ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2017 року Справа № 915/468/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді: суддів:Данилової М.В. Алєєвої І.В., Корсака В.А.
за участю представників
позивачаМокряк О.В. (дов. від 05.11.2016 б/н)
відповідачаБойко Н.І. (дов. від 22.09.2017 б/н)
розглянувши матеріали касаційної скаргиПриватного підприємства "Брайловський"
на постанову Одеського апеляційного господарського суду від 14.06.2017
у справі№ 915/468/16 Господарського суду Миколаївської області
за позовомПриватного підприємства "Брайловський"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Техноторг-Лізинг"
про визнання договору частково недійсним

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Брайловський" звернулося до Господарського суду Миколаївської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальність "Техноторг-Лізинг" про визнання недійсним пункту 2.1.4 договору фінансового лізингу №1053.

Позовні вимоги обґрунтовані приписами частини 2 статті 16 Закону України "Про фінансовий лізинг", статтями 509, 627 Цивільного кодексу України. Позивач вважає, що 2.1.4 договору, яким передбачено обов'язок лізингоодержувача сплачувати додаткову комісію після кожної сплати лізингового платежу, є таким, що не відповідає нормам чинного законодавства і підлягає визнанню недійсним.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Після нового розгляду справи, рішенням Господарського суду Миколаївської області рішенням від 27.03.2017 (суддя Смородінова О.Г.), залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 14.06.2017 (головуючий суддя Діброва Г.І., судді Принцевська Н.М., Ярош А.І.), у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятими судовими рішеннями, Приватне підприємство "Брайловський" звернулося до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Миколаївської області від 27.03.2017 та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 14.06.2017 і прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, визнати недійсним пункт 2.1.4 договору фінансового лізингу №1053 від 25.07.2014, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, зокрема, статей 3, 6, 15, 16, 203, 215, 627, 691, 762 Цивільного кодексу України, статей 20, 207 Господарського кодексу України, статей 1, 2, 6, 16 Закону України "Про фінансовий лізинг".

Заявник вважає, що судами попередніх інстанцій не було повно та всебічно досліджено обставини по справі, правова природа взаємовідносин між сторонами по справі повною мірою не досліджена, що призвело до прийняття незаконних та необґрунтованих рішень.

Відповідно до протоколу передачі справи раніше визначеному складу від 07.09.2017 справа повинна розглядатись у складі колегії суддів: головуючий суддя - Данилова М.В., судді Сибіга О.М., Швець В.О.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.09.2017, у зв'язку зі звільненням судді Швеця В.О. з посади судді Вищого господарського суду України, визначено наступний склад суддів: головуючий суддя - Данилова М.В., судді Корсак В.А., Сибіга О.М.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 12.09.2017 касаційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду у вищевказаному складі на 20.09.2017.

20.09.2017 від Приватного підприємства "Брайловський" надійшло клопотання про відкладення розгляду даної справи.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 20.09.2017 розгляд касаційної скарги відкладено на 27.09.2017.

27.09.2017 від Приватного підприємства "Брайловський" надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи документів, які останній просить врахувати при вирішенні даного спору.

У відзиві на касаційну скаргу від 27.09.2017 Товариство з обмеженою відповідальністю "Техноторг-Лізинг" вказує про обставини, які на його думку, свідчать про залишення оскаржуваних судових рішень без змін.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.09.2017, у зв'язку з відпусткою судді Сибіги О.М., визначено наступний склад суддів: головуючий суддя - Данилова М.В., судді Алєєва І.В., Корсак В.А.

Заслухавши доповідь судді-доповідача та присутніх у судовому засіданні 27.09.2017 представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Зі змісту статті 1117 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що завданням господарського суду касаційної інстанції є перевірка застосування судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених судами фактичних обставин справи.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, між Товариством з обмеженою відповідальністю "Техноторг-Лізинг" (лізингодавець) і Приватним підприємством "Брайловський" (лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу від 25.07.2014 №1053, відповідно до умов якого лізингодавець зобов'язався набути у власність та передати у користування лізингоодержувачу на визначений у цьому договорі строк трактор колісний NEW HOLLAND Т7060 за ціною 1380000,00 грн. і передати його у власність лізингоодержувачу за умови повного виконання лізингоодержувачем всіх своїх зобов'язань за цим договором.

Пунктом 1.4 договору визначено, що предмет лізингу передається у лізинг виключно за умови та після сплати лізингоодержувачем авансового платежу згідно пункту 2.1.1 цього договору.

Розділом 2 договору визначено лізингові та інші платежі за договором, порядок розрахунків, а саме за умовами цього договору лізингоодержувач, зокрема, зобов'язаний: сплатити лізингодавцю авансовий платіж у розмірі 690000,00 грн., сплатити лізингодавцю разову комісію у розмірі 6900,00 грн., сплачувати лізингодавцю лізингові платежі у розмірі та строки, визначені в розрахунку лізингових платежів (додаток №1 до цього договору) (пункти 2.1.1 - 2.1.3 договору).

Згідно з пунктом 2.1.4 договору лізингоодержувач зобов'язаний сплачувати додаткову комісію лізингодавцю після кожної сплати лізингового платежу, яка розраховується за наступною формулою:

С ком. = ЛП*(Кплат./Кдог.-1), де:

С ком. - сума додаткової комісії Лізингодавця, що розраховується:

ЛП - лізинговий платіж, який було сплачено у гривнях;

Кдог. - розрахунковий коефіцієнт, що за згодою сторін є константою та дорівнює 12,00;

Кплат. - розрахунковий коефіцієнт, що за згодою сторін дорівнює курсу закриття міжбанку по дол. США з колонки "Max за період (значення ASK) в день сплати лізингового платежу. Вказаний курс міжбанку визначається за даними, що містяться на веб-сайті за відповідний день. При цьому Сторони домовились, що К плат. не може бути меншим, ніж 13,00.

"=" - знак рівності;

"/" - знак ділення;

"*" - знак множення;

"-" - знак віднімання.

Вищевказана додаткова комісія лізингодавця має бути сплачена лізингоодержувачем протягом 3-х банківських днів після сплати кожного лізингового платежу згідно Розрахунку лізингових платежів (додаток №1 до цього договору) з урахуванням пункту 2.4 цього договору.

У пункті 2.5 договору визначено, що лізингодавець має право ініціювати зміну розміру лізингових платежів, визначених у розрахунку лізингових платежів (додаток №1 до цього договору) та відповідно змінювати (корегувати) даний розрахунок у разі: якщо після укладення цього договору будуть змінені ставки податків, зборів та інших обов'язкових для лізингодавця платежів та/або будуть впроваджені нові види податків, зборів та інших обов'язкових для лізингодавця платежів; якщо після укладання цього договору збільшиться розмір облікової ставки Національного банку України.

Пунктом 2.9 договору сторони дійшли згоди про те, що лізингодавець має право у односторонньому порядку, на власний розсуд змінювати черговість погашення заборгованості лізингоодержувача, що наведена у даному пункті договору, відповідним чином обліковуючи платежі, що надходитимуть з боку лізингоодержувача.

Відповідно до пункту 11.1 договору він набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 25.08.2015 року, але у будь-якому разі до моменту повного виконання лізингоодержувачем своїх грошових зобов'язань за цим договором.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам суди попередніх інстанцій правомірно зазначали про наступне.

Так, пунктом 1 статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

В силу статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 806 Цивільного кодексу України визначено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

За приписами частини 1 статті 292 Господарського кодексу України лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Статтею 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" визначено, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Техноторг-Лізинг" для виконання своїх зобов'язань за договором лізингу придбало у Товариства з обмеженою відповідальністю "Техноторг" трактор колісний NEW HOLLAND Т7060 на підставі договору купівлі продажу від 01.07.2013 та специфікації від 21.7.2014, яка є додатком до договору купівлі продажу від 01.07.2013.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Техноторг-Лізинг" передало Приватному підприємству "Брайловський" трактор колісний NEW HOLLAND Т7060 за актом прийому-передачі від 22.08.2014 №1053-1.

З огляду на матеріали справи, у грудні 2014 року Приватне підприємство "Брайловський" направило Товариству з обмеженою відповідальністю "Техноторг-Лізинг" лист із проханням переглянути лізинговий платіж по договору та перенести його на липень, серпень, вересень 2015 року у зв'язку з тим, що виникли фінансові труднощі, а також у зв'язку з тим, що в нього не має можливості скористатися своїми грошовими коштами, які знаходяться на рахунку, відкритому в Публічному акціонерному товаристві "ІМЕКСБАНК" через те, що даний банк протягом останніх двох місяців не здійснював жодних платежів, оскільки знаходився в критичному фінансовому стані.

Внаслідок розгляду вищевказаного листа, Товариство з обмеженою відповідальністю "Техноторг-Лізинг" здійснило перерахунок лізингових платежів за договором та між сторонами було укладено додаток №1 до договору у новій редакції.

Приватне підприємство "Брайловський" вважає, що нарахування комісії за пунктом 2.1.4 договору фінансового лізингу від 25.07.2014 №1053 є неправомірним, оскільки не є жодним з видів (складових) платежів, а отже, не відповідає вимогам статті 16 Закону України "Про фінансовий лізинг", що і стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом про визнання частково недійсним договору.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина 1 статті 203 Цивільного кодексу України).

За приписами статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому, відповідно до пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 №9 роз'яснено, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно - правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що сторони, у відповідності до статей 6 і 627 Цивільного кодексу України, на власний розсуд уклали договір фінансового лізингу від 25.07.2014 №1053 в добровільному порядку, без зауважень і застережень, належним чином підписали його та скріпили печатками товариств.

Відповідно до частини 2 статті 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Крім того, з огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та положень статті 692 Цивільного кодексу України споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. При цьому ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно вимог статей 638, 655, 691 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Вищевказана стаття визначає в загальному вигляді можливий склад лізингових платежів і не встановлює вичерпний перелік складових платежів, які можуть включати в себе лізингові платежі.

За умовами договору сторони визначили порядок сплати як лізингового платежу, так і додаткової комісії (винагороди чи компенсації) у гривнях залежно від курсу гривні до долару США.

З аналізу положень спірного пункту 2.1.4 договору фінансового лізингу від 25.07.2014 № 1053 вбачається, що додаткова комісія пов'язана саме з валютними коливаннями.

За приписами статей 524, 533 Цивільного кодексу України зобов'язання має бути виражене і виконане у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

У частині 2 статті 198 Господарського кодексу України грошові зобов'язання учасників господарських відносин повинні бути виражені і підлягають оплаті у гривнях. Грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.1998 № 1998 "Про удосконалення порядку формування цін" формування, встановлення та застосування суб'єктами підприємництва вільних цін на території України здійснюється виключно у національній грошовій одиниці. Вважати під час формування цін обґрунтованим врахування витрат у доларовому еквіваленті лише в частині імпортної складової структури ціни.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спірного договору фінансового лізингу є трактор колісний NEW HOLLAND T7060 заводський номер ZEBG05412 (наземний самохідний транспортний засіб) - іноземного виробництва.

На підтвердження імпортної складової у структурі предмету лізингу відповідач надав наступні докази: копію договору купівлі-продажу від 01.07.2013, специфікацію від 21.07.2014, ВМД 504070000/2014/003871.

У пункті 3 специфікації 21.07.2014 зазначено, що одночасно зі сплатою платежу за товар, покупець компенсує продавцю втрати, які пов'язані з валютними коливаннями, які розраховуються за формулою, наведеною у специфікації.

У додаткових поясненнях від 07.03.2017 №53 Товариство з обмеженою відповідальністю "Техноторг-Лізинг" повідомило, що у зв'язку з тим, що Приватне підприємство "Брайловський" не виконало в повному обсязі свої грошові зобов'язання за договором фінансового лізингу від 25.07.2014 № 1053, Товариство з обмеженою відповідальністю "Техноторг-Лізинг", відповідно, не виконало свої грошові зобов'язання перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Техноторг" за договором купівлі-продажу від 01.07.2013 за трактор колісний NEW HOLLAND T7060 заводський номер ZEBG05412, оскільки взагалі не сплатило кошти Товариству з обмеженою відповідальністю "Техноторг" за договором купівлі-продажу від 01.07.2013.

Таким чином, Товариство з обмеженою відповідальністю "Техноторг-Лізинг" понесло витрати, пов'язані з валютними коливаннями перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Техноторг".

За таких обставин, враховуючи те, що положення пункту 2.1.4 договору фінансового лізингу від 25.07.2014 № 1053 прямо не суперечать нормам чинного законодавства та були погоджені сторонами у добровільному порядку, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що витрати, передбачені у пункті 2.1.4 договору фінансового лізингу від 25.07.2014 № 1053 можна віднести до інших витрат, які вказані у статті 16 Закону України "Про фінансовий лізинг", а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання недійсним пункту 2.1.4 договору фінансового лізингу від 25.07.2014 № 1053.

Колегія суддів касаційної інстанції вважає за необхідне вказати і про те, що у відповідності до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно приписів частини 1 статті 9 Конституції України частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікована Верховною Радою України. Юрисдикція Європейського суду з прав людини є обов'язковою в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції.

Стаття 6 Конвенції детально описує процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі при розгляді цивільного позову в національному суді, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

З огляду на викладене, колегія суддів зауважує на тому, що право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Приписами статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Колегія суддів касаційної інстанції вирішуючи даний спір опиралась не тільки на суперечливі і взаємовиключні юридичні обґрунтування сторін, а перш за все на базовий правовий принцип - принцип правової визначеності.

Доводи касаційної скарги Приватного підприємства "Брайловський" не були прийняті судовою колегією до уваги, оскільки не підтверджені матеріалами справи та не впливають на правомірність прийнятих по справі судових рішень.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Приватного підприємства "Брайловський" залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 14.06.2017 у справі №915/468/16 Господарського суду Миколаївської області залишити без змін.

Головуючий суддя М.Данилова

Судді І.Алєєва

В.Корсак