КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" жовтня 2017 р. Справа№ 911/1680/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Гончарова С.А.

Разіної Т.І.

секретар судового засідання - Кулачок О.А.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 03.10.2017 по справі №911/1680/17 (в матеріалах справи).

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕГДОСТРОЙ"

на рішення Господарського суду Київської області від 28.07.2017

у справі №911/1680/17 (суддя Чонгова С.І.)

за позовом Приватного підприємства "АРПА"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕГДОСТРОЙ"

про стягнення 532 241,44 грн.

ВСТАНОВИВ:

В червні 2017 року Приватне підприємство "АРПА" (далі-позивач) звернулося до Господарського суду Київської області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕГДОСТРОЙ" (далі-відповідач) 532 241,44 грн, з яких: 507 128,16 грн - основного боргу, 18 489,32 грн - пені, 4 519,15 грн - втрат від інфляції та 2 104,81 грн - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем за укладеним договором купівлі-продажу №5 від 27.03.2015 не виконані належним чином зобов'язання щодо своєчасної та повної оплати за поставлений товар.

Рішенням Господарського суду Київської області від 28.07.2017 у справі №911/1680/17 позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим рішення суду першої інстанції від 28.07.2017, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить зазначене рішення суду скасувати в частині відмови у наданні відстрочки виконання рішення та в цій частині прийняти нове, яким надати відстрочку виконання рішення суду до 31.12.2017, посилаючись на неповне з'ясування обставин господарським судом, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суду першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Позивач не скористався своїм правом згідно ч. 1 ст. 96 ГПК України та не надав суду відзив на апеляційну скаргу, що згідно ч.2 ст.96 ГПК не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Учасники судового процесу були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази. Однак, відповідач наданим йому процесуальним правом не скористався та в судове засідання не з'явився, своїх повноважних представників не направив, про причини своєї неявки суд не повідомив.

Враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання з розгляду апеляційної скарги та те, що неявка зазначеного вище представника не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу за відсутністю останнього.

11.09.2017 позивачем було подано до суду заяву про забезпечення позову, в якій просить вжити заходів по забезпеченню позову шляхом накладення арешту на рахунки відповідача в межах задоволення позовних вимог. В той же час, в судовому засіданні, яке відбулося 03.10.2017, представником позивача подано клопотання, в якому просить залишити зазначену вище заяву без розгляду. Враховуючи подане представником позивача клопотання, судова колегія залишає заяву про забезпечення позову без розгляду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги та відзиву, дослідивши матеріали справи та заслухавши представника позивача, судова колегія встановила наступне.

01.02.2015 між позивачем, як продавцем, та відповідачем, як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу №5 (далі - Договір), відповідно до умов якого продавець зобов'язується передати у власність покупцю визначений договором товар, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити вартість товару на умовах, визначених договором.

Згідно із п.3.1 Договору продавець постачає товар покупцю за цінами, які зазначені у рахунках-фактури або накладних. У накладній вказується вид продукції, кількість, місце поставки, ціна товару, а також інші відомості, необхідні для здійснення поставки.

Розрахунок за поставлений товар здійснюється покупцем шляхом перерахування безготівкових коштів на поточний рахунок продавця. Оплата за товар здійснюється покупцем шляхом 100% попередньої оплати, впродовж трьох банківських днів з моменту отримання рахунку-фактури продавця або оплати товари за домовленістю сторін (п.п.3.3, 3.4 Договору).

Пунктом 4.1 Договору сторони погодили, що продукція вважається переданою продавцем і прийнятою покупцем в т.ч. за кількістю і якістю з моменту підписання накладної.

Відповідно до п.п.6.2, 6.4 Договору, вказаний договір діє з моменту його підписання і до 31.12.2015; сторони повинні за 30 календарних днів до закінчення терміну дії договору повідомити одна одну про закінчення строку дії. В іншому випадку договір вважається пролонгованим на один рік.

Як свідчать матеріали справи, позивачем поставлено відповідачу товару на суму 7 828 043,31 грн, що підтверджується накладними, копії яких долучено до матеріалів справи.

Позивач стверджує, що відповідачем здійснено часткову оплату поставленого товару, а саме за період з 27.04.2015 по 05.04.2017 сплачено 7 320 915,15 грн.

Так, за твердженням позивача заборгованість відповідача перед ним складає 507 128,16 грн.

Предметом спору у даній справі є наявність у відповідача обов'язку оплатити заборгованість за поставлений товар та застосування до нього відповідальності, встановленої Договором та чинним законодавством за порушення відповідного зобов'язання.

Згідно із ч.1 ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

У відповідності до ст.101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні з наступних підстав.

Внаслідок укладення спірного Договору між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов'язки.

Відповідно ч.1 ст.265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До відносин поставки, не врегульованих Господарським кодексом України, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу (ч.6 ст.265 Господарського кодексу України).

Згідно із ч.2 ст.712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до вимог ч.1 ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. В силу вимог ч.1 ст.525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналогічні вимоги щодо виконання зобов'язань містяться і у ч.ч.1, 7 ст.193 Господарського кодексу України.

В силу ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач на виконання умов Договору поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 7 828 043,31 грн. Доказів стосовно претензій з боку відповідача до позивача щодо кількості та/або якості товару матеріали справи не містять.

Проте, відповідачем здійснено часткову оплату поставленого товару на суму 7 320 915,15 грн, в зв'язку з чим заборгованість останнього перед позивачем склала 507 128,16 грн.

Вищевстановлене відповідачем не оспорюється.

Відповідачем відповідно до вимог ст.ст.32-34 ГПК України не надано належних та допустимих доказів на спростування наявності вказаної вище заборгованості.

Таким чином, факт наявності боргу у відповідача перед позивачем в сумі 507 128,16 грн. належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований, тому позовні вимоги в частині стягнення основного боргу, судовою колегією визнаються обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних, судова колегія також погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині, виходячи з наступного.

Згідно із ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частина 1 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила ст. 614 Цивільного кодексу України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника.

З огляду на вищезазначені правові норми боржник не звільняється від відповідальності за прострочення грошового зобов'язання.

Враховуючи встановлене вище прострочення відповідачем грошового зобов'язання, приписи вказаних правових норм та перевіривши розрахунок, судова колегія прийшла до висновку, що судом першої інстанції правомірно присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача інфляційні втрати в розмірі 4 519,15 грн та 3% річних в розмірі 2 104,81 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача пені, судова колегія також погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині, виходячи з наступного.

В силу ч.1 ст. 216, ч.1 ст.218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання. Одним з видів господарських санкцій, згідно ч.2 ст.217 цього Кодексу, є штрафні санкції, до яких віднесені, у т.ч. штраф та пеня (ч.1 ст.230 ГК України).

Як визначено ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Штраф та пеня є видами неустойки згідно з ст.549 Цивільного Кодексу України. При цьому, відповідно до вказаної норми, неустойкою є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пунктом 6.3 Договору сторони погодили, що покупець за порушення обов'язку сплатити ціну товару за вимогою постачальника зобов'язаний сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої в період від простроченої суми за кожен день прострочення (включаючи день оплати).

Враховуючи встановлене вище прострочення відповідачем грошового зобов'язання, приписи вказаних правових норм та перевіривши розрахунок, судова колегія прийшла до висновку, що судом першої інстанції правомірно присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача пеню в розмірі 18 489,21 грн.

Стосовно заявленого відповідачем в суді першої інстанції клопотання про відстрочення виконання рішення суду у даній справі, судова колегія також погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині, виходячи з наступного.

Згідно із п.6 ч.1 ст.83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право відстрочити або розстрочити виконання рішення.

За змістом ст. 121 ГПК України під відстрочкою розуміється відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом.

Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо, та враховувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк, але перш за все повинен враховувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення та не допускати їх настання.

Посилання апелянта на тяжке фінансове становище, яке може виникнути в майбутньому, та неможливість виконання зобов'язань перед контрагентами в майбутньому, не є винятковими підставами, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, оскільки ст.129 Конституції України закріплено принцип обов'язковості рішень суду, який не залежить від наявності чи відсутності у боржника коштів. Також, судова колегія звертає увагу на те, що невиконання боржником рішення суду може негативно вплинути на фінансовий стан позивача.

Крім того, суд вирішуючи питання що відстрочення виконання рішення мають виходити з загальних норм матеріального права.

Отже, за загальним правилом відповідальність за порушення зобов'язання особа несе у випадку наявності її вини у такому порушенні. Між тим, виключення з цього правила можуть встановлюватись законом.

Зокрема, відповідно до спеціальної норми, яка регулює грошові зобов'язання, а саме відповідно до ч.1 ст.625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Отже, у випадку порушення грошового зобов'язання не можуть прийматись доводи боржника про неможливість виконання грошового зобов'язання через відсутність необхідних коштів (ст. 607 ЦК України) або на відсутність вини (ст. 614, 617 ЦК України чи ст. 218 ГК України), у т.ч. внаслідок непереборних обставин (див. п. 1.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", лист Верховного Суду України від 01.07.2014 "Аналіз практики застосування ст.625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві").

Крім того, судова колегія звертає увагу на те, що згідно приписів статті 9 Конституції України, статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України" і статті 4 ГПК України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами міжнародних договорів, ратифікованих законами України.

Згідно з вимогами статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У зв'язку з ратифікацією Конвенції, протоколів до неї та прийняттям Верховною Радою України Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" господарським судам у здійсненні судочинства зі справ, віднесених до їх підвідомчості, слід застосовувати судові рішення та ухвали Суду з будь-якої справи, що перебувала в його провадженні (абз. 3 п. 2 інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1427 від 18.11.2003 "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини").

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, "державний орган або інша юридична особа не може посилатися на відсутність коштів, щоб не виплачувати борг, підтверджений судовим рішенням. У такому випадку не може прийняти аргумент Уряду, що визначає таку відсутність як "виняткові обставини" (див. § 40 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Півень проти України" від 29.06.2004).

Тобто, в будь-якому випадку відсутність коштів, тяжкий фінансовий стан боржника не є винятковими обставинами, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим та не є підставою для відстрочки або розстрочки виконання рішення.

У відповідності до п. 2 ст. 218 Господарського кодексу України не вважаються обставинами, які звільняють боржника від відповідальності, зокрема, відсутність у боржника необхідних коштів.

Враховуючи вищевикладене та те, що апелянтом не надано суду доказів наявності обставин, які ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк та наявності виняткового випадку, а саме доказів наявності тяжкого фінансового стану боржника, загрози банкрутства, відсутності коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що заява про відстрочку виконання рішення є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Копії договорів, які надані апелянтом до заяви (а.с.175-203 т.1), не дають підстави вважати обґрунтованою заяву про відстрочення виконання рішення. Крім того, більшість з них не підписані жодною із сторін правочину.

При цьому, судова колегія звертає увагу відповідача на те, що він не позбавлений можливості звернутись до суду повторно з такою заявою за наявності обставин, які ускладнять виконання рішення у даній справі.

Згідно з положеннями ст.43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно із ч. 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказів, які б спростовували вище встановлені та зазначені судом обставини, сторонами не надано.

Доводи, наведені відповідачем в апеляційній скарзі, судовою колегією до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи. Також, відсутні підстави для скасування або зміни оскаржуваного рішення суду в розумінні ст.104 ГПК України з наведених в апеляційній скарзі обставин.

Крім того, судова колегія звертає увагу сторін, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвеція) зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського Суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

Виходячи з наведеного, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи. Судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційні скарги та скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 86, 99, 103, 104, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕГДОСТРОЙ" на рішення Господарського суду Київської області від 28.07.2017 у справі №911/1680/17 залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду Київської області від 28.07.2017 у справі №911/1680/17 залишити без змін.

3.Матеріали справи №911/1680/17 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 107 ГПК України.

Постанова Київського апеляційного господарського суду за наслідками перегляду відповідно до ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді С.А. Гончаров

Т.І. Разіна