ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" жовтня 2017 р.Справа № 922/2688/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

при секретарі судового засідання Каюков Ю.В.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Нордхавен", м. Таллін
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ентекс", смт. Мала Данилівка 3-я особа , яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Товариство з обмеженою відповідальністю "Фамкор", смт. Мала Данилівка
про визнання недійсною передачу прав та обов'язків
за участю представників:

позивача - ОСОБА_1 за дов. б/н від 27.04.2017 року

відповідача - ОСОБА_2 за дов. б/н від 20.06.2017 року; ОСОБА_3 за дов. б/н від 20.06.2017 року

третя особа - ОСОБА_4, керівник (наказ № 1 від 28.05.2015 року)

за відсутності клопотання технічна фіксація судового процесу не здійснювалась

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Нордхавен", звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю "Ентекс", про визнання недійсною передачі відповідачем прав та обов'язків за договором позики № 3 від 03 березня 2011 року, укладеним між позивачем та відповідачем, до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фамкор". Позовні вимоги мотивовано тим, що передача прав та обов'язків за договором позики № 3 від 03 березня 2013 року може бути вчинена відповідачем виключно зі згоди позивача, яка відсутня. Вище викладені обставини, на думку позивача, у відповідності до ст.ст. 3, 13, 14, 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, є підставою визнання недійсною передачі прав та обов'язків за вказаним договором позики.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 11 серпня 2017 року вказану позовну заяву було прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 922/2688/17 і призначено її до слухання у судовому засіданні на 28 серпня 2017 року. 28 серпня 2017 року по розгляду даної справи було оголошено перерву до 12 вересня 2017 року. Судом долучено до матеріалів справи додаткове обґрунтування позовних вимог (вх. № 28775 від 06 вересня 2017 року), яке надійшло через канцелярію суду від позивача. Після перерви 12 вересня 2017 року судове засідання було продовжено, представники сторін в дане судове засідання з'явилися, представник відповідача просив суд долучити до матеріалів справи супровідним листом пакет документів та додаткові пояснення, дані документи судом долучено до матеріалів справи з їх подальшою реєстрацією в канцелярії суду за вх. № 29426 та вх. № 29491 від 12 вересня 2017 року. Під час судового засідання 12 вересня 2017 року представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, представники відповідача проти задоволення позову заперечували в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, керуючись статтями 4-2, 4-3, 22, 27, 33 Господарського процесуального кодексу України, суд ухвалою від 12 вересня 2017 року залучив до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Фамкор" та відклав розгляд справи на 20 вересня 2017 року. Судом долучено до матеріалів справи документи, які надійшли через канцелярію суду від: відповідача - супровідним листом пакет документів (вх. № 30153 від 18 вересня 2017 року); позивача - письмові пояснення з додатками (вх. № 30517 від 19 вересня 2017 року) та супровідним листом пакет документів (вх. № 30518 від 19 вересня 2017 року); третьої особи - письмові пояснення (вх. № 30523 від 20 вересня 2017 року). У призначене судове засідання 20 вересня 2017 року з'явився представник позивача та представники відповідача, третя особа свого уповноваженого представника в дане судове засідання не направила; про час, дату та місце розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується поданими до суду документами. Під час судового засідання 20 вересня 2017 року представники відповідача заявили усне клопотання про відкладення розгляду справи мотивоване необхідністю ознайомлення з матеріалами справи через подання додаткових документів представником позивача напередодні засідання суду 20 вересня 2017 року. Ухвалою суду від 20 вересня 2017 року задоволено усне клопотання представників відповідача про відкладення розгляду справи, розгляд справи відкладено на 09 жовтня 2017 року. Судом долучено до матеріалів справи додаткові пояснення (вх. № 32692 від 05 жовтня 2017 року), які надійшли через канцелярію суду від відповідача.

У призначене судове засідання 09 жовтня 2017 року з'явився представник позивача, представники відповідача та представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача. Представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, представники відповідача та третьої особи проти задоволення позову заперечували в повному обсязі.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем (ТОВ "Нордхавен") та відповідачем (ТОВ "Ентекс") було укладено договір позики № 3 від 03 березня 2011 року. Відповідно наданих доказів судом встановлено, що протягом 2012-2013 років позивачем було перераховано відповідачеві грошові кошти у розмірі 520 000, 00 євро. У березні-травні 2015 року відповідачем здійснено виділ нової юридичної особи - ТОВ "Фамкор", за розподільчим балансом до якої перейшли, крім іншого, права та обовязки за договором позики № 3 від 03 березня 2011 року. Матеріалами справи підтверджено, що 11 березня 2015 відбулися загальні збори учасників ТОВ "Ентекс"; з другого питання порядку денного прийнято рішення про виділ з ТОВ "Ентекс" нової юридичної особи - ТОВ "Фамкор", формування статутного капіталу та встановлення розподілу часток; з четвертого питання порядку денного вирішили встановити строк для заявлення кредиторами вимог - протягом 2 місяців з дня публікації повідомлення про виділ, а також здійснення всіх інших передбачених законодавством заходів, повязаних з прийняттям рішення про виділ; з пятого питання порядку денного вирішили повідомити відповідного державного реєстратора про прийняте рішення щодо створення юридичної особи шляхом виділу та подати йому в установленому законодавством порядку необхідні документи для внесення до Єдиного державного реєстру відповідних записів. На сторінці 65 у розділі "Повідомлення про прийняття засновниками (учасниками), судом або уповноваженим органом рішення про виділ" спеціалізованого друкованого засобу масової інформації "Бюлетень державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" № 312 (7) від 17 березня 2015 року опубліковано повідомлення № НОМЕР_1 "Ентекс" про виділ. Державною реєстраційною службою України визначено кінцевий термін для заявлення вимог кредиторами 17 травня 2015 року, про що зазначено в повідомленні. 25 травня 2015 року, за наслідками закінчення встановленого строку для предявлення вимог кредиторами, загальні збори учасників ТОВ "Ентекс" прийняли рішення про затвердження розподільчого балансу. 28 травня 2015 року до Єдиного державного реєстру внесено запис № 1 022125 про державну реєстрацію створення юридичної особи ТОВ "Фамкор", що є правонаступником ТОВ "Ентекс". Наявними в матеріалах справи доказами, а також усними поясненнями представників відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача підтверджено, що ТОВ "Фамкор" дійсно є правонаступником ТОВ "Ентекс".

Позивач, в обґрунтування позову, посилається на порушення відповідачем п. 7.1. договору позики № 3 від 03 березня 2011 року, відповідно до якого позикодавець та позичальник не мають права передавати свої права та обовязки по цьому договору або будь-які інтереси, що виникають з нього, третім особам без попередньої письмової згоди сторін, а також п. 4.2.1. договору, згідно якого, позичальник прийняв на себе зобовязання письмово повідомляти позикодавця про зміни у складі керівництва позичальника, про будь-які реорганізації компанії та/або зміну юридичної адреси та банківських реквізитів позичальника протягом 5-ти робочих днів з дати виникнення таких змін. Позивач вважає, що в процесі виділу відбулася передача прав та обовязків за договором до третьої особи (новоствореної юридичної особи), яка є правочином в розумінні ст. 202 ЦК України і тому до оспорюваного рішення мають бути застосовані положення про недійсність правочинів. На думку позивача, в процесі виділу без його згоди, відповідачем не було дотримано принципу добросовісності, а тому у відповідності до ст. 3, 13, 14, 203 ЦК України та на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України передача ТОВ "Ентекс" прав та обовязків за договором позики № 3 від 03 березня 2011 року, укладеного між ТОВ "Ентекс" та ТОВ "Нордхавен", до ТОВ "Фамкор" має бути визнана недійсною.

Надаючи правову кваліфікацію доказам, які надані сторонами та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, суд виходить з наступного.

Згідно з ст. 167 Господарського кодексу України (далі ГК України) корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами (в редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин та чинна сьогодні).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про господарські товариства" учасники товариства мають право брати участь в управлінні справами товариства в порядку, визначеному в установчих документах, за винятком випадків, передбачених цим Законом (в редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин та чинна сьогодні).

Статтею 145 ЦК України "Управління товариством з обмеженою відповідальністю" та ст. 58 Закону України "Про господарські товариства" передбачено, що вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори його учасників.

Згідно з ст. 59 Закону України "Про господарські товариства", в редакції, дійсній на момент правовідносин, до виключної компетенції загальних зборів Товариства належить внесення змін до статуту Товариства, в тому числі зміна його статутного капіталу.

Згідно з ст. 109 ЦК України, виділом є перехід за розподільчим балансом частини майна, прав та обов'язків юридичної особи до однієї або кількох створюваних нових юридичних осіб.

Відповідно до ч. 4 ст. 32 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців", в редакції чинній на момент правовідносин, внесення до Єдиного державного реєстру запису про прийняття рішення засновниками (учасниками) або уповноваженим ними органом щодо виділу здійснюється за процедурами, передбаченими статтею 34 цього Закону для внесення до Єдиного державного реєстру запису про рішення засновниками (учасниками) або уповноваженим ними органом щодо припинення юридичної особи. Згідно з ч.1 ст. 34 Закону, для внесення до Єдиного державного реєстру запису про рішення щодо припинення юридичної особи заявник повинен подати (надіслати рекомендованим листом з описом вкладення) державному реєстратору оригінал або нотаріально засвідчену копію рішення засновників (учасників) або уповноваженого ними органу щодо припинення юридичної особи. Частина 4 ст. 34 Закону передбачає, що державному реєстратору забороняється вимагати додаткові документи для внесення до Єдиного державного реєстру запису про рішення засновників (учасників) юридичної особи або уповноваженого ними органу щодо припинення юридичної особи, якщо вони не передбачені частинами першою та другою цієї статті.

Крім того ч. 3 ст. 32 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців", в редакції чинній на момент правовідносин, передбачає, що державна реєстрація юридичної особи, що створюється шляхом виділу, проводиться в порядку, встановленому статтями 25-27 цього Закону, не раніше двох місяців з дати оприлюднення повідомлення про прийняття засновниками (учасниками) або уповноваженим ними органом рішення про виділ на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що виділ нової юридичної особи ТОВ "Фамкор" було здійснено відповідачем з дотриманням вимог та порядку, визначеного законодавством, що діяло на момент правовідносин.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Суд зазначає, що перехід частини майна, в тому числі прав та обовязків, відповідача до правонаступника, в порядку виділу відбувся в результаті прийнятого власниками корпоративних прав рішення. Тобто саме це рішення спричинило правові наслідки (набуття, зміна, припинення цивільних прав та обовязків), а не його виконання. Перехід майна до виділеної юридичної особи є лише виконанням рішення, раніше прийнятого загальними зборами учасників відповідача. Рішення загальних зборів учасників будь-якого господарського товариства є актом органу управління юридичної особи, а не одностороннім правочином, оскільки приймається загальними зборами учасників (засновників, акціонерів), які не є ні суб'єктом права, ні органом, який здійснює представництво товариства. Не є рішення загальних зборів учасників господарського товариства і договором, тому що приймається не за домовленістю всіх учасників (засновників, акціонерів) товариства, а більшістю їх голосів. У зв'язку із цим, при вирішенні спорів щодо визнання недійсним рішення загальних зборів учасників господарського товариства (а у даному випадку передача прав та обовязків є реалізацією такого рішення) не можуть застосовуватися норми, які регламентують недійсність правочинів.

Крім того, п. 2.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 25.02.2016 № 1 "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин" визначено, що рішення загальних зборів учасників (акціонерів, членів) та інших органів юридичної особи не є правочинами у розумінні статті 202 ЦК України. До цих рішень не можуть застосовуватися положення статей 203 та 215 ЦК України, які визначають підстави недійсності правочину, і, відповідно, правові наслідки недійсності правочину за статтею 216 ЦК України.

Зазначені рішення є актами ненормативного характеру (індивідуальними актами), тобто офіційними письмовими документами, що породжують певні правові наслідки, які спрямовані на регулювання господарських відносин і мають обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Таким чином, рішення загальних зборів учасників ТОВ "Ентекс" про виділ нової юридичної особи та про затвердження розподільчого балансу виділу нової юридичної особи, в результаті реалізації яких до ТОВ "Фамкор" перейшли права та обовязки за договором позики № 3 від 03 березня 2011 року, за своєю правовою природою є індивідуальними актами ненормативного характеру, оскільки визначають правовий статус новостворюваної в результаті виділу юридичної особи та є виключною компетенцією загальних зборів учасників ТОВ "Ентекс".

Разом з тим, посилаючись на порушення п. 7.1 договору позики № 3 від 03 березня 2011 року, позивач помилково ототожнює "передачу", тобто зміну боржника у зобовязанні, та "перехід" прав та обовязків за розподільчим балансом до новоствореної особи, що за своєю правовою природою є різними поняттями.

Статтею 109 Цивільного кодексу України передбачено, що виділом є перехід за розподільчим балансом частини майна, прав та обов'язків юридичної особи до однієї або кількох створюваних нових юридичних осіб.

Пункт 7.1 договору за змістом є аналогом статті 520 Цивільного кодексу України, відповідно до якої заміна боржника у зобов'язанні передбачає переведення боргу у зобов'язанні на іншу особу.

Отже, "виділ" та "передача прав та обовязків, як заміна боржника у зобов'язанні" є самостійними та різними за змістом поняттями, що регулюються різними правовими нормами. Поняття виділу є більш широким за змістом, ніж поняття заміни боржника у зобов'язанні, оскільки при виділі може відбуватися перехід від юридичної особи частини майна, прав та обов'язків у речових та/або зобов'язальних правовідносинах та/або інших правовідносинах, а при заміні боржника відбувається лише переведення боргу виключно у існуючих зобов'язальних правовідносинах. Таким чином, виділ не може розглядатися як одна з форм заміни боржника у зобовязанні. При виділі відбувається сингулярне правонаступництво, тобто перехід від однієї юридичної особи до новоствореної певних прав та обовязків.

В обґрунтування позовних вимог позивач також посилається на порушення п. 2.1. Положення про порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів і надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 17.06.2004 року № 270, щодо обовязковості реєстрації змін в договорі позики, які стосуються сторони зазначеного договору.

Проте, такі твердження позивача є необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.

Згідно з абз. 1 п. 2.1. глави 2 розділу І Положення про порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів і надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 17.06.2004 року № 270 (далі Положення) резидент-позичальник звертається до обслуговуючого банку для реєстрації договору (реєстрації змін до договору) в Національному банку. Відповідно абз. 4 п. 2.1. глави 2 розділу І Положення, в редакції, чинній на момент правовідносин, зміни, які стосуються сторін зареєстрованого договору, потребують реєстрації в Національному банку в порядку, установленому для реєстрації договору, та з урахуванням вимог пункту 1.13 глави 1 цього розділу.

До 3 вересня 2015 року в Україні діяла Постанова Правління НБУ № 354 від 03.06.2015 року, а з 04 вересня 2015 року - Постанова Правління НБУ № 581 від 03.09.2015 року. Так, п. 21 та п. 25 вказаних актів, заборонялося НБУ здійснювати реєстрацію змін до договору про залучення резидентом (крім уповноваженого банку) кредиту/позики в іноземній валюті від нерезидента, які стосуються заміни кредитора та/або боржника у зобов'язанні за цим кредитним договором/договором позики.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідач та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, неодноразово зверталися до обслуговуючого банку та Національного банку України з метою здійснення реєстрації змін до договору позики № 3 від 03 березня 2011 року. Але у звязку з діючими обмеженнями необхідної реєстрації проведено не було. Матеріалами справи також підтверджено, що відповідач звертався до позивача з проханнями вчинити дії, необхідні для відновлення реєстрації договору, але було отримано відмову.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши доводи сторін та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, суд приходить до висновку, що в результаті виділу та переходу майна, прав та обовязків до правонаступника не було порушено прав та інтересів позивача.

Враховуючи вищенаведене, у суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача про визнання недійсною передачі відповідачем прав та обов'язків за договором позики № 3 від 03 березня 2011 року, укладеним між позивачем та відповідачем, до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фамкор".

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

Відповідно до вимог статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає позовні вимоги позивача про визнання недійсною передачі ТОВ "Ентекс" прав та обов'язків за договором позики № 3 від 03 березня 2011 року, укладеного між ТОВ "Нордхавен" та ТОВ "Ентекс", до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фамкор" необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи, у звязку із цим відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується статтею 49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких судовий збір у разі відмові у позові покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 1, 4, 4-2, 4-3, 12, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову - відмовити.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, учасники процесу мають право подати апеляційну скаргу, а прокурор - апеляційне подання, протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий господарський суд. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 13.10.2017 р.

Суддя ОСОБА_5

справа № 922/2688/17