КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" жовтня 2017 р. Справа№ 925/895/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Корсакової Г.В.

Чорної Л.В.

при секретарі судового засідання: Кулачок О.А.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 03.10.2017 року по справі №925/895/17 (в матеріалах справи).

розглянувши апеляційну скаргу Черкаської міської ради

на рішення Господарського суду Черкаської області від 01.08.2017

у справі № 925/895/17 (суддя Спаських Н.М.)

за позовом Черкаської міської ради

до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2

про стягнення 42 764,43 грн.

ВСТАНОВИВ:

Черкаська міська рада (надалі - позивач) звернулась до Господарського суду Черкаської області з позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (надалі - відповідач) про стягнення 42 764,43 грн. боргу, з яких 41 254,70 грн. збитків у вигляді неодержаного доходу за користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів та 1 509,73 грн. пені за прострочення розрахунків на підставі укладеного між сторонами договору про відшкодування збитків (неодержаного доходу) від 07.11.2013.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 01.08.2017 у справі №925/895/17 визнано недійсним з моменту укладення договір про відшкодування збитків (неодержаного доходу) від 07 листопада 2013 року, укладений між Черкаською міською радою та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 щодо відшкодування неодержаного доходу за користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1, у позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Черкаська міська рада звернулася до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Черкаської області від 01.08.2017 та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись, при цьому на те, що судом першої інстанції неповно досліджено обставини справи, а тому не правильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 не скористалася своїм правом, передбаченим ч. 1 ст. 96 ГПК України, та не надала колегії суддів письмовий відзив на скаргу позивача, що згідно ч. 2 ст. 96 ГПК України не перешкоджає апеляційному перегляду рішення суду першої інстанції.

До судового засідання від 03.10.2017 представник відповідача не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

02.10.2017 від відповідача через відділ документального забезпечення апеляційного господарського суду надійшло електронне повідомлення №1 у якому повідомлено про те, що у зв'язку із зайнятістю на роботі він прибути у судове засідання не має можливості, просить здійснювати розгляд справи без участі його представника.

За пунктом 3.9.2 постанови пленуму ВГСУ № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Неявка учасника судового процесу в судове засідання не є підставою для скасування судового рішення, якщо ухвалу, в якій зазначено час і місце такого засідання, надіслано йому в порядку, зазначеному в підпункті 3.9.1. підпункту 3.9. названої постанови пленуму ВГСУ.

Враховуючи, що присутній представник позивача не заперечував проти розгляду апеляційної скарги у відсутності представника відповідача, колегія суддів перейшла до здійснення апеляційного перегляду оскарженого рішення за наявними матеріалами справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення позивача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку апеляційну скаргу Черкаської міської ради залишити без задоволення, рішення Господарського суду Черкаської області від 01.08.2017 по даній справі залишити без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 07 листопада 2013 року між Черкаською міською радою в особі секретаря міської ради Білоусова Віктора Федоровича (Власник і позивач) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (Землекористувач і відповідач) було укладено договір про відшкодування збитків (неодержаного доходу) ( а/с 9), у відповідності до якого сторонами узгоджено питання сплати відповідачем на користь позивача коштів за користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 без оформлення документів, що посвідчують право на землекористування.

За умовами п. 1 договору відповідач погоджується, що він з 01.03.2013 року використовує земельну ділянку по АДРЕСА_1.

Також, відповідач погоджується, що він без складення акта про визначення збитків та розгляду питання в суді, сплатить позивачу протягом 2х місяців 5695,04 грн. рівними частинами по 2847,52 грн. (п. 7 договору)

З 01.11.2013 відповідач зобов'язався сплачувати позивачу щомісячну плату за користування земельною ділянкою 711,88 грн., згідно рішення Черкаської міської ради від 27.12.2012 року № 3-1499 "Про міський бюджет на 2013 рік". (п. 8 договору)

В разі будь-яких змін розміру орендної плати, що діють у м. Черкаси, розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки та розмір щомісячної плати змінюватиметься без внесення змін та доповнень до цього договору.

Договір укладено до 31.01.2016 року (п. 12 договору).

У разі якщо Землекористувач продовжує використовувати земельну ділянку після закінчення строку дії цього договору, то за відсутності письмових заперечень Землевласника, протягом одного місяця після закінчення строку дії договору, цей договір вважається продовженим на той самий термін, на тих самих умовах, які були передбачені договором (п. 12.3 договору).

Договір набирає чинності після підписання сторонами та його реєстрації в управлінні земельних ресурсів департаменту містобудування виконкому Черкаської міської ради ( п. 15).

Вказаний договір зареєстровано в управлінні земельних ресурсів та землеустрою департаменту архітектури, будівництва та землеустрою 07 листопада 2013 за № 476, про що зроблено запис у договорі.

В обґрунтування позову, Черкаська міська рада посилалася на договір про відшкодування збитків (неодержаного доходу) від 07.11.2013 за фактичне користування земельною ділянкою, що знаходиться в АДРЕСА_2, яка є комунальною власністю позивача і використовується відповідачем без правовстановлюючих документів на земельну ділянку. Крім того, позивачем пояснено, що через технічну помилку в пункті 1 договору зазначена неправильна адреса - АДРЕСА_1, правильною є адреса - АДРЕСА_2, в зв'язку з чим позивачем були підготовлені відповідні зміни до договору та направлені відповідачу.

У зв'язку із тим, що відповідач не здійснює плату за використання земельної ділянки, Черкаська міська рада звернулась до господарського суду з позовом про стягнення з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 42 764,43 грн. боргу, з яких 41 254,70 грн. збитків у вигляді неодержаного доходу за користування земельною ділянкою та 1 509,73 грн. пені за прострочення розрахунків.

Відповідач, заперечуючи проти позову, просив визнати недійсним укладений між сторонами договір про відшкодування збитків (неодержаного доходу) від 07.11.2013, яким позивач обґрунтовує свої вимоги про стягнення коштів. При цьому, в обґрунтування своїх заперечень, наголосив, що за вказаною адресою АДРЕСА_1, він ніколи не користувався земельною ділянкою, що також не заперечено і позивачем, будь -яких змін до договору про відшкодування збитків (неодержаного доходу) від 07.11.2013 сторонами не внесено. Позивач пояснив, що на підставі іншого договору від 01.02.2016 № 1614, він користується нежитловим приміщенням на четвертому поверсі будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2. Таким чином, відповідач вважає, що спірний договір від 07.11.2013 суперечить ст. 15 ЗУ «Про оренду землі».

Також, відповідач зауважував, що згідно положень ст.ст. 796, 797 ЦК України одночасно з правом найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) наймачеві надається право користування земельною ділянкою, на якій вони знаходяться, а також право користування земельною ділянкою, яка прилягає до будівлі або споруди, у розмірі, необхідному для досягнення мети найму. У договорі найму сторони можуть визначити розмір земельної ділянки, яка передається наймачеві. Якщо розмір земельної ділянки у договорі не визначений, наймачеві надається право користування усією земельною ділянкою, якою володів наймодавець. Якщо наймодавець не є власником земельної ділянки, вважається, що власник земельної ділянки погоджується на надання наймачеві права користування земельною ділянкою, якщо інше не встановлено договором наймодавця з власником земельної ділянки. Плата, яка справляється з наймача будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), складається з плати за користування нею і плати за користування земельною ділянкою.

Отже, якщо позивач вважає, що договір від 07.11.2013 року стосується оренди відповідачем приміщеннями на першому та четвертому поверхах будівлі по АДРЕСА_2 і пов'язаного із цим землекористування, то всі питання про плату за користування земельною ділянкою повинні вирішуватися у договорі оренди об'єкта нерухомості № 1614 від 01.02.2016. При цьому, в порядку ч. 3 ст. 631 ЦК України сторони могли встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

Суд першої інстанції, з огляду на ствердження та заперечення сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про відмову у позові, визнав недійсним з моменту укладення договір про відшкодування збитків (неодержаного доходу) від 07 листопада 2013 року, що укладений між Черкаською міською радою та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 щодо відшкодування неодержаного доходу за користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1, виходячи з наступного.

Сторони у справі є господарюючими суб'єктами. Згідно положень ст. 3 ЦК України та ст. 6 ГК України до загальних засад цивільного судочинства віднесено свободу договору та свободу підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Згідно ст. 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що договір від 07.11.2013 року не містить узгодженої обома сторонами:

- площі земельної ділянки, якою користується відповідач і за яку йому нараховано до відшкодування плату, як неодержаний позивачем доход через не оформлення відповідачем правовстановлюючих документів;

- не має вказівки на первинні документи про її визначення;

- не містить зазначення, яким чином відповідач використовує цю земельну ділянку (зокрема, що на ній знаходиться, чи яка діяльність здійснюється);

- не містить кадастрового номеру земельної ділянки;

- чіткого місця розташування земельної ділянки (населений пункт).

Відтак, вищенаведене унеможливлює здійснити ідентифікацію земельної ділянки.

Крім того, за ствердженням самого позивача, адреса земельної ділянки «по АДРЕСА_1» взагалі не відповідає дійсності. Позивачем пояснено, що у зв'язку із технічною помилкою в пункті 1 договору зазначена неправильна адреса - АДРЕСА_1, правильною є адреса - АДРЕСА_2, в зв'язку з чим позивачем були підготовлені відповідні зміни до договору та направлені відповідачу.

Відповідач заперечував факт користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 і вказав, що фізична особа - підприємець ОСОБА_2 не має до неї ніякого відношення.

В свою чергу, судом встановлено, що зміни до договору від 07.11.2013 за згодою сторін про усунення таких недоліків не вносилися, позивачем доказів протилежного суду не подано. При цьому, чинним законодавством не передбачено порядку виправлення описок у договорі. Про те, що адреса земельної ділянки АДРЕСА_1 є опискою і це визнається обома сторонами в період дії договору від 07.11.2013 року, жодним документом між сторонами чи іншим доказом, не підтверджено.

Згідно статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, вказаною нормою встановлюється презумпція правомірності правочину, яка може бути спростована за прямою вказівкою закону (нікчемний правочин) або за рішенням суду.

Згідно частини 3 статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно пункту 1 частини 1 статті 83 ГПК України, при винесенні рішення суд має право визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, якщо встановить, що такий договір суперечить законодавству.

В пункті 2.3. постанови Пленуму ВГСУ № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вказано, що якщо, вирішуючи господарський спір, суд встановить, що зміст договору, пов'язаного з предметом спору, суперечить законодавству, чинному на момент укладення договору, він, керуючись пунктом 1 частини першої статті 83 ГПК, вправі за власною ініціативою визнати цей договір недійсним повністю або у певній частині. Реалізація господарським судом цього права здійснюється незалежно від наявності відповідного клопотання сторони (на відміну від припису пункту 2 частини першої тієї ж статті ГПК).

Судом першої інстанції відзначено, що факт добровільного підписання обома сторонами договору від 07.11.2013 року, чітке визначення у ньому платежів, які повинен відповідач сплатити на користь позивача і навіть часткове виконання відповідачем цього договору не є беззаперечним доказом дійсності вказаної угоди.

Слід звернути увагу, що за змістом договору від 07.11.2013, місце розташування, межі, площа земельної ділянки і вказівка на підстави користування нею з боку відповідача по справі, є істотними умовами договору між сторонами, з приводу яких в обов'язковому порядку повинно відбутися належне узгодження цих умов договору, як істотних. Відсутність узгодженого предмету договору по площі та місцю розташування земельної ділянки беззаперечно свідчить про недійсність договору, оскільки цим порушено положення ст. 180 Господарського Кодексу України.

Таким чином, за оцінкою колегії суддів, суд першої інстанції, виходячи з того, що позивачем не спростовано факт невідповідності договору від 07.11.2013 чинному на момент укладення (і на даний час) законодавству України, керуючись пунктом 1 частини 1 статті 83 ГПК України, цілком правомірно визнав укладений між сторонами договір від 07.11.2013 недійсним повністю з моменту його укладення.

Згідно статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Внаслідок визнання недійсним договору від 07.11.2013 року з моменту його укладення, відповідач не повинен сплачувати Черкаській міській раді встановлену цим договором плату на відшкодування неодержаного позивачем доходу за використання земельної ділянки без правоустановчих документів.

Посилання позивача на те,що у п. 1 договору допущено описку щодо адреси розташування земельної ділянки, якою користується відповідач і фактична адреса землекористування є АДРЕСА_2, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки у відповідності до ст. 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Крім того, пунктом 13 договору сторонами застережено, що зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін.

Також не заслуговують на увагу і ствердження скаржника про те, що 10.04.2017 на адресу департаменту архітектури та містобудування Черкаської міської ради надійшла заява відповідача про внесення змін до договору про відшкодування збитків (неодержаного доходу) та зміну адреси з АДРЕСА_1 на АДРЕСА_2. Однак, на момент звернення до суду з даним позовом відповідач відмовився підписувати зазначені зміни.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, встановила, що позивачем не надано до матеріалів справи будь-яких доказів стосовно підтвердження вищенаведених стверджень.

Серед іншого, необґрунтованими є посилання позивача в якості доказу фактичного користування відповідачем земельною ділянкою по АДРЕСА_2, на договір оренди №1614 об'єкта нерухомості - частини першого та четвертого поверху будівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_2.

У даному випадку, слід звернути увагу на те, що зазначений договір між сторонами укладено лише 01.02.2016 року (а/с 12). В той час, коли стягнути 41 254,70 грн. збитків у вигляді неодержаного доходу за користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів позивач просить за спірний період з 01.11.2013 по 31.05.2017.

Крім того, у п. 1.2.2 та 1.2.3 договору оренди об'єкта нерухомості №1614 від 01.02.2016 зазначено місцезнаходження землі - АДРЕСА_2; - загальна площа 129,80 кв.м., в тому числі площа спільного користування - 35,00 кв.м. згідно з планом. В той же час, як було зазначено вище, у спірному договорі від 07.11.2013 не зазначено населений пункт земельної ділянки та її площа, що у будь-якому випадку унеможливлює здійснити ідентифікацію.

За оцінкою колегії суддів, місцевим господарським судом цілком обґрунтовано також не прийнято в якості доказу фактичного користування відповідаем земельною ділянкою по АДРЕСА_2 за договором від 07.11.2013 року Розрахунок збитків на суму 8542,55 грн. на рік (711,88 грн. щомісячно) із площі нарахування плати за землю 129,8 кв.м, оскільки на цьому розрахунку немає вказівки, що це додаток до договору між сторонами від 07.11.2013 і не відомо, коли цей розрахунок було складено та погоджено сторонами.

Таким чином, враховуючи вищевикладене в сукупності, у задоволенні позову Черкаської міської ради до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення коштів слід відмовити повністю, оскільки позов обґрунтовано саме невиконанням відповідачем умов договору про відшкодування збитків (неодержаного доходу) від 07.11.2013, який визнано недійсним.

Як наслідок, клопотання відповідача про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення боргу слід залишити без розгляду, оскільки у позові відмовлено з інших підстав.

Інших доводів та доказів, які б слугували підставою для скасування судового рішення по даній справі позивачем не наведено.

У відповідності до ст. 124, пунктів 2, 3, 4 частини другої ст. 129 Конституції України та статей 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. Таким чином, апеляційні вимоги Черкаської міської ради є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до ст. 49 ГПК України та судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 85, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Черкаської міської ради залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 01.08.2017 у справі №925/895/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №925/895/17 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 107 ГПК України.

Постанова Київського апеляційного господарського суду за наслідками перегляду відповідно до ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Г.В. Корсакова

Л.В. Чорна