ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" вересня 2017 р. Справа № 917/621/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Россолов В.В., суддя Гетьман Р.А. , суддя Тихий П.В.

за участю секретаря судового засідання Деппа-Крівіч А.О.,

за участю представників:

позивача - Стрілець О.С., довіреність від 27 жовтня 2016 року,

відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. №2180 П/1-42) на рішення Господарського суду Полтавської області від 20 червня 2017 року у справі № 917/621/17,

за позовною заявою Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", 03680, м. Київ, вул. Тверська, 5; адреса листування: Виробничий підрозділ "Знам'янська дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Одеська залізниця" ПАТ "Українська залізниця", 27400, Кіровоградська область, м. Знам'янка, вул. Жовтнева, 10

до Публічного акціонерного товариства "Рижівський гранітний кар'єр", 39800, Полтавська область, м. Горішні Плавні, вул. Горького, 151

про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 20 червня 2017 року у справі № 917/621/17 (суддя Бунякіна Г.І.) позовні вимоги задоволено; стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Рижівський гранітний кар'єр" (39800, Полтавська область, м. Горішні Плавні, вул. Горького, 151, 9) на користь Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вул. Тверська, 5, , п/р 4247 в філії ООУ АТ "Ощадбанк" м. Одеси, МФО 328845, ЄДРПОУ банка 40081200) - 39 615, 00 грн та 1 600,00 грн судового збору.

Відповідач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився, звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 12 липня 2017 року апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 23 серпня 2017 року з огляду на неявку у судове засідання учасників судового процесу, необхідність надання позивачем додаткових пояснень, з метою забезпечення необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, прийняття законного та обґрунтованого рішення у справі, колегією суддів було відкладено розгляд справи.

11 вересня 2017 року від Виробничого підрозділу "Знам'янська дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Одеська залізниця" ПАТ "Українська залізниця" надійшли пояснення (вх.№9447).

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 11 вересня 2017 року, враховуючи неявку у судове засідання представника відповідача, необхідність надання позивачем додаткових пояснень, з метою винесення законного та обгрунтованого рішення у справі, судовою колегією було відкладено розгляд справи та продовжено строк розгляду скарги на 15 днів.

25 вересня 2017 року від позивача надійшли додаткові письмові пояснення (вх.№9900).

У судове засідання, яке відбулось 25 вересня 2017 року, з'явився представник позивача. Відповідач своїм правом на участь у судовому засіданні не скористався, будучи належним чином повідомленим про час та місце проведення судового засідання.

Проаналізувавши матеріали справи колегія суддів встановила наступні обставини спору.

Згідно накладної № 43312214 від 14.12.2016 року зі станції Редути Південної залізниці відповідач відправив на адресу ТОВ "СК "Ескадор", станція призначення Котлабух, чотири вагони з вантажем (щебінь), зазначивши в накладній масу вантажу 276 000 кг, зокрема, у вагоні № 65332462 (далі вагон) вага нетто - 69 000 кг, тара - 24 100 кг. Провізна плата за один вагон згідно вказаної накладної складає 7 923,00 грн.

При перевезенні вантажу на станції Знам'янка Одеської залізниці було виявлено різницю в масі вантажу у зазначеному вагоні та здійснено контрольне зважування на вагонних вагах, про що 17.12.2016 р. було складено комерційний акт АА № 032984/335.

Згідно комерційного акту, при прибутті поїзда та зважуванні вищевказаного вагону виявлена різниця у дійсній вазі та зазначеній відповідачем в накладній. В накладній маса вантажу у вагоні № 65332462 складає: нетто - 69 000 кг., тара - 24 100 кг., а фактично - брутто - 94 000 кг, нетто - 69 900 кг., тара - 24 100 кг, різниця проти накладної в сторону збільшення та понад вантажопідйомності складає 900 кг.

На підставі вказаних обставин та ст. 118 Статуту залізниць України позивач нарахував відповідачу штраф у розмірі п'ятикратної провізної плати в сумі 39 615,00 грн.

Судом першої інстанції з огляду на невірне зазначення в накладній № 44787968 маси вантажу в порядку статті 122 Статуту залізниць України було задоволено позовні вимоги в повному обсязі.

Не погоджуючись з правовою позицією суду першої інстанції відповідач в апеляційній скарзі вказує на відсутності прострочення виконання зобов'язання з оплати штрафу, а відтак і передчасності звернення з даним позовом, оскільки за змістом статті 122 та 137 Статуту залізниць України вантажовідправник має відповідний обов'язок лише після отримання розрахунку суми штрафу. На думку апелянта, у зв'язку з тим, що позивачем не було направлено вказаний розрахунок на адресу вантажовідправника, відсутні будь-які підстави для стягнення даної суми в судовому порядку.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи відповідача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі нормам законодавства зважаючи на наступне.

Матеріалами справи підтверджується, що у відповідності до накладної № 43312214 від 14.12.2016 року (Том 1, а. с. 10) зі станції Редути Південної залізниці відповідач відправив на адресу ТОВ "СК "Ескадор", станція призначення Котлабух, чотири вагони з вантажем (щебінь), зазначивши в накладній масу вантажу 276 000 кг, зокрема, у вагоні № 65332462 (далі вагон) вага нетто - 69 000 кг, тара - 24 100 кг. Провізна плата за один вагон згідно вказаної накладної складає 7 923,00 грн.

Відповідно до ст. 23 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 457 від 06.04.1998 р., відправники повинні надати станції навантаження на кожне відправлення вантажу заповнену накладну (комплект перевізних документів).

Стаття 6 Статуту визначає, що накладна - основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов'язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача.

З урахуванням приписів ст. ст. 908, 909 Цивільного кодексу України, п. 6 Статуту, на підставі вказаної вантажної накладної між сторонами виникли правовідносини з перевезення вантажу залізницею.

Відповідно до ст. ст. 11, 509 ЦК України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору, а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускаються (ст. ст. 525, 526 вказаного кодексу).

За змістом ч. 1 ст. 24 Статуту вантажовідправники несуть відповідальність за всі наслідки неправильності, неточності або неповноти відомостей, зазначених ними у накладній.

У відповідності до норм ст. 37 Статуту та п. 5 Правил приймання вантажів до перевезення, маса вантажів визначається відправником.

Приписами ст. 37 Статуту визначено, що під час здавання вантажів для перевезення відправником має бути зазначена у накладній їх маса, вантажі, що перевозяться насипом і наливом, а також інші вантажі, зважування яких на вантажних вагах неможливе, зважуються на вагонних вагах. Маса вантажів визначається відправником.

Разом з тим, при перевезенні вантажу на станції Знам'янка Одеської залізниці було виявлено різницю в масі вантажу у зазначеному вагоні та здійснено контрольне зважування на вагонних вагах, про що 17.12.2016 р. було складено комерційний акт АА № 032984/335 (Том 1, а. с. 13).

Відповідно до акту загальної форми № 1143 від 17.12.2016 p. (Том 1, а. с. 11) встановлено фактичне навантаження щебеня трьома пагорбами нижче бортів 500-1000 мм зі скосом в хвостову частину вагону, глибиною до підлоги; у вагоні двері та люки щільно закриті; слідів втрати та крадіжки немає.

Згідно комерційного акту, при прибутті поїзда та зважуванні вищевказаного вагону виявлена різниця у дійсній вазі та зазначеній відповідачем в накладній. В накладній маса вантажу у вагоні № 65332462 складає: нетто - 69 000 кг., тара - 24 100 кг., а фактично - брутто - 94 000 кг, нетто - 69 900 кг, тара - 24 100 кг, різниця проти накладної в сторону збільшення та понад вантажопідйомності складає 900 кг.

Відповідно до пункту 5.5 розділу 5 Правил якщо під час перевезення вантажу або на станції його призначення буде виявлено неправильне зазначення у накладній відомостей про адресу одержувача, його код, назву вантажу, його кількість, то з відправника стягується штраф згідно зі ст. 122 Статуту. Факт неправильного зазначення відправником указаних відомостей засвідчується актом загальної форми та комерційним актом.

Статтею 129 Статуту передбачено, що обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць. Комерційний акт складається для засвідчення невідповідності найменування, маси і кількості місць вантажу, багажу чи вантажобагажу натурою з даними, зазначеними у транспортних документах.

Згідно зі статтею 122 Статуту залізниць України, за неправильно зазначені у накладній масу, кількість місць вантажу, його назву, код та адресу одержувача з відправника, порта стягується штраф у розмірі згідно із статтею 118 цього Статуту; при цьому відправник несе перед залізницею відповідальність за наслідки, які виникли.

Відповідно до частини 1 статті 118 Статуту залізниць України, за пред'явлення вантажу, який заборонено до перевезень або який потребує під час перевезення особливих заходів безпеки, та з неправильним зазначенням його найменування або властивостей з відправника, крім заподіяних залізниці збитків і витрат, стягується штраф у розмірі п'ятикратної провізної плати за всю відстань перевезення.

Згідно п. 2.1., 2.3. Правил оформлення перевізних документів, затверджених Наказом Міністерства транспорту України 21.11.2000 р. № 644 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 24.11.2000 р. за № 863/5084 (далі Правила), відправник заповнює відповідні графи накладної згідно з додатком 3 до цих Правил; у графі 55 "Правильність внесених відомостей підтверджую" представник відправника вказує свою посаду, розписується, засвідчуючи правильність відомостей, указаних ним у перевізному документі.

Тобто, саме на відправника покладається обов'язок заповнення комплекту перевізних документів, а також надається можливість до укладання договору перевезення, перевірити внесені до перевізного документу відомості і при необхідності скласти новий документ.

Згідно додатку 3 до Правил у графі 55 накладної представник відправника засвідчує правильність відомостей, указаних ним у перевізному документі. В електронній накладній накладається електронний цифровий підпис відправника.

Судом встановлено, що накладна № 44787968 оформлена відповідно до діючих вимог, тобто правильність внесених до неї відомостей підтверджується цифровим підписом представника відповідача

За змістом ч. 2 п. 2.6. Правил, маса вантажу вважається правильною, якщо різниця між фактично виявленою масою і зазначеною в перевізних документах не перевищує 0,2 %.

В даному випадку різниця між фактично виявленою масою і зазначеною в перевізних документах склала 900 кг, що перевищує 0,2 % від маси вказаної відповідачем.

Відповідно до ст. 908 ЦК України, ст. 306 Господарського кодексу України (далі ГК України) загальні умови перевезення вантажів визначаються цими кодексами, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються у встановленому порядку.

Згідно ст. 129 Статуту обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць.

Отже, акт є підставою для покладення на відправника відповідальності за неправильне зазначення ним маси вантажу.

Згідно з п. 5.5. Правил, якщо під час перевезення вантажу або на станції його призначення буде виявлено неправильне зазначення у накладній маси, кількості місць вантажу, його назви, коду та адреси одержувача з відправника, стягується штраф у розмірі згідно зі статтею 118 Статуту. При цьому відправник несе перед залізницею відповідальність за наслідки, які виникли.

Таким чином, враховуючи приписи ст.ст. 118, 122 Статуту, з відправника правомірно заявлено до стягнення штраф у розмірі п'ятикратної провізної плати за всю відстань перевезення, що становить 39 615,00 грн. (7 923,00 грн*5). У зв'язку з цим позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Публічне акціонерне товариство "Рижівський гранітний кар'єр" безпідставно вказує на відсутність прострочення виконання зобов'язання з оплати штрафу, з посиланням на зміст статті 122 та 137 Статуту залізниць України з огляду на наступне.

У відповідності до статті 137 Статуту залізниць України позови залізниць до вантажовідправників, вантажоодержувачів і пасажирів, що випливають із цього Статуту, можуть бути подані відповідно до установленої підвідомчості чи підсудності до суду за місцем знаходження відповідача протягом 6 місяців. Зазначений шестимісячний термін обчислюється:

а)щодо стягнення штрафу за невиконання плану перевезень - після закінчення п'ятиденного терміну, встановленого для сплати штрафу;

б)в усіх інших випадках - з дня настання події, що стала підставою для подання позову.

Правилами планування перевезень вантажів (статті 17 - 21 Статуту), які затверджені Наказом Міністерства транспорту України від 09 грудня 2002 року № 873 визначено порядок планування перевезень вантажів залізничним транспортом загального користування в усіх видах сполучень, а також обліку виконання планів перевезень вантажів.

Правовий аналіз Правил планування перевезень вантажів дає підстави для висновку, що план перевезення по суті являє собою узгоджене між залізницею та вантажовідправником замовлення щодо кількості вагонів залізничного транспорту загального користування, які плануються бути використані під відповідне навантаження та перевезення. Документальна форма Плану перевезень (Форма ГУ-12, Форма ГУ-12к) визначена у додатку №1-2 відповідних Правил, включає в себе дані щодо найменування вантажу, станції відправлення, Пункту передачі, родів вагонів (типів контейнерів), загальної кількості вагонів .

Таким чином, План перевезень передбачає узгоджену у письмовому вигляді домовленість сторін щодо кількості вагонів, передбачених для використання під відповідне навантаження та перевезення товару, найменування вантажу, пункту завантаження та пункту передачі, а не умову стосовно ваги вантажу. Як зазначалось судом вище, належним документом для внесення даних щодо маси вантажу є накладна (ст. 37 Статуту). У зв'язку з цим, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин норми Статуту в частині відповідальності за невиконання Плану перевезень вантажів, а саме статті 137 Статуту залізниць України.

Разом з тим суд вважає правомірним застосування позиції Конституційного Суду України з приводу обов'язковості досудового врегулювання спору, викладеної у рішенні Конституційного Суду України від 09.07.2002 року №15-рп/2002 у справі №1-2/2002 (про досудове врегулювання спорів).

У відповідності до останньої, обов'язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб'єктами правовідносин досудового врегулювання спорівт може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту. Право на судовий захист не позбавляє суб'єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб'єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору. Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Відтак, твердження апелянта про обов'язкове досудове врегулювання даного спору є безпідставним, оскільки останнє є правом сторін на врегулювання спору, при цьому, таке не може обмежити позивача на звернення до суду за захистом своїх порушених прав.

З огляду на той факт, що висновки суду першої інстанції відповідають в повній мірі приписам законодавства та фактичним обставинам справи, судова колегія Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та залишення рішення Господарського суду Полтавської області від 20 червня 2017 року у справі № 917/621/17 без змін.

У відповідності до ст. 49, ч. 2 ст. 99 ГПК України, вирішуючи питання про перерозподіл судового збору пропорційно задоволеним вимогам, враховуючи приписи абз. 4 п. 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21 лютого 2013 року "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" з огляду на те, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції в силі, судові витрати за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 33 ,44, 49, 91, 99, 101, п.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Рижівський гранітний кар'єр" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 20 червня 2017 року у справі № 917/621/17 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 02 жовтня 2017 року.

Головуючий суддя Россолов В.В.

Суддя Гетьман Р.А.

Суддя Тихий П.В.