУДГАРАНТ ПЛЮС» (далі - виконавець) було укладено Договір № 63/7 на коригування проектно-кошторисної документації об'єкту «Реконструкція паркової зони по проспекту В. Маяковського і площі Анкари у Деснянському районі м. Києва, 2 черга» (далі, Договір).

Згідно з пунктом 1.1. Договору замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов'язання виконати роботи з коригування проектно-кошторисної документації об'єкту: «Реконструкція паркової зони по проспекту В. Маяковського і площі Анкари у Деснянському районі м. Києва, II черга», стадія Коригування проектно-кошторисної документації» (далі-роботи) відповідно до програми економічного і соціального розвитку м. Києва на 2016 рік, затвердженої рішенням Київської міської ради від 22.12.2015 № 60/60 із змінами і доповненнями.

Згідно з пунктом 1.3. Договору результатом робіт, визначених в пункті 1.1. Договору, проектно-кошторисна документація, доопрацьована згідно доповнення до завдання на проектування (додаток 4 до цього договору) та погоджена з необхідними організаціями і ДП «Укрдержбудекспертиза».

Пунктом 2.1. Договору встановлено, що договірна вартість робіт згідно з протоколом погодження договірної ціни (додаток № 1 до цього договору) та кошторисом (додаток № 2 до цього договору) становить 99 348,56 грн., в т.ч. ПДВ 20% - 16558,09 грн. 09 коп.

Відповідно до пункту 1.6. Договору джерелом фінансування є кошти міського бюджету м. Києва.

Пунктом 2.4. Договору передбачено, що оплата виконаних робіт здійснюється замовником на поточний рахунок виконавця, зазначений у цьому договорі, наступним чином:

30% - аванс до початку виконання робіт у сумі 29 804,57 грн. (двадцять дев'ять тисяч вісімсот чотири грн. 57 коп.) в т.ч. ПДВ 20% - 4967,43 грн.;

70% - при завершенні робіт після підписання акту прийому виконаних робіт сторонами.

Загальний строк виконання робіт визначений календарним планом виконання робіт, що є додатком №3 до договору, становить 30 календарних днів. Датою початку робіт вважається день підписання договору. Датою виконання робіт, або їх окремого етапу, вважається дата підписання сторонами акту здачі-приймання виконаних-робіт (п. 3.2. договору).

Пунктом 3.1. Договору визначений граничний термін виконання робіт до 08.08.2016 року.

Відповідно до пункту 10.1. Договору останній вступає в силу після його підписання сторонами і діє до 31.12.2016, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх обов'язків за Договором.

З матеріалів справи вбачається, що 04 серпня 2016 року на виконання умов Договору платіжним дорученням № 249 позивач перерахував відповідачу аванс в розмірі 29 804,57 грн. Таким чином позивач виконав свої зобов'язання щодо сплати авансового внеску.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначає, що передбачений Договором обсяг робіт до цього часу не виконано, авансовий платіж в розмірі 29 804,57 грн. не повернуто, а тому останній підлягає поверненню позивачу як безпідставно набуте майно на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.

За своєю правовою природою укладений між сторонами Договір є договором підряду на проведення проектних та пошукових робіт.

Відповідно до статті 887 Цивільного кодексу України за договором підряду на проведення проектних та пошукових робіт підрядник зобов'язується розробити за завданням замовника проектну або іншу технічну документацію та (або) виконати пошукові роботи, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити їх. До договору підряду на проведення проектних і пошукових робіт застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 174 Господарського кодексу України договір є підставою для виникнення господарських зобов'язань, які згідно зі статтями 193, 202 Господарського кодексу України та статтями 525, 526, 530 Цивільного кодексу України повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства; одностороння відмова від зобов'язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом. Відповідно до статті 202 Господарського кодексу України, статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне і виконання).

Як підтверджується матеріалами справи, позивач 13.09.2016 звернувся до відповідача листом №148-02-2961 з вимогою надати у встановленому договором порядку проектно-кошторисну документацію по об'єкту: «Реконструкція паркової зони по проспекту В. Маяковського і площі Анкари у Деснянському районі м. Києва, II черга», стадія «Коригування проектно-кошторисної документації». Лист позивача залишено відповідачем без відповіді.

10 листопада 2016 року позивач направив на адресу відповідача претензію №148-06-3681 з вимогою подати до Київзеленбуду скориговану проектно-кошторисну документацію, передбачену Договором, або повернути замовнику раніш сплачений аванс у розмірі 29 804,57 грн., що підтверджується квитанцією КМД УДППЗ «Укрпошта» та описом вкладення у цінний лист.

Однак, станом на день розгляду справи роботи відповідно до умов Договору не виконані. Про причини невиконання робіт відповідачем письмово замовника повідомлено не було. Суму авансу позивачу не повернуто.

Таким чином, факт невиконання відповідачем робіт згідно умов Договору у строк до 08.08.2016 (граничний термін виконання робіт згідно пункту 3.1. Договору) підтверджується матеріалами справи та відповідачем жодними доказами не спростовано.

Станом на дату звернення позивача до суду із позовом у даній справі (07.12.2016) Договір є чинним (строк дії Договору згідно пункту 10.1. останнього - до 31.12.2016), у передбаченому законом порядку не розірваний.

Позивач вважає, що відповідач набув 30% авансу у розмірі 29 804,57 грн. без достатньої правової підстави, а зазначені кошти підлягають поверненню йому на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги у частині стягнення з відповідача авансу у розмірі 29 804,57 грн., оцінив їх безпідставно набуте майно та повернув позивачу вказані грошові кошти на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.

Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Посилання в обґрунтування вимоги про стягнення коштів, перерахованих на виконання Договору, на норми статті 1212 Цивільного кодексу України є необґрунтованими, оскільки за змістом наведеної норми особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

При цьому, за змістом частини 3 статті 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Колегія суддів зазначає, що вказаний вид позадоговірних зобов'язань зумовлений такими юридичними фактами, як набуття особою майна, або його збереження за рахунок іншої особи, а також відсутність для цього правових підстав, або якщо такі підстави відпали.

Враховуючи, що між сторонами у даній справі було укладено Договір №63/7 на коригування проектно-кошторисної документації об'єкту «Реконструкція паркової зони по проспекту В. Маяковського і площі Анкари у Деснянському районі м. Києва, 2 черга», а грошові кошти позивачем були перераховані як аванс у якості оплати робіт, що обумовлені вищевказаним Договором, тобто за наявності відповідної правової підстави, такі кошти не можуть бути кваліфіковані як безпідставне збагачення, а отже норми статті 1212 Цивільного кодексу України у даному випадку не підлягають застосуванню.

Правовідносини сторін у даній справі врегульовані нормами зобов'язального права, в той час як договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень статті 1212 Цивільного кодексу України, у тому числі і щодо вимоги повернути попередньо сплачені кошти (аванс) у зв'язку з неналежним виконанням виконавцем умов договору.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 14.10.2014 у справі №922/1136/13 та від 22.01.2013 у справі №5006/18/13/2012, а також застосовані Вищим господарським судом України при касаційному перегляді справ та наведені у відповідних постановах від 11.03.2015 у справі №925/1418/14, від 23.02.2015 у справі №927/1276/14, від 04.02.2015 у справі №914/740/14.

При цьому, суд обмежений предметом та підставами позову, що заявлені позивачем та не праві самостійно визначати та/або змінювати їх.

Інших обґрунтувань своїх вимог, ніж ті, що наведені у позовній заяві позивачем суду не надано.

Заяв про вихід за межі позовних вимог в порядку статті 83 Господарського процесуального кодексу України або про зміну предмету позову відповідно до статті 22 Господарського процесуального кодексу України від позивача не надходило.

Враховуючи, що відповідно до статті 4-3, 33, 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, суть якого полягає у обґрунтуванні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, своїх вимог і заперечень поданими суду доказами, які господарський суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи із заявлених позивачем вимог та наведених ним обґрунтувань, з огляду на встановлені судом обставини та наявні правові позиці Верховного Суду України з приводу спірних правовідносин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача грошових коштів, сплачених на виконання Договору №63/7 на коригування проектно-кошторисної документації об'єкту «Реконструкція паркової зони по проспекту В. Маяковського і площі Анкари у Деснянському районі м. Києва, 2 черга» в порядку статті 1212 Цивільного кодексу України.

Отже, позовні вимоги про стягнення з відповідача авансу у розмірі 29 804,57 грн. на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України задоволенню не підлягають, рішення Господарського суду міста Києва від 25.04.2017 у цій частині підлягає скасуванню з прийняттям у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Також, у позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача 8 008,69 грн. пені за період з 09.08.2016 по 16.11.2016 за порушення термінів виконання зобов'язань за Договором.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог у частині стягнення з відповідача пені у розмірі 8 008,69 грн. з огляду на наступне.

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов'язань може забезпечуватись згідно з договором неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі неналежного виконання зобов'язань.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

Частина 2 статті 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Пунктом 5.1. Договору сторони передбачили, що за невиконання або неналежне виконання зобов'язань за цим договором, виконавець і замовник несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства України.

Пунктом 5.2. Договору передбачено, що у разі порушення термінів виконання зобов'язань згідно цього договору, та чи інша сторона сплачує протилежній стороні за кожен день прострочки пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості своєчасно невиконаних зобов'язань, а також має право на відшкодування фактичних збитків від порушення договірних зобов'язань.

Відповідно до пункту 3.1. Договору відповідач зобов'язався виконати роботи до 08.08.2016.

Як уже зазначалося, відповідачем роботи згідно умов Договору у строк до 08.08.2016 не виконані.

Позивач за порушення термінів виконання зобов'язань за Договором, керуючись пунктом 5.2. Договору, нарахував та просить стягнути з відповідача за період з 09.08.2016 по 16.11.2016 пеню в розмірі 8 008,69 грн.

Колегія суддів, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені за визначений період, вважає його арифметично вірним, а позовні вимоги про стягнення з відповідача пені у заявленому позивачем розмірі обгрунтованими та такими, що правомірно задоволені судом першої інстанції у повному обсязі.

Посилання апелянта на пункт 5.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» судом до уваги не приймаються, оскільки зазначене стосується неможливості нарахувань на суму авансу індексу інфляції та 3% річних в порядку частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, а не пені, нарахування якої передбачено умовами Договору.

Викладені відповідачем у апеляційній скарзі доводи з приводу необхідності зменшення розміру штрафних санкцій не приймаються колегією суддів до уваги з огляду на наступне.

Згідно з частиною 1 статті 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

За приписами частини 4 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до частини 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

При цьому, правовий аналіз наведених норм свідчить про те, що зменшення розміру неустойки та відстрочення виконання судового рішення є правом суду, а не його обов'язком, при якому повинні враховуватись певні обставини, які в своїй сукупності утворюють винятковість. Аналогічну позицію наведено у постановах від 18.02.2014 та від 29.04.2014 Вищого господарського суду України у справах №904/5957/13 та №16/3012/13.

Зі змісту пункту 3.17.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» вбачається, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Дослідивши обставини, на які відповідач посилається як на підставу для зменшення розміру штрафних санкцій, колегія суддів приходить до висновку, що останні не є винятковими у розумінні частини 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України. Матеріалами справи підтверджується, що відповідач жодного разу не повідомляв позивача про неможливість виконання ним своїх обов'язків за Договором у зв'язку із скрутним фінансовим становищем, тощо. Також, відповідач не звертався до позивача із проханням продовжити строк виконання робіт за Договором.

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо необхідності надання йому розстрочки виконання рішення на 6 місяців є безпідставними, враховуючи наступне.

Відповідно до пункту 7.1.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 №9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» розстрочка означає виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частки також повинні визначатись господарським судом. При цьому слід мати на увазі, що розстрочка можлива при виконанні рішення, яке стосується предметів, що діляться (гроші, майно, не визначене індивідуальними ознаками; декілька індивідуально визначених речей тощо).

Відповідно до пункту 7.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 № 9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 Господарського процесуального кодексу, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

На думку колегії суддів заявник не навів та не довів суду належними та допустимими доказами, наявність обставин, що ускладнюють виконання рішення.

Введення в Публічному акціонерному товаристві «Діамантбанк», в якому за твердженнями відповідача відкрито його єдиний розрахунковий рахунок, тимчасової адміністрації не свідчить, як зазначає відповідач, про неможливість сплати останнім суми боргу одним платежем. Крім того, тимчасова адміністрація у Публічному акціонерному товаристві «Діамантбанк» введена лише 24.04.2017, тоді як строк виконання зобов'язань відповідача за Договором настав ще 08.08.2016.

У свою чергу, як зазначає позивач у відзиві на апеляційну скаргу, відповідачем не доведено існування лише єдиного відкритого рахунку скаржника, оскільки останній є активним користувачем сайту публічних закупівель «http://prozorro.gov.ua/tender/search/?query=39613276.

При вирішенні питання щодо розстрочки поряд з можливими негативними наслідками для боржника при виконанні рішення у встановлений строк, слід враховувати відповідні наслідки для стягувача при затримці виконання рішення, оскільки складне фінансове становище носить загальний характер та у повній мірі стосується обох сторін у справі.

За таких обставин, на думку суду апеляційної інстанції, відсутні підстави для розстрочки виконання рішення суду.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги відповідача є безпідставними, що спростовується вищенаведеними обставинами. Апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Будгарант плюс» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Водночас, оскільки апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі, колегія суддів дійшла висновку щодо необхідності скасування оскарженого рішення суду у частині стягнення з відповідача суми авансу з прийняттям у цій частині рішення про відмову у задоволенні позову та про залишення рішення суду у частині стягнення з відповідача пені без змін з підстав, що були викладені у мотивувальній частині постанови.

Розподіл господарських витрат здійснено у відповідності до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 102, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Будгарант плюс» на рішення Господарського суду міста Києва від 25.04.2017 у справі №910/22442/16 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 25.04.2017 у справі №910/22442/16 скасувати у частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Будгарант плюс» заборгованості в розмірі 29 804,57 грн.

В частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Будгарант плюс» пені в розмірі 8 008,69 грн. за період з 09.08.2016 по 16.11.2016 рішення Господарського суду міста Києва від 25.04.2017 у справі №910/22442/16 залишити без змін.

Резолютивну частину рішення викласти у наступній редакції:

« 1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Будгарант плюс» (01013, м. Київ, вул. Промислова, будинок 4; ) на користь Київського комунального об'єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Київзеленбуд» (04053, м.Київ, вул. Кудрявська, будинок 23, ) пеню в розмірі 8 008 (вісім тисяч вісім) грн. 69 коп. та 291 (двісті дев'яносто одну) грн. 85 коп. судового збору за подання позовної заяви.

3. В іншій частині у задоволенні позову відмовити.»

Видати наказ. Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва відповідно до вимог процесуального законодавства.

Матеріали справи №910/22442/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді Б.В. Отрюх

А.І. Тищенко