КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" вересня 2017 р. Справа№ 910/24262/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Гончарова С.А.

Тищенко А.І.

за участю представників сторін

від позивача: Майстренко О.М. - дов. № 01-102-04/46 317 від 22.12.2016р.

від відповідача-1: Санніков С.Г. - дов. №12 від 18.01.2017р.

від відповідача-2: Бруль А.С. - дов. №500-08/53 від 30.12.2016р.

від третьої особи-1: не зявились

від третьої особи-2: Манзюк О.В. - дов. №01/44-956Д від 21.12.2016р.

Стилик О.Ю. - дов. №01/44-949Д від 21.12.2016р.

розглянувши апеляційні скарги Приватного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Енергомережа", Публічного акціонерного товариства "Азот" та Національного антикорупційного бюро України на рішення Господарського суду міста Києва від 27.06.2017р.

у справі № 910/24262/16 (суддя Морозов С.М.)

за позовом Національного антикорупційного бюро України

до Приватного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Енергомережа" (відповідач-1)

Публічного акціонерного товариства "Азот" (відповідач-2)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - Публічне акціонерне товариство "Черкасиобленерго"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Державне підприємство "Енергоринок"

про визнання договору недійсним

Керуючись статтями ст.ст. 4-1, 4-2, 4-3, 4-7, 33, 43, 49, 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Національне антикорупційне бюро України (надалі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Енергомережа" (відповідач-1) та Публічного акціонерного товариства "Азот" (відповідач-2) про визнання Договору про переведення боргу № 287-202 від 24.04.2015р. недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорюваний договір укладено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави, а тому від не відповідає вимогам ст. 228 ЦК України. Окрім того, даний договір укладено з порушенням вимог ст.ст. 15-1, 26 Закону України "Про електроенергетику", п. 6.3 Правил користування електричною енергією (ПКЕЕ), затверджених Постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України від 31.07.1996р. № 28, оскільки сторонами при укладанні договору було змінено встановлений законом спеціальний порядок проведення розрахунків за електричну енергію. На підставі викладеного позивач просив суд визнати Договір про переведення боргу № 287-202 від 24.04.2015р. недійсним.

Відповідач-1 заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що в порушення вимог ст. ст. 11, 15, 16 ЦК України Національним антикорупційним бюро України при зверненні до суду з даним позовом не зазначено, які саме права чи інтереси позивача порушено відповідачами при укладенні оспорюваного договору. Окрім того, не доведено наявність в оспорюваному договорі ознак корупційного діяння, а відтак не доведено порушення інтересів держави. Відповідач-1 також зазначав, що у зв'язку з укладенням договору про переведення боргу ПрАТ "ХК "Енергомережа" набуло статусу споживача в розумінні Закону України "Про електроенергетику", а тому сторонами не було порушено порядок розрахунків за електричну енергію.

Відповідач-2 заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що нормами Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України" не передбачено надання позивачу права на звернення до суду з позовами про визнання угод недійсними в інтересах держави, повноваженнями для захисту інтересів держави наділений виключно прокурор. Крім того, вказував на відсутність законодавчого визначення поняття «угода», натомість зазначав, що згідно ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов'язків є договори та інші правочини. Укладення договору про переведення боргу, за висновками відповідача-2 не призводить до заміни кредитора, а змінює боржника у зобов'язання та не спростовує обов'язок внесення оплати за спожиту електричну енергію на поточний рахунок енергопостачальника зі спеціальним режимом використання, тобто не змінює порядок виконання умов Договору. За наведених підстав відповідач-2 просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог Національного антикорупційного бюро України.

Третьою особою-2 надано письмові пояснення, відповідно до яких зазначено, що кошти за поставлену активну електроенергію ПАТ «Азот» мало перерахувати на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання третьої особи-1, натомість в порушенням вимог ст.ст. 15-1, 26 Закону України "Про електроенергетику", п. 6.3 Правил користування електричною енергією (ПКЕЕ), затверджених Постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України від 31.07.1996р. № 28, відповідачі при укладенні оскаржуваного договору погодили, що вказані кошти мають бути сплачені ПрАТ "ХК "Енергомережа", яке не є споживачем електричної енергії на закріпленій за третьою особою-1 території, у зв'язку з чим третя особа-2 просила суд задовольнити позов Національного антикорупційного бюро України в повному обсязі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.01.2017р. порушено провадження у справі № 910/24262/16, залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Публічне акціонерне товариство "Черкасиобленерго".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.04.2017р. залучено участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Державне підприємство "Енергоринок».

Щодо неодноразових посилань відповідачів на відсутність як у позивача, так і в них оригіналу Договору про переведення боргу №287-202 від 24.04.2015р., клопотань про залишення позову без розгляду, в тому числі викладеного у письмових поясненнях відповідача-1 від 20.06.2017р., судом відзначено наступне.

Ухвалою суду від 20.06.2017р. в задоволенні клопотання відповідача-1 про залишення позову без розгляду - відмовлено.

Одночасно представники відповідачів протягом розгляду справи неодноразово вказували на відсутність оригіналу оскаржуваного договору.

Ухвалами від 11.04.2017р., від 25.04.2017р., від 23.05.2017р., від 30.05.2017р. та від 20.06.2017р. суд зобов'язував учасників судового процесу надати оригінал оскаржуваного договору для огляду в судовому засіданні.

Крім того, судом було направлено відповідні запити про надання інформації (надання належним чином засвідченої копії вказаного договору) до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві та Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби.

Листом №4738/9/28-10-41-03-01 від 31.05.2017р. Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби повідомив суд про відсутність у його розпорядженні вищезгаданого договору, оскільки податковий орган не є його стороною.

Ухвалою від 20.06.2017р. суд зобов'язував відповідачів надати письмові пояснення щодо відповідності (автентичності) наявної в матеріалах справи копії Договору про переведення боргу №287-202 від 24.04.2015р. його оригіналу.

Відтак, судом на виконання приписів ст. ст. 4-2, 4-3 ГПК України було створено умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Як зазначає відповідач-2 у свої поясненнях від 26.06.2017р., оригінал Договору про переведення боргу №287-202 від 24.04.2015р. було передано адвокату Шокурову Д.Г., який постійно проживає в м. Горлівка та зв'язок з яким відсутній, натомість вимоги ухвали суду від 20.06.2017р. в частині надання письмових пояснень щодо відповідності (автентичності) наявної в матеріалах справи копії Договору про переведення боргу №287-202 від 24.04.2015р. його оригіналу, відповідачем-2, як і відповідачем-1 не виконано.

Зважаючи на те, що відповідачі є сторонами оспорюваного договору, а позивач не є учасником спірних правовідносин, відтак і не має змоги надати такий договір до матеріалів справи, у суду відсутні підстави для залишення даного позову без розгляду.

Судом відхилені як необґрунтовані посилання на відсутність у відповідача-2 оригіналу договору з огляду на ненадання доказів на підтвердження передачі такого договору адвокату Шокурову Д.Г., доказів звернення до правоохоронних органів з даного приводу, тощо.

Наявна в матеріалах справи копія Договору про переведення боргу №287-202 від 24.04.2015р. містить підписи керівників та відтиски печаток відповідачів. Крім того, ні ПАТ "Азот", ні ПрАТ "ХК "Енергомережа" не заперечують факт укладання даного договору та не обґрунтовують чим відрізняється наявна в матеріалах копія договору від оригіналу.

Враховуючи вищенаведене, у господарського суду відсутні підстави для ствердження, що наявна в матеріалах копія спірного договору не відповідає його оригіналу.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.06.2017р. у справі №910/24262/16 позов задоволено.

Визнано недійсним договір про переведення боргу від 24.04.2015р. №287-202, укладений між Публічним акціонерним товариством "Азот" та Приватним акціонерним товариством "Холдингова компанія "Енергомережа".

Розподілено судові витрати.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, відповідач-1 звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові.

В апеляційній скарзі ПАТ "ХК "Енергомережа" просить скасувати ухвалене рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення норм матеріального права, а саме: ст.ст.15, 16 ЦК, ст.15-1 Закону України "Про електроенергетику".

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу 11.07.2017р. передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Гончаров С.А., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.07.2017р. апеляційну скаргу прийнято до провадження колегією у визначеному складі суддів та призначено до розгляду на 13.09.2017р.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, відповідач-2 звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові.

В апеляційній скарзі ПАТ "Азот" просить скасувати ухвалене по справі рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення норм матеріального права, а саме: ст.19 Конституції України, ст.ст.203, 215, 520, 521, 522 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), ст.ст.15-1, 26, 27 Закону України "Про електроенергетику".

Згідно пп. 2.3.44. п. 2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, апеляційну скаргу відповідача-2 у справі №910/24262/16 передано раніше визначеному автоматизованою системою складу суду: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Гончаров С.А., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.07.2017р. апеляційну скаргу відповідача-2 прийнято до провадження колегією у визначеному складі суддів, об'єднано в одне апеляційне провадження з апеляційною скаргою відповідача-1 та призначено до розгляду на 13.09.2017р.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить змінити мотивувальну частину оскаржуваного рішення, в іншій частині залишити без змін.

Згідно пп. 2.3.44. п. 2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, апеляційну скаргу позивача у справі №910/24262/16 передано раніше визначеному автоматизованою системою складу суду: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Гончаров С.А., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.09.2017р. апеляційну скаргу позивача прийнято до провадження колегією у визначеному складі суддів, об'єднано в одне апеляційне провадження з апеляційними скаргами відповідачів та призначено до розгляду на 13.09.2017р.

В апеляційній скарзі Національне бюро просить змінити мотивувальну частину рішення суду щодо не доведення Національним бюро суперечності договору про переведення боргу від 24.04.2015р. №287-202 інтересам держави, шляхом викладення мотивувальної частини у новій редакції з обґрунтуванням мотивів порушення зазначених інтересів, посилаючись на неврахування судами приписів ст.ст.203, 215, 228 ЦК України, ст.207 Господарського кодексу України (далі ГК України).

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції згідно ст.69 ГПК України строк розгляду справи продовжувався, відповідно до ст. 77 ГПК України розгляд справи відкладався, останній раз на 27.09.2017р.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції підтримав свою апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, змінити мотивувальну частину рішення суду щодо не доведення Національним бюро суперечності договору про переведення боргу від 24.04.2015р. №287-202 інтересам держави, шляхом викладення мотивувальної частини у новій редакції з обґрунтуванням мотивів порушення зазначених інтересів. В решті рішення залишити без змін. Проти задоволення апеляційних скарг відповідачів заперечував, просив їх відхилити.

Представник відповідача-1 в судовому засіданні апеляційної інстанції заперечував проти доводів позивача, викладених в апеляційній скарзі, просив її відхилити. Одночасно підтримав свою апеляційну скаргу та апеляційну скаргу відповідача-2, просив їх задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові.

Представник відповідача-2 в судовому засіданні апеляційної інстанції заперечував проти доводів позивача, викладених в апеляційній скарзі, просив її відхилити з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу. Одночасно підтримав свою апеляційну скаргу та апеляційну скаргу відповідача-1, просив їх задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові.

Представники третьої особи-2 в судовому засіданні апеляційної інстанції підтримали апеляційну скаргу позивача з підстав, викладених у ній, просили її задовольнити, одночасно заперечували проти задоволення апеляційних скарг відповідачів-1 та 2, просили їх відхилити.

У відзиві на апеляційну скаргу, третя особа-1 просила у задоволенні апеляційних скарг ПАТ «Азот» та ПрАТ «Холдингова компанія «Енергомережа» відмовити повністю, оскаржуване рішення залишити без змін. Щодо апеляційної скарги позивача відзив не подавався.

Представник третьої особи-1 в судове засідання апеляційної інстанції 27.09.2017р. не з'явився, будучи належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив.

Оскільки його явка обов'язковою в судове засідання не визнавалась, зважаючи на наявність його відзиву на апеляційні скарги, колегія суддів вважає за можливе провести розгляд справи у відсутність представника третьої особи-1 за наявними у ній матеріалами.

Клопотання відповідача-2 про залучення до участі у справі третьою особою Фонд державного майна України (частка Держави в статутному капіталі ПАТ «Черкасиобленерго» складає 46%), не підлягає задоволенню, оскільки рішення у справі про визнання недійсним спірного договору про переведення боргу не може вплинути на права та обов'язки Фонду державного майна України щодо однієї зі сторін у справі.

Відповідно до частини 1 статті 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно статті 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційних скарг, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційні скарги ПАТ "Азот" та ПАТ "ХК "Енергомережа" не підлягають задоволенню, а апеляційна скарга Національного бюро підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.1 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України", який набрав чинності 25.01.2015, Національне бюро є державним правоохоронним органом, на який покладається попередження, виявлення, припинення, розслідування та розкриття корупційних правопорушень, віднесених до його підслідності, а також запобігання вчиненню нових.

За Конвенцією ООН проти корупції (ратифікована Законом України від 18.10.2006 №251-V), зокрема, в частині забезпечення проведення ефективної скоординованої політики протидії корупції (ч. 1 ст. 5), надання такому органу (створеному з метою протидії корупції) можливості виконувати свої функції ефективно (ч. 2 ст. 6), запобігання зловживанню процедурами, які регулюють діяльність приватних юридичних осіб (п.ч. 2 ст. 12), то попередження, припинення, розслідування та розкриття корупційних правопорушень в публічній і приватній сферах суспільних відносин є пріоритетним завданням держави України, а відтак наявність ознак такого правопорушення у відповідному правочині є порушенням інтересів держави.

Разом з цим, за визначенням корупції, наданим в ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції», корупція - це використання особою, згаданою у ч. 1 ст. 3 цього Закону (тобто особи, уповноваженої на виконання функцій держави або органів місцевого самоврядування), наданих їй службових повноважень чи пов'язаних з ними можливостей з метою одержання неправомірної вигоди або прийняття такої вигоди чи прийняття обіцянки такої вигоди для себе чи інших осіб або, відповідно, обіцянка чи надання неправомірної вигоди особі, вказаній у ч. 1 ст. 3 цього Закону, або на її вимогу іншим фізичним чи юридичним особам з метою схилити цю особу до протиправного використання наданих їй службових повноважень чи пов'язаних з ними можливостей.

Пунктом 13 частини 1 статті 17 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України" Національному бюро та його працівникам для виконання покладених на них обов'язків, які визначені у статті 16 цього Закону, надається право за наявності підстав, передбачених законом, подавати до суду позови про визнання недійсними угод у порядку, встановленому законодавством України.

Відповідно до статті 2 ГПК України господарський суд порушує справи за позовними заявами, зокрема, державних та інших органів, які звертаються до господарського суду у випадках, передбачених законодавчими актами У країни.

Отже, у разі звернення Національного бюро з відповідними позовами про визнання угод недійсними, за умови, що такий спір пов'язаний зі здійсненням суб'єктами господарювання господарської діяльності, та з урахуванням дотримання суб'єктного складу сторін, визначеного статтями 1, 2, 21 ГПК України, такі спори підлягають розгляду господарськими судами.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на це суд має надати оцінку підставам, з яких подано позов Національним бюро, зокрема, шляхом дослідження причинно-наслідкового зв'язку між оспорюваною угодою і виконанням Національним бюро покладених на нього завдань та (або) обов'язків, визначених Законом України "Про Національне антикорупційне бюро України".

Такі позови можуть подаватися Національним бюро для попередження, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, а також запобігання вчиненню нових за наслідками порушення відповідного кримінального провадження (з внесенням даних до Єдиного реєстру досудових розслідувань).

Проте треба брати до уваги, що підслідність Національного бюро визначено частиною п'ятою статті 216 Кримінального процесуального кодексу України, згідно з якою детективи Національного бюро здійснюють досудове розслідування злочинів, передбачених статтями 191, 2062, 209, 210, 211, 354 (стосовно працівників юридичних осіб публічного права), 364, 366-1, 368, 368-2, 369, 369-2, 410 Кримінального кодексу України.

Таким чином, Національне бюро як орган, що створений для захисту інтересів держави, має право на звернення до суду із зазначеними позовами з огляду на імперативні приписи Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України" і на виконання покладених на нього завдань та (або) обов'язків (аналогічна позиція наведена в Інформаційному листі Вищого господарського суду України від 27.03.2017 №01-06/680/17 "Про деякі питання застосування положень пункту 13 частини 1 статті 17 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України").

Національне антикорупційного бюро України наявність підстав для подання позову обґрунтовує необхідністю попередження, виявлення, припинення та запобігання вчиненню корупційного правопорушення, ознаки якого позивач убачив у спірних правовідносинах при здійсненні досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000236 з попередньою правовою кваліфікацією за частиною 5 статті 191 Кримінального кодексу України.

Отже, Національне антикорупційне бюро України є належним позивачем у даній справі.

Розглядаючи справи за позовами Національного бюро про визнання угод недійсними, суди мають досліджувати такі угоди в контексті статті 203 Цивільного кодексу України, яка визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України, статті 207 Господарського кодексу України та інших норм чинного законодавства України, які містять підстави недійсності угод.

Отже, під час вирішення такого спору судам, зокрема, необхідно встановлювати такі обставини:

- наявність або відсутність підстав для визнання недійсною спірної угоди, передбачених нормами, на які посилається позивач, мотивуючи позовні вимоги;

- правові норми, які підлягають застосуванню до цих спірних правовідносин;

- відповідність або невідповідність змісту цієї угоди ЦК України та ГК України, іншим актам законодавства, інтересам суспільства, його моральним засадам.

При цьому суд повинен дослідити наявні у справі докази, з'ясувати обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених цими доказами (Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.11.2015 № 6-923цс15).

Відтак, колегія суддів відхиляє доводи відповідачів щодо відсутності права Національного антикорупційного бюро України на подання позову у даній справі.

Позовні вимоги мотивовані тим, що договір про переведення боргу №287-202 від 24.04.2015 підлягає визнанню недійним з наступних підстав:

- спірний договір укладений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави, оскільки держава є акціонером ПАТ "Черкасиобленерго" (46% - Фонд державного майна України та 25% - Публічне акціонерне товариство "Українська енергозберігаюча сервісна компанія", єдиним акціонером якої є Фонд державного майна України), однак внаслідок його укладення грошові кошти, які мали бути сплачені ПАТ "Азот" на користь ПАТ "Черкасиобленерго", сплачені не були, а право вимоги фактично втрачено до боржника, який був спроможний виконати зобов'язання з оплати поставленої електричної енергії; отже, при укладенні спірного договору ПАТ "Черкасиобленерго" не було забезпечено дотримання інтересів акціонерів та, в свою чергу, інтересів держави;

- договір про переведення боргу №287-202 від 24.04.2015 суперечить положенням статті 15-1 Закону України "Про електроенергетику", пункту 6.3. Правил користування електричною енергією (ПКЕЕ), затверджених постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України від 31.07.1996 №28, оскільки цим договором був змінений встановлений законом спеціальний порядок проведення розрахунків за електричну енергію.

Судом встановлено, що 24.05.2005р. між Відкритим акціонерним товариством "Черкасиобленерго" (постачальник електричної енергії) та Відкритим акціонерним товариством "Азот" (споживач) було укладено договір №524-213/24 (надалі - договір №524-213/24) про постачання електричної енергії ВАТ "Черкасиобленерго" для ВАТ "Азот", відповідно до п.1 якого постачальник електричної енергії постачає електричну енергію споживачу, а споживач оплачує постачальнику електричної енергії її вартість та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору та додатками до договору, що є його невід'ємними частинами. Постачання або транзит електричної енергії споживачу від іншої енергопостачальної організації може здійснюватись тільки після укладання договору споживача з іншою енергопостачальною організацією та узгодженням його з Відкритим акціонерним товариством "Черкасиобленерго".

Відповідно до п. 2.1. договору №524-213/24 під час виконання умов цього договору, а також при вирішенні всіх питань, що не обумовлені цим договором, сторони зобов'язуються керуватися чинним законодавством України та Правилами користування електричною енергією.

Згідно п. 2.2.3 договору №524-213/24 споживач зобов'язується здійснювати оплату постачальнику електричної енергії вартість електричної енергії згідно з умовами додатку №4 "Порядок розрахунків за активну електричну енергію" та додатку №5 "Графік зняття показників розрахункових засобів обліку електричної енергії".

За умовами п. 9.4 договору №524-213/24, договір набирає чинності з дня його підписання і укладається на термін до 31.12.2005р. Договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодною зі сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

З матеріалів справи вбачається, що 24.04.2015р. між ПАТ "Азот" (первісний боржник) та ПрАТ "ХК "Енергомережа" (новий боржник) укладено договір №287-202 про переведення боргу (надалі - договір переведення боргу), відповідно до п.1.1 якого цим договором регулюються відносини, пов'язані із заміною зобов'язаної сторони - первісного боржника на нового боржника у зобов'язаннях, що виникли за договором №524-213/24 від 24.05.2005р. про постачання електричної енергії ВАТ "Черкасиобленерго" (надалі - основний договір), укладеним між первісним боржником та кредитором, в частині оплати за поставлену в період з 01.03.2015р. (включно) по 15.03.2015р. (включно) кредитором електричну енергію на суму 32 261 500,00 грн.

За умовами п. 1.2 договору про переведення боргу первісний боржник переводить на нового боржника, а новий боржник приймає на себе зобов'язання первісного боржника і стає боржником по зобов'язаннях по основному договору, в частині оплати вартості електричної енергії, поставленої у період з 01.03.2015р. (включно) по 15.03.2015р. (включно) кредитором електричну енергію на суму 32 261 500,00 грн.

Відповідно до п. 1.3 договору про переведення боргу всі інші зобов'язання, не передбачені предметом та умовами цього договору, залишаються незмінними відповідно до основного договору стосовно первісного боржника.

Пунктом 3.2 договору про переведення боргу визначено, що первісний боржник зобов'язується сплатити на користь нового боржника оплату за переведення боргу на підставі цього договору в сумі 30 000 000,00 грн., що є повним виконанням грошових зобов'язань первісним боржником перед новим боржником за цим договором.

Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами, скріплення печатками і діє до моменту завершення повного виконання сторонами своїх зобов'язань (п.5.1 договору про переведення боргу).

У п.5.2 договору про переведення боргу зазначено, що зобов'язання первісного боржника по основному договору, зазначені в п.1.2 договору, є переведеними на нового боржника з моменту укладення цього договору.

Як вбачається із матеріалів справи, листом №2599 від 16.04.2015р. ПАТ "Черкасиобленерго" було надано згоду на укладання вказаного договору про переведення боргу.

Договір №287-202 від 24.04.2015р. підписано представниками обох сторін та скріплено печатками господарських товариств.

Матеріали справи не містять доказів виконання новим боржником грошових зобов'язань перед кредитором - Публічним акціонерним товариством "Черкасиобленерго" за договором №287-202 від 24.04.2015р.

Місцевий господарський суд встановивши, що спірний договір №287-202 від 24.04.2015р. суперечить приписам ст.ст.15-1, 26 Закону України "Про електроенергетику", п.1 Положення про порядок проведення розрахунків за електричну енергію та п.6.3 ПКЕЕ, задовольнив позов. Поряд з цим, суд визнав безпідставними доводи позивача, що спірний правочин порушує інтереси держави, а також про наявність умислу сторін договору щодо вказаного порушення.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що суд дійшов вірного висновку про задоволення позову, втім помилково виходив з того, що спірний правочин вчинено без порушення інтересів держави, з огляду на таке.

Статтею 5 Закону України "Про електроенергетику" визначено основні принципи державної політики в електроенергетиці, зокрема, відповідно до пункту 4 частини 1 цієї статті, таким принципом є додержання єдиних державних норм, правил і стандартів всіма суб'єктами відносин, пов'язаних з виробництвом, передачею, постачанням, розподілом і використанням енергії.

Тобто, приписи Закону України "Про електроенергетику" є спеціальними нормами по відношенню до приписів ЦК України, які підлягають до застосування у даних правовідносинах.

Згідно із ч.2 ст.15-1 Закону України "Про електроенергетику" споживачі, які купують електричну енергію у енергопостачальників, що здійснюють господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, вносять плату за поставлену їм електричну енергію виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника в уповноваженому банку. У разі перерахування споживачами коштів за електричну енергію на інші рахунки отримувачі повинні повернути ці кошти за заявою споживача або за власною ініціативою в триденний термін з моменту їх отримання. У разі неповернення споживачу у цей термін коштів, сплачених на інші, не на поточні рахунки із спеціальним режимом використання, ці суми підлягають вилученню до Державного бюджету України як санкція за вчинене правопорушення і не зараховуються як оплата електричної енергії. Зарахування коштів до Державного бюджету України не звільняє їх отримувача від повернення цих коштів споживачу електричної енергії.

Частиною 8 статті 26 Закону України "Про електроенергетику" встановлено, що споживач, якому електрична енергія постачається енергопостачальником, що здійснює господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, зобов'язаний оплачувати її вартість виключно коштами шляхом їх перерахування на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника. У разі проведення споживачем розрахунків в інших формах та/або сплати коштів на інші рахунки такі кошти не враховуються як оплата спожитої електричної енергії.

Пунктом 1 Положення про порядок проведення розрахунків за електричну енергію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1136 від 19.07.2000, визначено, що споживачі, яким електрична енергія постачається енергопостачальником, що провадить підприємницьку діяльність з постачання електричної енергії за регульованим тарифом та купує електричну енергію в оптового постачальника, зобов'язані оплачувати її вартість виключно коштами шляхом їх перерахування на поточній рахунок із спеціальним режимом використання такого енергопостачальника (його структурного підрозділу), відкритий в уповноваженому банку.

Пунктом 6.3. ПКЕЕ встановлено, що оплата вартості електричної енергії постачальнику електричної енергії за регульованим тарифом, у тому числі на підставі визнаної претензії, здійснюється виключно коштами в уповноваженому банку на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника електричної енергії за регульованим тарифом.

Таким чином, з наведених приписів законодавства вбачається, що законодавцем в імперативному порядку визначено обов'язок саме споживача сплачувати за спожиту електроенергію постачальнику виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання.

При цьому, у відповідності до ст.1 Закону "Про електроенергетику" споживачі енергії - суб'єкти господарської діяльності та фізичні особи, що використовують енергію для власних потреб на підставі договору про її продаж та купівлю.

Отже, при виникненні господарських правовідносин щодо постачання електроенергії статус споживача та постачальника є пов'язаним з відповідними суб'єктами господарювання та не може набуватися іншими особами на підставі договору про переведення боргу, оскільки внаслідок вчинення такого правочину новий боржник не стає споживачем електричної енергії.

Таким чином, як положеннями Договору постачання, так і нормами законодавства передбачалось отримання постачальником (ПАТ "Черкасиобленерго") оплати спожитої електричної енергії безпосередньо від споживача (ПАТ "Азот") шляхом їх перерахунку на рахунок із спеціальним режимом використання.

В той же час, з Договору №287-202 вбачається, що обов'язок зі сплати заборгованості за поставлену постачальником - ПАТ "Черкасиобленерго" електричну енергію у розмірі 32 261 500, 00 грн. перейшов від споживача - ПАТ "Азот" до ПАТ "ХК "Енергомережа".

Однак, ПАТ "ХК "Енергомережа" не є споживачем за Договором постачання в розумінні чинного законодавства України.

При цьому, метою встановлення законодавцем алгоритму розрахунків є саме отримання постачальником електричної енергії коштів безпосередньо від споживача (за відсутності будь-яких посередників) на рахунок із спеціальним режимом використання.

Таким чином, у даному випадку Договором №287-202 встановлений обов'язок ПАТ "ХК "Енергомережа", яка не є споживачем електричної енергії за Договором постачання, сплатити постачальнику заборгованість за спожиту ПАТ "Азот" електричну енергію на суму 30 000000, 00 грн., при цьому обов'язок самого споживача - ПАТ "Азот" припиняється, що суперечить вимогам чинного законодавства.

У зв'язку з наведеними обставинами, відповідачами, шляхом укладення спірного правочину було порушено наведені приписи законодавства в частині обов'язку споживача сплатити заборгованість за спожиту електричну енергію постачальнику.

Крім того, спірним договором було порушено вимоги закону про те, що споживачі, які купують електричну енергію у енергопостачальників, які здійснюють господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, вносять плату за поставлену їм електричну енергію виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника в уповноваженому банку, оскільки у п.3.1. спірного договору зазначено, що розрахунки за цим договором здійснюються в безготівковій формі шляхом зарахування грошових коштів на поточні рахунки сторін. Жодного посилання на те, що ПАТ "ХК "Енергомережа" має перераховувати кошти ПАТ "Черкасиобленерго" на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання спірний Договір не містить.

Відповідачі, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, зазначають, що ПАТ "ХК "Енергомережа" набуло статусу споживача у розумінні Закону України "Про електроенергетику", однак вказане суперечить визначенню поняття "споживач", яке наведено у Законі України "Про електроенергетику", оскільки споживач - суб'єкт господарської діяльності, що використовує енергію для власних потреб на підставі договору про її продаж та купівлю. Таким чином, укладенням Договору про переведення боргу №287-202 ПАТ "ХК "Енергомережа" не набуло статусу споживача.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду, що Договір №287-202 суперечить приписам ст.ст.15-1, 26 Закону України "Про електроенергетику", п.1 Положення про порядок проведення розрахунків за електричну енергію та п. 6.3. ПКЕЕ.

Разом з тим, місцевий господарський суд не звернув увагу на те, що зміст Закону України "Про електроенергетику" свідчить, що встановлений ним порядок розрахунків за закуплену на оптовому ринку електричну енергію спрямований на забезпечення стабільного фінансового стану електроенергетики, відповідальності суб'єктів електроенергетики та споживачів за порушення цього порядку, надійного (безперебійного) постачання споживачам електричної енергії і енергетичної безпеки як складових економічних основ держави України, у чому безперечно є інтерес держави і суспільства.

Отже, порушення відповідачами встановленого Законом України "Про електроенергетику" і ПКЕЕ порядку розрахунків за поставлену електричну енергію не відповідає інтересам держави і суспільства щодо забезпечення стабільного фінансового стану електроенергетики і відповідальності суб'єктів електроенергетики та споживачів за порушення цього порядку, забезпечення надійного (безперебійного) постачання споживачам електричної енергії і енергетичної безпеки України.

Частина 1 статті 215 ЦК України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною 3 статті 228 ЦК України встановлено, що у разі недодержання вимог щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.

Згідно з частиною 1 статті 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства (частина перша статті 207 ГК України), є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків. Для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов'язання, а також наявність наміру у кожної із сторін (аналогічна позиція викладена у постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Як вбачається з вище викладеного, завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета вчинення спірного правочину щодо переведення боргу і його наслідки полягала у тому, щоб обійти встановлений Законом України "Про електроенергетику" і ПКЕЕ порядок оплати поставленої електричної енергії, оплатити її без використання передбаченого цим порядком рахунку із спеціальним режимом використання енергопостачальника і тим самим уникнути перерахування коштів із такого поточного рахунку за відповідним алгоритмом оптового ринку електричної енергії, що призведе до неотримання іншими учасниками оптового ринку електричної енергії України своїх частин від цієї суми коштів згідно з алгоритмом.

Наявність таких намірів у відповідачів є очевидною, оскільки вони усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність переведення боргу в спірних правовідносинах і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули настання вказаних вище протиправних наслідків.

Доводи ПАТ "ХК "Енергомережа" та ПАТ "Азот" про те, що порядок розрахунків за поставлену електричну енергію не було змінено, колегією суддів відхиляються, з огляду на таке.

Судами не встановлено обставин, які б засвідчували, що умови спірного договору визначають обов'язок нового боржника вносити грошові кошти на рахунок зі спеціальним режимом використання; натомість умови спірного договору встановлюють зобов'язання сторін здійснювати розрахунки за договором в безготівковій формі шляхом зарахування коштів на поточні рахунки сторін (п.3.1.). Крім того, відносини між ПАТ "Черкасиобленерго" та новим боржником, що виникли з укладення спірного договору, не регулюються договором про постачання електроенергії та приписами ст.ст.15-1, 26 Закону України "Про електроенергетику" та пункту 6.3. ПКЕЕ, а отже на останнього, враховуючи приписи ст.19 Конституції України, не покладаються і нормативно визначені обов'язки на проведення розрахунків з енергопостачальною організацією у визначений законодавством спосіб.

При цьому, за відсутності як нормативного, так і договірного обов'язку нового боржника на виконання спірного зобов'язання в порядку ст.ст.15-1, 26 Закону України "Про електроенергетику" та пункту 6.3. ПКЕЕ, доводи останнього про те, що вказаний порядок буде дотриманий в майбутньому, є лише нічим не обґрунтованими твердженнями, які, до того ж, спростовуються змістом умов спірного договору, що погоджені його сторонами, а отже такі посилання не можуть спростовувати доводи позивача про те, що спірні правовідносини порушують інтереси держави, оскільки нівелюють законодавчо визначені механізми та заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 22.08.2017р. у справі №910/24263/16.

Нормами статті 43 ГПК України визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно ст. ст. 32-34 ГПК України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 104 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та процесуального права, якщо це порушення призвело до прийняття неправильного рішення.

З урахуванням викладеного, в задоволенні апеляційних скарг ПАТ "Азот" та ПАТ "ХК "Енергомережа" слід відмовити; апеляційну скаргу Національного бюро належить задовольнити; мотивувальну частину рішення Господарського суду міста Києва від 27.06.2017 щодо недоведення позивачем суперечності Договору №287-202 інтересам держави належить змінити шляхом викладення цієї частини в редакції постанови Київського апеляційного господарського суду.

Судовий збір в розмірі 1 515,80 грн. за подання позивачем апеляційної скарги, відповідно до положень статті 49 ГПК України, покладається на відповідачів в рівних частинах.

Враховуючи викладене, керуючись статтями ст.ст. 4-1, 4-2, 4-3, 4-7, 33, 43, 49, 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Енергомережа" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.06.2017р. у справі № 910/24262/16 залишити без задоволення.

2. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Азот" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.06.2017р. у справі №910/24262/16 залишити без задоволення.

3. Апеляційну скаргу Національного антикорупційного бюро України на рішення Господарського суду міста Києва від 27.06.2017р. у справі №910/24262/16 задовольнити.

4. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.06.2017р. у справі №910/24262/16 змінити в мотивувальній частині, виклавши мотивувальну частину в редакції даної постанови.

5. В решті рішення Господарського суду міста Києва від 27.06.2017р. у справі №910/24262/16 залишити без змін.

6.Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Енергомережа"(01001, м.Київ, вул.Володимирська, буд.12, ідентифікаційний код 32113410) на користь Національного антикорупційного бюро України (03035, м.Київ, вул.Сурікова, буд.3, ідентифікаційний код 39751280) 689,00 грн. судового збору за подання позовної заяви.

7.Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Азот"(18014, м.Черкаси, вул. Першотравнева, 72, ідентифікаційний код 00203826) на користь Національного антикорупційного бюро України (03035, м.Київ, вул.Сурікова, буд.3, ідентифікаційний код 39751280) 689,00 грн. судового збору за подання позовної заяви.

8. Доручити Господарському суду міста Києва видати накази.

9. Матеріали справи №910/24262/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді С.А. Гончаров

А.І. Тищенко