КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" жовтня 2017 р. Справа№ 910/4415/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Мартюк А.І.

Зубець Л.П.

секретар судового засідання Шмиговська А.М.

за участю представників:

від позивача - Мельник О.Ю. (адвокат, ордер серія ЧК № 53908 від 30.06.2017);

від відповідача - Косенко А.П. (довіреність б/н від 14.02.2017),

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Київський маргариновий завод"

на рішення Господарського суду міста Києва від 02.06.2017

у справі № 910/4415/17 (суддя Підченко Ю.О.)

за позовом Дочірнього підприємства "Агрофірма "Байс-Агро" Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Посівна Компанія"

до Приватного акціонерного товариства "Київський маргариновий завод"

про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.06.2017 позов задоволено повністю. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Київський маргариновий завод" на користь Дочірнього підприємства "Агрофірма "Байс-Агро" Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Посівна Компанія" 2745315,97 грн. основного боргу, 520476,35 грн. пені, 358283,17 грн. інфляційних втрат, 3% річних у розмірі 73307,86 грн., 85876,25 грн. адвокатських витрат, а також 55460,75 грн. судового збору. Повернуто Дочірньому підприємству "Агрофірма "Байс-Агро" Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Посівна Компанія" з Державного бюджету України 1790,08 грн. надмірно сплаченого судового збору за платіжним дорученням №365 від 13.03.2017.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 02.06.2017 повністю та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.06.2017 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Київський маргариновий завод" було прийнято до провадження і справу призначено до розгляду.

Згідно протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 07.08.2017, у зв'язку з перебуванням судді Ткаченка Б.О. у відпустці, справу передано на розгляд колегії суддів у складі головуючий суддя Алданова С.О., судді Зубець Л.П., Мартюк А.І. та ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.08.2017 прийнято до провадження у визначеному складі колегії суддів.

ДП "Агрофірма "Байс-Агро" ТОВ "Агро Посівна Компанія" подано відзив на апеляційну скаргу, в якому сторона просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Від позивача надійшла заява про присудження витрат на оплату послуг адвоката з представництва інтересів позивача в Київському апеляційному господарського суді, в обґрунтування якої подано договір про надання правової допомоги від 30.06.2017 з Додатком № 1 - протокол погодження конкретного розміру гонорару, яким визначено вартість послуг в сумі 41 595,56 грн; ордер серія ЧК № 53908; рахунок на оплату № 4 від 30.06.2017; платіжне доручення № 1409 від 30.06.2017.

Відповідачем подано відзив на заяву про присудження витрат на послуги адвоката, в якому сторона вказує на те, що позивачем не було доведено розумності таких витрат, у зв'язку з чим просить відмовити в задоволенні заяви.

03.07.2017 та повторно 28.09.2017 відповідачем подано клопотання про витребування у позивача додаткових документів, зокрема, щодо якісних характеристик поставленої відповідачу олії соняшникової. Також заявлялись клопотання про витребування документів щодо підтвердження повноважень керівника на укладення договору поставки.

Оскільки позивачем самостійно надано вищенаведені документи, необхідність в їх витребування в порядку ст. 38 ГПК України відпала. Крім того, представник відповідача після ознайомлення з матеріалами справи та наданими позивачем документами не наполягав на задоволенні вищевикладених клопотань.

Відповідно до ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

07.08.2017, 11.09.2017 та 28.09.2017 позивачем надано додаткові документи. Оскільки такі документи були надані позивачем на вимогу відповідача, який участі в суді першої інстанції не приймав, а відтак був позбавлений можливості заявити відповідне клопотання про витребування додаткових доказів, суд апеляційної інстанції в порядку ч. 1 ст. 101 ГПК України приймає подані позивачем на вимогу відповідача додаткові документи.

08.09.2017 до Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшло клопотання про призначення у даній справі судової товарознавчої експертизи. Дане клопотання не підлягає задоволенню з підстав, викладених в мотивувальній частині постанови.

28.09.2017 ПАТ "Київський маргариновий завод" подано клопотання про залучення до участі у справу в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору виробника олії соняшникової, поставленої згідно умов договору.

Відповідно до ст. 27 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити або допустити до участі у справі.

В п. 1.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011, № 18 роз'яснено, що у вирішенні питання про наявність юридичного інтересу у третьої особи суд має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення клопотання відповідача про залучення третьої особи, оскільки стороною жодним чином не було обґрунтовано, а апеляційним судом не встановлено, яким чином прийняте у даній справі рішення впливає на права та обов'язки такої особи.

Представник відповідача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

Представник позивача заперечив проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, розглянувши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено місцевим господарським судом, 13.07.2016 року між сторонами було укладено договір поставки товару № 1307, відповідно до умов якого постачальник зобов'язується передати, у власність покупця олію соняшникову, нерафіновану, невиморожену першого ґатунку, (пресова), а покупець зобов'язується прийняти та оплатити товар на умовах даного договору.

Відповідно до п. 2.2 договору якість товару має відповідати ДСТУ 4492:2005, не нижче першого сорту, і підтверджуватися декларацією виробника, або посвідченням про якість, або якісним посвідченням, або сертифікатом якості.

Загальна сума договору визначається шляхом додавання загальної вартості кожної партії товару відповідно до всіх специфікацій, підписаних сторонами відповідно до умов цього договору (п. 3.2. договору).

Пунктом 4.1 договору передбачено, що термін поставки кожної партії товару обговорюється окремо, і вказується в специфікаціях.

Сторонами договору в специфікаціях № 1 від 13.07.2016, № 2 від 15.07.2016, № 3 від 20.07.2016, які є невід'ємними його частинами, узгоджено загальну суму поставки товару, а в специфікації № 3 також і строки його оплати.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором в частині повної оплати вартості поставленого товару, позивач звернувся до господарського суду з позовом за захистом своїх порушених прав.

Таким чином, предметом позову у даній справі є вимога Дочірнього підприємства "Агрофірма "Байс-Агро" Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Посівна Компанія" про стягнення 2 745 315,97 грн. основного боргу, 520 476,35 грн. пені за період з 19.07.2016 по 28.02.2017, 358 283,17 грн. інфляційних втрат за період з вересня 2016 по квітень 2017, 3% річних у розмірі 73307,86 грн. за період з 19.07.2016 по 27.05.2017 (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 27.05.2017).

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - частковому скасуванню, з наступних підстав.

Цивільні зобов'язання виникають з підстав, передбачених ст. 11 ЦК України, зокрема з договорів та інших правочинів. Частиною 7 статті 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

У відповідності до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, на виконання умов договору позивачем здійснено поставку товару на загальну суму 16 195 147 грн, який отриманий уповноваженою особою відповідача згідно довіреностей.

Факт поставки та отримання відповідачем товару підтверджується видатковими накладними № 63, № 64 від 14.07.2016, № 67, № 68 від 15.07.2016, № 73 від 18.07.2016, № 74, № 75 від 19.07.2016, № № 80 - 84 від 21.07.2016, № № 85 - 89 від 22.07.2016, № 91 від 23.07.2016, № № 92 - 97 від 24.07.2016, № № 98 - 100 від 25.07.2016, № 101, № 102 від 26.07.2016, № № 104 - 106 від 28.07.2016, № 107, № 108 від 29.07.2016, № 109 від 30.07.2016, які підписані, зокрема, відповідачем та скріплені його печаткою без будь-яких зауважень та заперечень.

Обставини щодо підписання вищенаведених накладних відповідачем не заперечуються та належними доказами в розумінні ст. ст. 34, 36 ГПК України не спростовано.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що видаткові накладні відповідають умовам укладеного договору, мають всі необхідні реквізити та дозволяють достовірно ідентифікувати відповідача як особу, що отримала товар за вказаними накладними, встановити факт поставки, її обсяг та ціну.

Дослідження наявних в матеріалах справи доказів дає підстави для висновку, що підписання покупцем вищенаведених накладних, які в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» є первинним обліковим документом, і відповідають вимогам, зокрема, ст. 9 цього Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин. А відтак, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Аналогічна правова позиція щодо підстав виникнення обов'язку з проведення розрахунку за відпущений товар міститься у постанові Верховного Суду України від 29.04.2015 року у справі № 3-77гс15.

Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що матеріали справи містять виписки з особового рахунку позивача, з яких вбачається факт часткової оплати відповідачем вартості поставленого товару, зокрема, після його отримання.

Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі якщо особа, від імені якої він укладений, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Зі змісту норми ч. 1 ст. 241 ЦК України випливає, що наступним схваленням правочину законодавець не вважає винятково прийняття юридичного рішення про схвалення правочину. Схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 19.08.2014 року у справі № 3-59гс14.

Отже, здійснивши часткову оплату поставленого позивачем товару, відповідач фактично схвалив та підтвердив отримання товару за видатковими накладними. Наведене є окремою підставою для висновку щодо виникнення у відповідача обов'язку з проведення розрахунку за відпущений товар.

Поряд з цим, апелянт заперечуючи проти задоволення позову, вказував на те, що оплата партії товару, зокрема, за видатковими накладними № № 104 - 109 не здійснювалась відповідачем у зв'язку з ненаданням позивачем відповідних супровідних документів, що підтверджують якість відповідної партії товару.

Проте, такі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги як підстава для відмови в задоволенні позову в цій частині, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 666 ЦК України якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання. Якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що оскільки доказів повернення відповідачем товару та відмови останнього від договору поставки матеріали справи не містять, ПАТ "Київський маргариновий завод" не може бути звільнене від виконання обов'язку щодо повної оплати вже отриманого товару.

Крім того, відповідачем в порушення ст. ст. 32-34 ГПК України доказів в підтвердження обставин звернення ПАТ "Київський маргариновий завод" до позивача з вимогою про надання відповідних супровідних документів щодо якості товару не надано.

Водночас, у відповідності до умов п. 2.6 договору у разі якщо при прийнятті товару покупцем буде виявлена, зокрема, невідповідність якості товару вимогам стандартів або супровідним документам - покупець у присутності представника постачальника/перевізника має право прийняти товар для проведення експертизи, про що скласти відповідний акт у простій формі без підписання акта приймання-передачі товару, а в разі підтвердження неякісності або невідповідності поставленого товару умовам погодженої заявки - повернути такий товар постачальнику, поклавши на нього всі збитки та витрати у зв'язку з цим.

Будь-яких доказів щодо складання акта у простій формі з метою проведення відповідної експертизи поставленого товару, а також доказів в підтвердження неякісності товару та повернення такого товару продавцю відповідачем в розумінні ст. ст. 33, 34, 36 ГПК України не надано, а відтак доводи апелянта в цій частині відхиляються судом апеляційної інстанції як необґрунтовані.

Крім того, колегія суддів зауважує, що відповідач в суді апеляційної інстанції, зокрема, оспорює якість отриманого без будь-яких зауважень товару, за який, згідно наявних в матеріалах справи банківських виписок, ПАТ "Київський маргариновий завод" фактично розрахувався частково.

Поряд з цим, позивачем в підтвердження якості переданого відповідачу товару, за видатковими накладними що оспорюється апелянтом, надано копії посвідчень про якість № 30 дата поставки 28.07.2016, № 31 - 28.07.2016; № 32 - 28.07.2016; № 33 - 29.07.2016; № 34 - 29.07.2016; № 35 - 30.07.2016. Крім того, позивачем надано лист № 79 від 22.09.2017, яким постачальник повідомив про те, що в період з 28 по 30 липня 2016 поставлено відповідачу товар, якість якого підтверджувалась посвідченнями про якість № № 30 - 35.

Як на підставу для відмови в задоволенні позову відповідач посилається на відсутність у керівника позивача повноважень на укладення договору поставки та вчинення будь-яких дій від імені підприємства. Наведені доводи апелянта колегія суддів відхиляє, оскільки даний правочин є чинним, в судовому порядку недійсним не визнавався.

Наведене узгоджується і з положенням ст. 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

До того ж, договір поставки повністю був виконаний позивачем та частково оплачений відповідачем.

Аналіз наведених норм права та встановлених обставин справи дає підстави для висновку, що поставлений позивачем на виконання умов договору товар, який був прийнятий відповідачем без будь-яких зауважень, підлягає оплаті в повному обсязі.

Щодо заявленого відповідачем клопотання про призначення судової товарознавчої експертизи, судова колегія виходить з наступного.

За приписами ч. 1 ст. 41 ГПК України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Судова експертиза згідно зі ст. 1 Закону України "Про судову експертизу" це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду.

Пунктами 2, 12 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" № 4 від 23.03.2012 роз'яснено, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що недотримання порядку призначення та проведення судової експертизи має наслідком затягування судового процесу і призводить до порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку, відтак безпідставне призначення судової експертизи та зупинення у зв'язку з цим провадження у справі перешкоджає подальшому розгляду справи.

Отже, експертиза призначається судом у випадку необхідності встановлення фактів (обставин), дані про які вимагають спеціальних знань, та які мають суттєве значення для правильного вирішення спору по суті. При цьому, в силу статті 41 ГПК України господарський суд самостійно визначає, чи є у нього необхідність у спеціальних знаннях і, відповідно, призначення для цього експертизи, чи такої необхідності немає, і суд може вирішити спір на підставі інших доказів, поданих у справі.

Так, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність необхідності призначення у даній справі судової експертизи, оскільки матеріали справі містять достатньо доказів в розумінні ст. ст. 33, 34, 43, 99, 101 ГПК України, що підтверджують обставини, які входять до предмета доказування у даній справі.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з статтями 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частинами 1 і 2 статті 193 ГК України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до приписів ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Матеріалами справи підтверджується, що сторони правочину в п. 3.3 визначили, що оплата проводиться покупцем шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника протягом двох банківських днів після поставки товару покупцю (якщо інше не визначено у відповідній специфікації).

Зі змісту укладених між сторонами специфікацій № 1 від 13.07.2016, № 2 від 15.07.2016 вбачається, що інший строк оплати вартості поставленого товару не визначено, а відтак, до правовідносин за поставлений товар на виконання умов вищенаведених специфікацій застосовується визначений в п. 3.3. договору порядок оплати.

Разом з цим, у специфікації № 3 від 20.07.2016, сторонами узгоджено відстрочку оплати поставленого товару на 30 календарних днів.

Суд апеляційної інстанції, за результатами перевірки поданого позивачем розрахунку основної заборгованості, проведеного з урахуванням часткових проплат відповідача, а також з огляду на встановлення факта отримання відповідачем товару згідно умов договору і відсутності доказів його оплати в повному обсязі, дійшов висновку про обґрунтованість задоволення місцевим господарським судом позову в частині стягнення 2 745 315, 97 грн основної заборгованості за поставлений товар.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

За приписами ч.1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ч. 6 ст. 231 ГК України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Пунктом 5.4 договору передбачено, що у випадку несвоєчасної оплати товару, відповідно до умов цього договору, покупець сплачує постачальнику неустойку у вигляді пені, в розмірі 0,5% від суми заборгованості, за кожний день прострочення, але не більше двох облікових ставок НБУ, яка діяла в період порушення зобов'язань.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач за поставлений товар розрахувався частково, при цьому, допускаючи прострочку оплати отриманого товару. Наведені обставини стали підставою для нарахування позивачем пені.

Разом з цим, як встановлено судом апеляційної інстанції, здійснюючи розрахунок позовних вимог позивачем до загальної кількості днів прострочки помилково було включено день фактичної оплати суми заборгованості.

Так, відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Тому період обчислення пені починається з наступного дня після дати, в якій зобов'язання мало бути виконано.

Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено законом або договором.

Згідно з п. 1.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошового зобов'язання" від 17.12.2013, № 14 (далі - Постанова ВГСУ від 17.12.2013 № 14) день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що нарахування пені має розпочатися наступного дня після спливу передбаченого договором та специфікацією терміну оплати (по кожній партії поставки окремо), та припинитися в переддень фактичного виконання грошового зобов'язання, оскільки день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення пені.

Здійснивши власний розрахунок пені, суд апеляційної інстанції з урахуванням меж позовних вимог, шестимісячного строку, визначеного ч. 6 ст. 232 ГПК України, дат та розміру проведених відповідачем проплат за отриманий товар, встановив, що її розмір становить 479 260, 91 грн. Відтак, висновок місцевого господарського суду про стягнення 520 476, 35 грн. пені є помилковим.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки відповідач у встановлений умовами договору (специфікацією) строк обов'язку по оплаті вартості отриманого товару не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання, то дії відповідача є порушенням договірних зобов'язань (ст. 610 ЦК України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 ЦК України), а відтак є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

У відповідності до наявної в матеріалах справи заяви про уточнення позовних вимог від 27.05.2017, яка була прийнята судом першої інстанції, позивачем з огляду на збільшення періоду нарахування інфляційних та річних заявлено до стягнення 358 283,17 грн. інфляційних втрат за період з вересня 2016 по квітень 2017; 3% річних у розмірі 73 307,86 грн. за період з 19.07.2016 по 27.05.2017.

Суд апеляційної інстанції з урахуванням положень п. 1.9. постанови ВГСУ від 17.12.2013 № 14, дат та розміру проведених відповідачем проплат за кожну партію отриманого товару окремо, меж позовних вимог, встановив, що розмір річних за період з 19.07.2016 по 27.05.2017 становить 69 323, 39 грн. З урахуванням викладеного, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково, відтак рішення місцевого господарського суду про стягнення 73 307,86 грн. річних є необгрунтованим.

Поряд з цим, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про стягнення 358 283,17 грн. інфляційних втрат за період з вересня 2016 по квітень 2017, з урахуванням прийнятої заяви про уточнення позовних вимог від 27.05.2017.

Щодо вимог про відшкодування витрат на послуги адвоката, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначено Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон).

Згідно зі ст. 26 Закону адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Повноваження адвоката як захисника або представника в господарському, цивільному, адміністративному судочинстві, кримінальному провадженні, розгляді справ про адміністративні правопорушення, а також як уповноваженого за дорученням у конституційному судочинстві підтверджуються в порядку, встановленому законом.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Частиною 3 статті 4 Закону адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об'єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Відповідно ст. 14 Закону адвокатське бюро є юридичною особою, створеною одним адвокатом, і діє на підставі статуту. Найменування адвокатського бюро повинно включати прізвище адвоката, який його створив. Адвокатське бюро може залучати до виконання укладених бюро договорів про надання правової допомоги інших адвокатів на договірних засадах. Стороною договору про надання правової допомоги є адвокатське бюро.

Виходячи із системного аналізу вищенаведених норм слід дійти висновку, що послуги адвоката надаються, зокрема, на підставі укладеного між сторонами правочину, ціллю та метою якого є захист, представництво або надання інших видів правової допомоги другій стороні (клієнту). При цьому, стороною яка надає такі послуги згідно договору може бути як особа, що у встановленому Законом порядку набула статусу адвоката, так і адвокатське бюро, і адвокатське об'єднання.

Судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 44 ГПК України).

Відповідно до п. 6.3. постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" від 21.02.2013 № 7 (далі - постанова ВГСУ від 21.02.2013 № 7) витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК України.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

Позивачем в підтвердження своїх витрат на послуги адвоката по захисту його інтересів в місцевому господарському суді надано договір про надання правової допомоги від 09.03.2017 з додатком № 1 - протокол погодження конкретного розміру гонорару, яким визначено вартість послуг в сумі 85 876,25 грн; ордер серія ЧК № 53903; рахунок на оплату № 1 від 14.03.2017; платіжне доручення № 381 від 15.03.2017 про сплату позивачем 85 876,25 грн.

В суді апеляційної інстанції також подано заяву про присудження витрат на послуги адвоката, в якій сторона просила відшкодувати наведені витрати. В обґрунтування даної заяви подано договір про надання правової допомоги від 30.06.2017 з Додатком № 1 - протокол погодження конкретного розміру гонорару, яким визначено вартість послуг в сумі 41 595,56 грн; ордер серія ЧК № 53908; рахунок на оплату № 4 від 30.06.2017; платіжне доручення № 1409 від 30.06.2017 про перерахування позивачем коштів в сумі 41 595,56 грн.

Також, до матеріалів справи позивачем залучено відомість про зміст правової допомоги, наданої згідно вищенаведених договорів, виписку з банку, акт наданих послуг № 1 від 30.06.2017.

Відповідно до п. 6.5 постанова ВГСУ від 21.02.2013 № 7 розподіл сум інших, крім судового збору, судових витрат здійснюється за загальними правилами частини п'ятої статті 49 ГПК, тобто при задоволенні позову вони покладаються на відповідача, при відмові в позові - на позивача, а при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За тими ж правилами здійснюється й розподіл сум цих витрат у розгляді господарським судом апеляційних і касаційних скарг.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 30 Закону, при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

В силу ч. 5 ст. 49 ГПК України витрати на послуги адвоката підлягають пропорційному розподілу виходячи з визначеної судом апеляційної інстанції суми за принципом розумності.

Враховуючи нескладний характер спору між сторонами, оцінюючи зміст поданого позову та кількість підготовлених ним процесуальних документів, судова колегія дійшла висновку щодо доцільності зменшення розміру витрат позивача на оплату послуг адвоката.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції зазначає, при здійсненні розрахунку позовних вимог, адвокатським бюро неодноразово в суді першої інстанції уточнювались (зменшувались) суми ціни позову, а також обчислення пені та річних здійснено без врахування роз'яснень Вищого господарського суду України щодо не включення в період часу, за який здійснюється стягнення таких сум, дня фактичної сплати заборгованості. Наведене стало підставою для лише часткового задоволення позовних вимог.

За таких обставин, виходячи з норми права про те, що при визначенні розміру гонорару слід виходити з принципів розумності (ч. 3 ст. 30 Закону), Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про часткове відшкодування за рахунок відповідача суми судових витрат на правову допомогу в розмірі 42 414,28 грн (правова допомога в суді першої інстанції) та в розмірі 20 544,05 грн (правова допомога в суді апеляційної інстанції), які, на думку колегії суддів, відповідають принципам розумності та справедливості, а також є співрозмірною з якістю та кількістю фактично наданих послуг. Правової позиції щодо вирішення питання розподілу судових витрат, які підлягають сплаті за послуги адвоката, з застосуванням критерію розумності, також дотримується Вищий господарський суд України (постанова від 26.09.2017 справа № 904/5955/16, постанова від 05.04.2017 справа № 923/924/16, постанова від 26.07.2016 справа № 910/2484/16).

Доводи апелянта про те, що за приписами чинного господарського процесуального кодексу України передбачено відшкодування вартості послуг саме адвоката, а не адвокатського бюро, відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки правова допомога, надана адвокатським бюро в контексті приписів Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" здійснюється особою, яка у встановленому законом порядку набула статусу адвоката. А в силу приписів ст. 44 ГПК України відшкодування витрат на послуги адвоката поставлено в залежність від встановлення факта наявності у особи, що здійснює захист інтересів сторони у справі, свідоцтва на здійснення адвокатської діяльності.

Інші доводи відповідача в частині стягнення вартості послуг адвоката відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки не можуть бути підставою для відмови у їх відшкодуванні за рахунок іншої сторони (відповідачем).

Водночас, щодо неналежного повідомлення, зокрема, відповідача, про час та місце судового розгляду даної справи в суді першої інстанції, судова колегія зазначає наступне.

За правилами, визначеними ст. 87 ГПК України, повне рішення та ухвали надсилаються сторонам, прокурору, третім особам, які брали участь в судовому процесі, але не були присутні у судовому засіданні, рекомендованим листом з повідомленням про вручення не пізніше трьох днів з дня їх прийняття або за їх зверненням вручаються їм під розписку безпосередньо у суді.

Відповідно до п. п. 3.9, 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 № 18, розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Так, що розгляд справи за відсутності будь-якої із сторін, не повідомленої належним чином про час і місце засідання суду, є безумовною підставою для скасування рішення місцевого або постанови апеляційного господарського суду (пункт 2 частини другої статті 111-10 ГПК). Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. У разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 81-1 ГПК), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Натомість у порушення наведених вище процесуальних норм, в матеріалах справи відсутні докази належного та завчасного повідомлення Приватного акціонерного товариства "Київський маргариновий завод" про час та місце судового засідання, зокрема, що відбулось 02.06.2017 (на якому було прийнято рішення у даній справі).

Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що ухвала суду першої інстанції від 31.05.2017 про призначення справи до розгляду на 02.06.2017 (що була прийнята без виклику представників сторін) була надіслана відповідачу 09.06.2017. Також з витягу офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, вбачається, що дана ухвала була вручена одержувачу лише 12.06.2017, тобто через десять днів після того, як відбулось судове засідання, на якому ухвалено рішення у даній справі.

Відтак, суд першої інстанції не врахував відсутності доказів щодо належного повідомлення відповідача про час та місце судового засідання, у зв'язку з чим в порушення вимог процесуального законодавства здійснив розгляд судової справи за відсутності однієї із сторін та доказів її належного повідомлення.

З урахуванням викладеного, доводи апелянта в цій частині є обґрунтованими та приймаються судом апеляційної інстанції як підстава для скасування рішення суду першої інстанції в порядку ст. п. 1 ч. 3 ст. 104 ГПК України.

Поряд з цим, за результатами перегляду в апеляційному порядку даної справи судова колегія встановила обґрунтованість позовних вимог, а тому дійшла висновку про часткове задоволення позову. Апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню.

Судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції підлягає розподілу пропорційно розміру задоволених позовних вимог в порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 102, п. 2 ч. 1 ст. 103, п. 1 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 104, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Київський маргариновий завод" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.06.2017 у справі № 910/4415/17 задовольнити частково.

Рішення Господарського суду міста Києва від 02.06.2017 у справі № 910/4415/17 скасувати, з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Київський Маргариновий Завод" (03039, місто Київ, проспект Науки, будинок 3, ідентифікаційний код 00333581) на користь Дочірнього підприємства "Агрофірма "Байс-Агро" ТОВ "Агро Посівна Компанія" (20351, Черкаська область, Уманський район, селище міського типу Бабанка, вулиця Леніна, будинок 4, ідентифікаційний код 30334495) 2 745 315 (два мільйона сімсот сорок п'ять тисяч триста п'ятнадцять) грн. 97 коп. основного боргу, 479 260 (чотириста сімдесят дев'ять тисяч двісті шістдесят) грн. 91 коп. пені, 358 283 (триста п'ятдесят вісім тисяч двісті вісімдесят три) грн. 17 коп. інфляційних втрат, три проценти річних у розмірі 69 323 (шістдесят дев'ять тисяч триста двадцять три) грн. 39 коп., 42 414 (сорок дві тисячі чотириста чотирнадцять) грн. 28 коп. адвокатських витрат, а також 54 784 (п'ятдесят чотири тисячі сімсот вісімдесят чотири) грн. 13 коп. судового збору.

Повернути Дочірньому підприємству "Агрофірма "Байс-Агро" ТОВ "Агро Посівна Компанія" (20351, Черкаська область, Уманський район, селище міського типу Бабанка, вулиця Леніна, будинок 4, ідентифікаційний код 30334495) з Державного бюджету України 1 790 (одну тисячу сімсот дев'яносто) грн. 08 коп. надмірно сплаченого судового збору за платіжним дорученням № 365 від 13.03.2017 року.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Київський Маргариновий Завод" (03039, місто Київ, проспект Науки, будинок 3, ідентифікаційний код 00333581) на користь Дочірнього підприємства "Агрофірма "Байс-Агро" ТОВ "Агро Посівна Компанія" (20351, Черкаська область, Уманський район, селище міського типу Бабанка, вулиця Леніна, будинок 4, ідентифікаційний код 30334495) 20 544 (двадцять тисяч п'ятсот сорок чотири) грн. 05 коп витрат на послуги адвоката в суді апеляційної інстанції.

Стягнути з Дочірнього підприємства "Агрофірма "Байс-Агро" ТОВ "Агро Посівна Компанія" (20351, Черкаська область, Уманський район, селище міського типу Бабанка, вулиця Леніна, будинок 4, ідентифікаційний код 30334495) на користь Приватного акціонерного товариства "Київський Маргариновий Завод" (03039, місто Київ, проспект Науки, будинок 3, ідентифікаційний код 00333581) 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 31 коп судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва

Матеріали справи № 910/4415/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у встановленому законом порядку.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді А.І. Мартюк

Л.П. Зубець