РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.10.2017Справа №915/320/17
За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Вищого навчального закладу "Відкритий Міжнародний Університет Розвитку людини "Україна" в особі Миколаївського міжрегіонального інституту розвитку людини Вищого навчального закладу "Відкритий Міжнародний Університет Розвитку людини "Україна"

про стягнення заборгованості у розмірі 57665,10 грн. за Разовим договором №12 від 01.12.2016 на охорону об'єкта постами фізичної охорони ФОП ОСОБА_1

Суддя Грєхова О.А.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Скрицька Н.А., за довіреністю;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємця ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовом до Миколаївського міжрегіонального інституту розвитку людини Вищого навчального закладу "Відкритий Міжнародний Університет Розвитку людини "Україна про стягнення заборгованості у розмірі 57665,10 грн. за Разовим договором №12 від 01.12.2016 на охорону об'єкта постами фізичної охорони ФОП ОСОБА_1

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 13.04.2017 порушено провадження у справі №915/320/17.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 10.05.2017 замінено первісного відповідача по справі - Миколаївський міжрегіональний інститут розвитку людини Вищого навчального закладу "Відкритий Міжнародний Університет Розвитку людини "Україна" на належного відповідача - Вищий навчальний заклад "Відкритий Міжнародний Університет Розвитку людини "Україна" в особі Миколаївського міжрегіонального інституту розвитку людини Вищого навчального закладу "Відкритий Міжнародний Університет Розвитку людини "Україна".

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 25.05.2017 справу №915/320/17 надіслано за територіальною підсудністю до Господарського суду м. Києва.

07.06.2017 до Господарського суду міста Києва надійшла вказана справа.

За результатами автоматичного розподілу, вищезазначену справу було передано на розгляд судді Грєховій О.А.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.06.2017 справа № 915/320/17 була прийнята до свого провадження, розгляд справи призначено на 17.07.2017.

09.06.2017 до Господарського суду міста Києва надійшов запит з Господарського суду Миколаївської області про направлення матеріалів справи для розгляду апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 25.05.2017.

30.06.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.07.2017 зупинено провадження у справі № 915/320/17 до повернення матеріалів даної справи до Господарського суду міста Києва.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 23.08.2017 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 25.05.2017 залишено без змін.

11.09.2017 до Господарського суду міста Києва повернулись матеріали справи № 915/320/17.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.09.2017 провадження у справі було поновлено, розгляд справи призначено на 02.10.2017.

29.09.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником позивача було подано заяву про збільшення розміру позовних вимог та клопотання про проведення судового засідання в режимі відео-конференції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.10.2017 було відмовлено в задоволенні клопотання Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про участь у судовому засіданні 02.10.2017 в режимі відео-конференції.

Дослідивши у судовому засіданні 22.05.2017 заяву позивача про уточнення позовних вимог, подану 22.05.2017, суд встановив, що зазначена заява за своєю природою є заявою про одночасну зміну предмету та підстав позову з огляду на наступне.

Відповідно до п. 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» N 18 від 26 грудня 2011 року, ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як:

- подання іншого (ще одного) позову, чи

- збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи

- об'єднання позовних вимог, чи

- зміну предмета або підстав позову.

Згідно з частинами 4, 5 та 6 п. 3.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26 грудня 2011 року N 18, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

Враховуючи те, що позивач фактично змінив первісну позовну вимогу про стягнення з відповідача заборгованості з урахуванням пені та інфляційних втрат за Разовим договором № 12 на охорону об'єкта постами фізичної охорони ФОП ОСОБА_1 від 01.12.2016 на стягнення з відповідача заборгованості з урахуванням пені, інфляційних втрат та штрафу за Разовим договором № 12 на охорону об'єкта постами фізичної охорони ФОП ОСОБА_1 від 01.12.2016, обґрунтувавши додатково заявлену вимогу іншими нормами законодавства, які регулюють зазначені відносини, зазначена заява про уточнення розміру позовних вимог є заявою про одночасну зміну предмета і підстав позову, яка суперечить приписам ГПК України та не приймається судом до розгляду.

Також, судом розглянуто подану позивачем 29.09.2017 заяву про збільшення розміру позовних вимог, та встановлено, що позивачем заявлено нові додаткові вимоги, а саме про стягнення з відповідача пені та інфляційних втрат за Договором № 10 від 01.10.2016, заява про збільшення розміру позовних вимог є також заявою про одночасну зміну предмета і підстав позову, яка також суперечить приписам ГПК України та не приймається судом до розгляду.

В свою чергу, у разі подання позивачем заяви, направленої на одночасну зміну предмета і підстав позову, господарський суд повинен відмовити в задоволенні такої заяви і, приєднавши її до матеріалів справи та зазначивши про цю відмову в описовій частині рішення (або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи), розглянути по суті раніше заявлені позовні вимоги, якщо позивач не відмовляється від позову. Позивач при цьому не позбавлений права звернутися з новим позовом у загальному порядку.

Представник відповідача у судове засідання 02.10.2017 з'явився, надав усні пояснення по суті спору, проти позову заперечив.

У судове засідання 02.10.2017 представник позивача не з'явився, про час, дату та місце судового засідання був належним чином повідомлений, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка позивача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

На виконання вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України складено протокол судового засідання, який долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 02.10.2017 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

01.12.2016 між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (далі - виконавець, позивач) та Миколаївським міжрегіональним інститутом розвитку людини вищого навчального закладу «Відкритий міжнародний університет розвитку людини «Україна» (далі - замовник, відповідач) укладено Разовий договір № 12 на охорону об'єкта постами фізичної охорони ФОП ОСОБА_1 (далі - Договір), відповідно до умов якого, замовник доручає, а виконавець приймає на себе наступні зобов'язання:

- забезпечити охорону матеріальних цінностей, що знаходяться в приміщенні Інституту розташованому за адресою: АДРЕСА_1, силами виконавця;

- охорона об'єкта повинна здійснюватися за погодженням з замовником.

Відповідно до п. 3.1 Договору вартість наданих послуг за місяць визначається на підставі складеного та погодженого сторонам Акту здачі-прийняття робіт (наданих послуг).

Пунктом 3.2 Договору за роботу в дні державних свят України та вихідні дні - оплата проводиться в подвійному розмірі.

Договір набуває чинності з 01.12.2016 і діє до 31.12.2016. Цей Договір - є разовим і діє до терміну зазначеного в п. 4.1 Договору без права пролонгації. Додаткові угоди або доповнення до Договору не допускаються (п. 4.1 та п. 4.2 Договору).

Згідно з п. 4.3 Договору у разі ненадходження від замовника за п'ятнадцять робочих днів до закінчення терміну зазначеного в п. 6.1 письмового повідомлення про припинення Договору, він вважається продовженим (пролонгованим) на такий же період і на таких же умовах.

Листом від 11.07.2017 за № 1/25-1 відповідач зазначив, що розглянувши Разовий договір від 01.01.2017 № 1 на охорону об'єкта постами фізичної охорони та відповідні розрахунки, повідомив, що Миколаївський міжрегіональний інститут розвитку людини ВНЗ Університет «Україна» немає можливості сплачувати за охорону суму у розмірі 30,5 тис. грн. за місяць, у зв'язку з тим, що у кошторисі на 2016-2017 вартість послуги з охорони в такому розмірі не передбачена. Кошторисом закладу запланована місячна оплата вартості послуг охорони в розмірі 15 тис. в зв'язку з чим відповідач просив розглянути можливість вказаної кошторисної пропозиції.

Позивач, за результатами розгляду листа відповідача, надав відповідь № 12-01/17 від 12.01.2017, у якій зазначив, що вартість охорони у базовому (розрахунковому) місяці, без урахування індексації заробітної плати, податків з ФОП та інших витрат складатиме 14 717,80 грн. (тільки заробітна плата охоронців за фактично відпрацьований час), при цьому будь-яке коригування часу або обсягу послуги, що надається, вплине на розрахунок вартості. Позивач також зазначив, що наданий відповідачу на підпис 28.12.2016 разовий договір про надання послуг з охорони, до теперішнього часу не розглянуто, не підписано, оплату відповідно до п. 2.2.4 умов Договору відповідачем не проведено, будь-яких додатків про уточнення (зміну) умов договору відповідно до п. 4.5 Договору, на адресу позивача крім вказаного листа не надходило. Таким чином, позивач зазначив, що відповідачем фактично отримуються послуги з охорони, які до теперішнього часу не сплачені відповідно до наданого 28.12.2016 рахунку, що у подальшому може призвести до настання небажаних наслідків передбачених п. 3.3 та п. 3.4 Договору.

Листом № 1/25-6 від 13.01.2017 відповідач зазначив, що згідно з п. 4.1 та 4.2 Разового договору № 12 від 01.12.2016 він дійсний до 31.12.2016 та є разовим без права пролонгації, у зв'язку з чим, Договір, на який посилається позивач, не є підписаним зі сторони Інституту, а отже неукладений, а посилання позивача на невиконання відповідачем умов Договору є помилковими. Враховуючи вищевикладене, відповідач просив припинити забезпечення охорони матеріальних цінностей, що знаходяться в приміщенні інституту, розташованого за адресою: м. Миколаїв, вул. 2-га Військова, 22.

Позивач, листом вих. № 16-01/17 від 16.01.2017 зазначив, що до теперішнього часу відповідачем фактично отримуються послуги з охорони, які передбачені умовами п. 4.3 Разового договору № 12 про охорону об'єкта постами фізичної охорони ФОП ОСОБА_1 від 01.12.2016. Позивач також зазначив, що наданий на підпис, 28.12.2016 Разовий договір № 1 про надання послуг з охорони, до теперішнього часу не розглянуто, не підписано, оплата відповідно до п. 2.2.4 умов договору не проведена, будь-яких додатків, уточнення або зміни до умов Договору, відповідно до п. 4.3 та п. 4.5 Договору, на адресу позивача не надходили.

Відповідач, Листом № 1/25-20 від 18.01.2017 повідомив, що посилання на те, що відповідач отримує послуги з охорони є помилковими, що підтверджується, зокрема відповідним актом від 16.01.2017, яким встановлено факт відсутності працівників позивача на посту охорони за адресою: АДРЕСА_1. Також, у додатках до зазначеного листа відповідач повернув позивачу Разовий договір від 01.01.2017 №1 на охорону об'єкту постами фізичної охорони ФОП ОСОБА_1, Акт здачі-прийняття робіт (наданих послуг) від 31.01.2017 та рахунок-фактуру № С-000001 від 05.01.2017.

27.01.2017 представник позивача надав відповідачу адвокатський запит, у якому просив надати Акт від 16.01.2017, яким встановлено відсутність охоронців на посту охорони за адресою: АДРЕСА_1, здійснити оплату фактично отриманих послуг з охорони об'єкту та підписати акт здачі-прийняття робіт (надання послуг).

У відповідь на зазначений адвокатський запит, відповідач у листі № 1/25-49 від 01.02.2017 зазначив, що відмовляється здійснити оплату згідно наданого рахунку-фактури № С-00001 від 17.01.2017 та від підписання акту здачі-прийняття робіт № 00000/1 від 17.01.2017, але зазначив, що враховуючи договірні стосунки, яку укладалися з 2013 пропонував розрахуватися за 15 днів 2017 року, виходячи з розрахунку вартості послуг згідно договору від 01.12.2016 № 12.

07.02.2017 представник позивача надав відповідачу претензійний лист від 07.02.2017 у якому вимагав виконати у десятиденний термін з дня пред'явлення вимоги, зобов'язання за Договором № 12 від 01.12.2016 та сплатити заборгованість, яка виникла внаслідок його порушення в розмірі 48 570,24 грн.

Відповідач у листі-відповіді № 1/25-81 від 20.02.2017 на претензійний лист зазначив, що дія договору від 01.12.2016 закінчилась 31.12.2016 згідно п. 4.1 цього Договору, в зв'язку з чим посилання на дію пунктів договору від 01.12.2016 № 12 при визначенні зобов'язань, які нібито винили у 2017 році, є помилковими в зв'язку із закінченням дії Договору 31.12.2016. Враховуючи вище викладене, відповідач відмовився від оплати суми у розмірі 48 570,24 грн., як безпідставної, але враховуючи договірні стосунки, що укладалися з 2013 році, пропонував розрахуватися за 15 днів 2017 року, виходячи з рахунку вартості послуг згідно договору від 01.12.2016 № 12.

У позовній заяві позивач зазначає, що Разовий договір № 12 від 01.12.2016 був пролонгований до 01.02.2017, однак відповідач в порушення укладеного між сторонами Договору, за отримані послуги не розрахувався, що стало підставою для зверненням з даним позовом до суду.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Згідно з ч. 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Окрім цього, Договір - це категорія цивільного права, яка визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. До зобов'язань, що виникають з договорів, застосовуються загальні положення про зобов'язання, якщо інше не випливає із закону або самого договору. Як і будь-який правочин, він є вольовим актом, оскільки виражає спільну волю сторін, що втілюється у договорі. Змістом договору є, власне, ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати договір, і вони мають дотримуватися взятих на себе зобов'язань.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Обґрунтовуючи наявність у відповідача обов'язку з оплати наданих послуг з охорони у січні 2017 року, позивач зазначає, що враховуючи п. 4.3 Договору, оскільки позивач отримав повідомлення відповідача лише 17.01.2017, Договір було автоматично пролонговано до 01.02.2017, у зв'язку з чим, за доводами позивача, у відповідача виник обов'язок з оплати наданих ним у січні 2017 охоронних послуг.

Так, у п. 4.3 Договору сторони погодили, що у разі ненадходження від замовника за п'ятнадцять робочих днів до закінчення терміну зазначеного в п. 6.1 письмового повідомлення про припинення Договору, він вважається продовженим (пролонгованим) на такий же період і на таких же умовах.

Одночасно, пунктом 6.1 Договору, на який є посилання у п. 4.3 Договору зазначено про те, що режим і порядок роботи охорони встановлюється виконавцем за погодженням з замовником, а відтак зазначений пункт не може свідчити про автоматичну пролонгацію Договору.

При цьому, загальний порядок укладення, зміни і розірвання цивільно-правових договорів врегульовано Главою 53 Цивільного кодексу України. Порядок укладення, зміни і розірвання господарських договорів встановлено Главою 20 Господарського кодексу України

В силу приписів ч. 1 ст. 188 Господарського кодексу України, ст.ст. 525, 651 Цивільного кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Відповідно до ст. 654 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Частинами 2-3 статті 188 Господарського кодексу України передбачено, що сторона договору, яка вважає за необхідне, зокрема, змінити договір, повинна надіслати пропозицію про це другій стороні, яка у двадцятиденний строк після одержання такої пропозиції повідомляє іншу сторону про результати її розгляду.

Однак, як встановлено судом, сторонами не укладалось будь-яких змін до договору в частині продовження строку дії Договору на січень 2017 року.

Пунктом 7 ст. 179 Господарського кодексу України визначено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно ч. 1 до ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Умовами укладеного між сторонами Разового договору № 12 на охорону об'єкта постами фізичної охорони ФОП ОСОБА_1 від 01.12.2016, визначено, що Договір набуває чинності з 01.12.2016 і діє до 31.12.2016. (п. 4.1 Договору).

Пунктом 4.2 Договору визначено, що цей Договір є разовим і діє до терміну зазначеного в п. 4.1 без права пролонгації. Додаткові угоди до доповнення до Договору не допускаються.

Згідно з ч. 1 ст. 905 ЦК України строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Таким чином, судом встановлено, що Договір припинив свою дію 31.12.2016, протилежного сторонами не доведено.

Більше того, відповідно до ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язанні у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Зі змісту статті 632 Цивільного кодексу України вбачається, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Однак, судом встановлено, що Договір не містить чіткої ціни, а саме не визначено вартість послуг з охорони із розрахунку на місяць, при цьому, сторонами визначено, що вартість наданих послуг за місяць визначається на підставі складеного та погодженого сторонам Акту здачі-прийняття робіт (наданих послуг).

Однак, матеріали справи не містять Акту здачі-прийнятті робі (наданих послуг) який би свідчив про погодження сторонами вартості наданих послуг у січні та факт надання таких послуг.

Більше того, будь-яких доказів на підтвердження надання позивачем відповідачу послуг з охорони у січні 2017 року матеріли справи не містять, протилежного сторонами не доведено.

Таким чином, за змістом наведених вище норм закону, та умов договору, відповідач зобов'язаний був оплатити лише суму наданих послуг у грудні 2016 року.

В свою чергу, заявлена позивачем до стягнення сума наданих послуг у розмірі 30 540 грн. за надання послуг з охорони у січні 2017 року не базується на умовах укладеного між сторонами Договору та нормах чинного законодавства України, а відтак не підлягає задоволенню.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Позивачем також заявлені до стягнення з відповідача інфляційні втрати та пеня, нараховані на суму основного боргу, проте оскільки позов в частині стягнення з відповідача основного боргу задоволенню не підлягає, зазначені похідні вимоги від основного зобов'язання також залишаються без задоволення.

Зважаючи на вищевказане, суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачем вимоги про стягнення заборгованості за в сумі 57665,10 грн. є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на позивача.

Згідно з п. 4.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" від 21 лютого 2013 року N 7 у випадках скасування рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги або заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Оскільки позов задоволенню не підлягає, судовий збір, сплачений позивачем за подання апеляційної скарги у цій справі покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 06.10.2017.

Суддя О.А. Грєхова