КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" жовтня 2017 р. Справа№ 910/11566/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Руденко М.А.

за участю представників:

від позивача - Сегал Є.А., довіреність № б/н від 01.06.2017;

від першого відповідача - Артеменко О.І., довіреність №б/н від 20.04.2017 та Беніцька В.І., довіреність №б/н від 21.03.2017;

від другого відповідача - Сиротін Д.В., довіреність №б/н від 05.04.2017,

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпродзержинська фармацевтична компанія" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.08.2017 у справі №910/11566/17 (суддя Щербаков С.О.) за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпродзержинська фармацевтична компанія" до товариства з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко" та товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації " про визнання договору недійсним.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпродзержинська фармацевтична компанія" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко" та товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації" про визнання недійсним договору надання послуги факторингу № Ф240317/2 від 24.03.2017, укладеного між відповідачами.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.08.2017 у справі №910/11566/17 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що позивачем не було доведено обставин вчинення оспорюваного правочину без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 29.08.2017 у справі №910/11566/17 скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що спірний договір носить фіктивний характер, оскільки вчинений сторонами без наміру створення правових наслідків, а саме товариство з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко" не отримало будь-якого фінансування за відступлення права вимоги, а товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації" не отримало плати за користування коштами, що мають бути надані у розпорядження клієнта.

Крім того, скаржник зазначає, що спірний договір не міг бути укладений 24.03.2017, оскільки повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові з вимогою сплати боргу від 10.05.2017 № 2403 направлено відповідачем-2 лише 10.05.2017, тож, на думку позивача, підписання договору відбулося в травні 2017 року, а не 24.03.2017, як вказано у спірному договорі.

В ході здійснення апеляційного провадження позивачем були подані до суду клопотання про витребування доказів та про призначення судової експертизи.

Колегія суддів, розглянувши вказані клопотання дійшла висновку про відмову у їх задоволенні.

Підставі відмови у задоволенні клопотання про призначення судової експертизи будуть наведені нижче у даній постанові при відхиленні доводів апелянта.

Щодо клопотання про витребування від товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації" витягу з Журналу обліку укладених і виконаних договорів про надання фінансових послуг за період 01.01.2017-31.03.2017 із зазначенням всіх укладених договорів про надання фінансових послуг за вказаний період, а також клопотання про зобов'язання відповідачів надати докази відображення в податковому та бухгалтерському обліку договору надання послуги факторингу № Ф240317/2, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 38 Господарського просувального кодексу України, сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: - який доказ витребовується; - обставини, що перешкоджають його наданню; - підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; - обставини, які може підтвердити цей доказ.

Суд вправі відхилити клопотання про витребування доказу, якщо цей доказ не стосується справи або недопустимий, а також якщо певні обставини підтверджено іншими доказами, які є в матеріалах справи.

Враховуючи те, що документи, які просить витребувати позивач не можуть вплинути на результат розгляду даної справи та підтвердити обставин фіктивності оспорюваного договору, вказані клопотання колегією суддів відхиляються за необґрунтованістю.

Представник апелянта - позивача у справі в судовому засіданні 02.10.2017 надав пояснення, якими підтримав апеляційну скаргу.

Представники відповідачів заперечили проти задоволення вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між товариством з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко" (постачальник) та товариством з обмеженою відповідальністю "Дніпродзержинська фармацевтична компанія" (покупець) 24.11.2014 укладено договір поставки товару № 1101, умовами якого передбачено, що постачальник зобов'язується передавати у власність покупця лікарські засоби, вироби медичного призначення (медичні вироби) та інше, а покупець зобов'язується приймати товар та своєчасно здійснювати його оплату на умовах даного договору.

Відповідно до п. 1.2. договору, загальна кількість товару, що має бути поставлений, часткове співвідношення (асортимент, номенклатура), ціна товару встановлюється сторонами в видаткових накладних. Видаткові накладні є специфікаціями, та складають невід'ємну частину даного договору. Постачання товару здійснюється партіями. Партією товару, є товар, наведений в одній видатковій накладній.

Згодом, а саме 24.03.2017 між товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації" (далі - фактор) та товариством з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко" (далі - клієнт) укладено договір надання послуги факторингу № Ф240317/2, умовами якого передбачено, що фактор зобов'язується передати грошові кошти у сумі 1 588 283, 67 грн., у розпорядження клієнта за плату, а клієнт зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги за договором поставки товару № 1101 від 24.11.2014 до ТОВ "Дніпродзержинська фармацевтична компанія" (далі - боржник) у розмірі 1 588 283,67 грн.

Відповідно до п. 2.1. договору, детальна інформація про вимогу, строк та порядок відступлення вимоги, строки та умови проведення відповідних розрахунків між клієнтом і фактором визначені у додатку № 1 та додатку № 2 до цього договору.

Винагорода фактора дорівнює 5 % від суми відступлення грошової вимоги, визначеної п. 1.1. договору. Фактор сплачує клієнтові у строк до 01.07.2017 шляхом перерахування на його банківський рахунок грошові кошти у розмірі 1 508 869, 48 грн.

Згідно п. 3.1. договору, фактор має право, зокрема не перераховувати клієнту кошти до виконання останнім обов'язку щодо відступлення фактору вимоги, вимагати від клієнта письмово повідомити боржника про відступлення вимоги фактору в строк, не пізніше 10 календарних днів з дати підписання цього договору.

Підпунктом 4.1.1. пункту 4.1. договору передбачено, що фактор зобов'язується сплатити клієнтові кошти в передбачений цим договором строк.

Умовами п.4.2. договору визначено, що клієнт зобов'язується, зокрема надати факторові наступну інформацію щодо боржника у строк, не пізніше 5 робочих днів дати підписання договору.

Клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якого відступається згідно із цим договором (підпункт 4.2.3. п. 4.2. договору).

Строк даного договору складає 1 рік та починає свій перебіг з моменту, визначеного у п. 6.1. даного договору, та закінчується 24.03.2018 (п. 6.2. договору).

Додатком № 1 від 24.03.2017 до договору про надання послуг факторингу №Ф240317/2 від 24.03.2017 сторони погодили перелік вимог, а саме: за договором поставки товару №1101 від 24.11.2014 до ТОВ "Дніпродзержинська фармацевтична компанія" (боржник) заборгованість у розмірі 1 588 283, 67 грн.

Додатком № 2 від 24.03.2017 до договору про надання послуг факторингу № Ф240317/2 від 24.03.2017 сторони погодили порядок відступлення вимог, а саме: протягом 3-х робочих днів з дати підписання договору клієнт передає фактору: договір поставки № 1101 від 24.11.2014, реєстр податкових накладних за лютий-березень 2017, реєстр неоплачених видаткових накладних станом на 24.03.2017 та акт звірки взаємних розрахунків з 01.01.2017 по 24.03.2017 включно. Термін сплати фактором коштів за передану вимоги: у строк до 01.07.2017 року.

Крім цього, 24.03.2017 товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації" (далі - фактор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко" (далі - клієнт) складено та підписано акт до договору про надання послуг факторингу № Ф240317/2 від 24.03.2017, яким сторони засвідчили, що фактору перейшло право вимоги до товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпродзержинська фармацевтична компанія" за договором щодо сплати заборгованості у розмірі 1 588 283, 67 грн., яка виникла відповідно до договору поставки товару № 1101 від 24.11.2014, укладеному між ТОВ "Дніпродзержинська фармацевтична компанія" та ТОВ "Фрам Ко".

Клієнт передав, а фактор прийняв у повному обсязі документацію згідно з додатком № 2 до договору та оригінали товарно-транспортних накладних згідно з реєстром станом на 21.03.2017.

Згодом, а саме 30.06.2017 між товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації" (далі - фактор) та товариством з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко" (далі - клієнт) укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання послуг факторингу № Ф240317/2 від 24.03.2017, відповідно до якої сторони вирішили абзац 2 п. 2.1. договору викласти наступним чином: Винагорода фактора дорівнює 5 % від суми відступленої грошової вимоги, визначеної п. 1.1. договору. Фактор сплачує клієнтові у строк до 01.10.2017 шляхом перерахування на його банківський рахунок грошові кошти у розмірі 1 508 869, 48 грн. У додатку № 2 до договору пункт (ІІІ) "Термін сплати фактором коштів за передану вимогу" викласти наступним чином: у строк до 01.10.2017.

Позивачем було отримано від товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації" повідомлення № 24/03 від 10.05.2017 про відступлення права грошової вимоги факторові з вимогою сплати боргу, відповідно до якої відповідач-2 повідомив позивача про укладення між товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації" та товариством з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко" договору про надання послуги факторингу № Ф240317/2 від 24.03.2017, за яким фактор передав грошові кошти в сумі 1 588 283, 67 грн. у розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступив факторові своє право грошової вимоги за договором поставки товару № 1101 від 24.11.2014 до ТОВ "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації" у розмірі 1 588 283, 67 грн., у зв'язку з чим просив позивача погасити заборгованість у розмірі 1 588 283, 67 грн. у 3-денний строк з дати отримання вказаного повідомлення, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок відповідача-2 № 1854 в ПАТ КБ "ПриватБанк".

Позивач, звертаючись до суду із даним позовом, зазначає, що спірний договір носить фіктивний характер, оскільки вчинений сторонами без наміру створення правових наслідків, а саме товариство з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко" не отримало будь-якого фінансування за відступлення права вимоги, а товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації" не отримало плати за користування коштами, що мають бути надані у розпорядження клієнта.

Крім того, позивач зазначає, що спірний договір не міг бути укладений 24.03.2017, оскільки повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові з вимогою сплати боргу від 10.05.2017 № 2403 направлено відповідачем-2 лише 10.05.2017, тож, на думку позивача, підписання договору відбулося в травні 2017 року, а не 24.03.2017, як вказано у спірному договорі.

Колегія суддів вважає вказані вище доводи необґрунтованими та такими, що не можуть бути підставою для задоволення позову, з огляду на наступне.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Положення ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 203 Цивільного кодексу України:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним.

При вирішенні спору про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст.ст. 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце (відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14).

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Пунктом 2.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 роз'яснено, що якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК України. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Позивачем (як не стороною оскаржуваного правочину) не доведено того, що в результаті укладення договору надання послуги факторингу № Ф240317/2 від 24.03.2017 обсяг майнових зобов'язань позивача за договором поставки змінився.

Так, позивачем не доведено, що до нового кредитора перейшли права у більшому розмірі, аніж ті які були у первісного кредитора, станом на дату відступлення права вимоги.

З огляду на наведене, позивачем не доведеного того, що його права або охоронювані законом інтереси були порушені укладенням між відповідачами оспорюваного договору.

В апеляційній скарзі апелянт не навів жодних доводів на обґрунтування дійсного порушення його прав оскаржуваним договором.

Крім того, суд апеляційної інстанції враховує також те, що вирішуючи спір про визнання правочинів недійсними, має бути встановлена наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним і настання відповідних правових наслідків.

Позивач, звертаючись до суду із даним позовом, зазначає, що спірний договір носить фіктивний характер, оскільки вчинений сторонами без наміру створення правових наслідків, а саме товариство з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко" не отримало будь-якого фінансування за відступлення права вимоги, а товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації" не отримало плати за користування коштами, що мають бути надані у розпорядження клієнта.

Частиною 1 ст. 1077 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до ч. 1 ст. 1078 Цивільного кодексу України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Статтею 1079 Цивільного кодексу України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 1082 Цивільного кодексу України, боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.

Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов'язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов'язку перед ним.

Факторинг є фінансовою послугою, правові засади у сфері надання яких регулює Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". За приписами даного Закону фактор на момент укладення договору факторингу повинен мати статус фінансової установи та отримати дозвіл на надання фінансової послуги факторингу.

З матеріалів справи вбачається, що товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації" є фінансовою установою, яка має право надання послуг факторингу на підставі свідоцтва ФК № 568, виданого 07.05.2015.

Крім того, відповідно до Розпорядження № 1570 від 11.05.2017 Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, остання постановила видати товариству з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації" ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів), а саме на: надання гарантій та поручительств; надання послуг з факторингу.

Зокрема, як вбачається з матеріалів справи, протоколом Загальних зборів учасників ТОВ "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації" від 10.03.2017 затверджено "Правила надання фінансових послуг факторингу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації".

Так, відповідно до ст. 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб'єктами господарювання на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб'єкта господарювання; 3) прізвище, ім'я і по батькові фізичної особи, яка отримує фінансові послуги, та її адресу; 4) найменування, місцезнаходження юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов'язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.

Предмет договору відповідає як вимогам ст.ст. 1077, 1078 Цивільного кодексу України, так вимогам ст. 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", зокрема, договір місить найменування фінансової операції - надання грошових коштів в сумі 1 588 283, 67 грн. у розпорядження клієнта за плату, а також містить інформацію про умови та строк сплати даного фінансового активу - до 01.10.2017 шляхом перерахування коштів на банківський рахунок клієнта.

Частинами 1, 2 ст. 234 Цивільного кодексу України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Отже, правочин, який вчиняється без наміру створити будь-які наслідки, є недійсним - фіктивним.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний.

При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

Однак, сам по собі факт невиконання сторонами умов правочину не робить його фіктивним. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину.

Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним.

Оскільки сторони не вчиняють жодних дій для здійснення фіктивного правочину, суд тільки приймає рішення про визнання такого правочину недійсним, без застосування реституції.

Якщо ж на виконання правочину було передано майно або майнові права, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Крім цього, як зазначено в Узагальненнях Верховного Суду України від 24.11.2008 "Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними" необхідно враховувати, що саме по собі невиконання сторонами правочину не означає, що укладено фіктивний правочин.

Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності

правочину покладається на позивача.

У даному випадку, оспорюваний правочин не може бути кваліфікований як фіктивний, оскільки сторонами були вчинені дії на його виконання.

Додатком № 2 до договору сторони погодили порядок відступлення вимог, а саме: протягом 3-х робочих днів з дати підписання договору клієнт передає фактору: договір поставки № 1101 від 24.11.2014, реєстр податкових накладних за лютий-березень 2017, реєстр неоплачених видаткових накладних станом на 24.03.2017 та акт звірки взаємних розрахунків з 01.01.2017 по 24.03.2017 включно.

Так, товариством з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко" передано, а товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації" прийнято у повному обсязі документацію згідно з додатком № 2 до договору та оригінали товарно-транспортних накладних згідно з реєстром станом на 21.03.2017, а саме: договір поставки № 1101 від 24.11.2014, реєстр податкових накладних за лютий-березень 2017, реєстр неоплачених видаткових накладних станом та акт звірки взаємних розрахунків з 01.01.2017 по 24.03.2017 включно, що підтверджується актом від 24.03.2017 до договору про надання послуг факторингу № Ф240317/2 від 24.03.2017, який оформлений належним чином та підписаний уповноваженими представниками сторін і скріплений печатками підприємств без зауважень та заперечень, в добровільному порядку.

Щодо проведення розрахунків між сторонами оспорюваного правочину, слід зазначити наступне.

Предметом оскаржуваного договору факторингу є відступлення клієнтом - товариством з обмеженою відповідальністю "Фрам Ко" на користь фактора - товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації" права грошової вимоги до боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпродзержинська фармацевтична компанія" за договором поставки товару №1101 від 24.11.2014 в розмірі 1 588 283, 67 грн. з встановленням зобов'язання фактора сплатити клієнту грошові кошти.

Договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Умови взаємних розрахунків і строків виконання сторонами визначено у другому розділі оспорюваного договору, зокрема відповідно до п.2.1. договору, винагорода фактора дорівнює 5% від суми відступленої грошової вимоги, визначеної в п.1.1. договору факторингу.

Отже, умовами спірного договору передбачено розмір плати фактору за надання послуг факторингу.

Щодо нездійснення розрахунків між сторонами оспорюваного договору, то за загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним (п. 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Як вже було зазначено, сам по собі факт невиконання сторонами умов правочину не робить його фіктивним.

Також, жодним чином не свідчать про фіктивність оскаржуваного правочину доводи апелянта про те, що спірний договір не міг бути укладений 24.03.2017, оскільки повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові з вимогою сплати боргу від 10.05.2017 № 2403 направлено відповідачем-2 лише 10.05.2017, тож, на думку позивача, підписання договору відбулося в травні 2017 року, а не 24.03.2017, як вказано у спірному договорі.

Так, апелянтом не наведено жодних доводів на обґрунтування вказаної позиції та не доведено того, яким чином направлення повідомлення про відступлення у травні 2017 року може свідчити про неможливість укладення договору у березні 2017 року.

У будь-якому випадку, за загальним правилом, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов'язків, не погіршує становища боржника та не зачіпає його інтересів (постанова Верховного Суду України від 15.04.2015 у справі № 3-43гс15).

Згідно ст. 516 Цивільного кодексу України якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Частиною 1 ст. 1080 Цивільного кодексу України передбачено, що договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.

Таким чином, укладення договору про надання послуг факторингу № Ф240317/2 від 24.03.2017 не потребувало отримання згоди боржника на його укладення.

При цьому, в силу приписів ст. ст. 516 та 1080 Цивільного кодексу України, відсутність згоди позивача на укладення оспорюваного договору, не випливає на його чинність.

Також, слід зазначити, що вказані правові норми не містять вимог щодо строку надсилання фактором боржнику повідомлення про відступлення права грошової вимоги та відповідно безпідставними є твердження позивача, про те, що надсилання товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Європейське бюро реструктуризації" повідомлення про відступлення права грошової вимоги 10.05.2017 свідчить, що спірний правочин укладений в травні, а не 24.03.2017.

В контексті наведеного, клопотання позивача про призначення у даній справі судової експертизи колегією суддів відхиляється.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

При цьому, позивачу підлягає поверненню зайво сплачений судовий збір.

Статтею 4 Закону України "Про судовий збір" встановлені ставки судового збору в таких розмірах:

- за подання до господарського суду апеляційної скарги на рішення суду 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

За подання позовної заяви обґрунтованим розміром судового збору, який сплачено позивачем, було 1600 грн. (немайнова вимога про визнання договору недійсним).

Отже, апелянт оскаржуючи судове рішення в апеляційному порядку мав сплатити 110 відсотків вказаної суми, тобто 1 760 грн.

В свою чергу, апелянтом було сплачено судовий збір в сумі 26 206, 69 грн., тобто у більшому розмірі, що підтверджується платіжним дорученням від 05.09.2017 №Р1446.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду у разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Позивачем було подано до апеляційного суду відповідне клопотання.

Враховуючи сплату позивачем за подання апеляційної скарги судового збору у більшому розмірі, ніж встановлено законом, зайва сплачена сума у розмірі 24 446, 69 грн. підлягає поверненню товариству з обмеженою відповідальністю "Дніпродзержинська фармацевтична компанія".

Керуючись ст. ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпродзержинська фармацевтична компанія" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 29.08.2017 у справі №910/11566/17 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - позивача у справі.

3. Повернути товариству з обмеженою відповідальністю "Дніпродзержинська фармацевтична компанія" (04112, м.Київ, ВУЛИЦЯ ТИМОФІЯ ШАМРИЛА, будинок 15 А, код за ) з Державного бюджету України перераховану ним згідно платіжного доручення від 05.09.2017 №Р1446 суму судового збору у розмірі 24 446, 69 грн. Підставою повернення судового збору є дана постанова підписана судом та скріплена печаткою суду.

4. Матеріали справи №910/11566/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Дідиченко

М.А. Руденко