П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 вересня 2017 року м. Київ
Судова палата у господарських справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого Берднік І.С.,
суддів:Ємця А.А., Жайворонок Т.Є.,

за участю представника:

уповноваженої особи

Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

на ліквідацію публічного акціонерного товариства

«Банк національний кредит» - Мірошника С.Б., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за заявою публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 12 жовтня 2016 року у справі

№ 910/3040/16 за позовом публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» до товариства з обмеженою відповідальністю «ВГФ 2014» про зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року публічне акціонерне товариство «Банк національний кредит» (далі - ПАТ «Банк національний кредит») в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) на здійснення ліквідації ПАТ «Банк національний кредит» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «ВГФ 2014» (далі - ТОВ «ВГФ 2014») про зобов'язання повернути грошові кошти у сумі 133 149,13 грн, одержані відповідачем за договором про депозитний вклад від 26 червня 2014 року

№ DU1237/2014-1 (далі - депозитний договір № DU1237/2014-1).

Посилаючись на положення статей 387, 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), позивач мотивував позовні вимоги тим, що зазначену суму процентів було необгрунтовано виплачено ПАТ «Банк національний кредит» відповідачеві за його заявою про дострокове розірвання депозитного договору № DU1237/2014-1 без застосування зниженої відсоткової ставки.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28 березня 2016 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 21 липня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

Вищий господарський суд України постановою від 12 жовтня

2016 року залишив без змін постанову Київського апеляційного господарського суду від 21 липня 2016 року та рішення Господарського суду міста Києва від 28 березня 2016 року.

У заяві (з урахуванням уточнень) про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 12 жовтня 2016 року з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 1 статті 11116 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), ПАТ «Банк національний кредит» в особі уповноваженої особи Фонду на здійснення ліквідації ПАТ «Банк національний кредит», посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції частини 2, пункту 1 частини 3 статті 38 і пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23 лютого 2012 року

№ 4452-VI (далі - Закон № 4452-VI), внаслідок чого, на думку заявника, ухвалено різні за змістом судові рішення у подібних правовідносинах, просить скасувати постанову Вищого господарського суду України

від 12 жовтня 2016 року та прийняти нове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування своїх доводів ПАТ «Банк національний кредит» долучило до поданої заяви копії постанов Вищого господарського суду України від 7 грудня 2016 року у справі № 924/293/16 та від 23 листопада 2016 року у справі № 910/31/16, правовідносини в яких, на думку заявника, є подібними до правовідносин у справі, що розглядається.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені заявником доводи, Судова палата у господарських справах Верховного Суду України вважає, що заява ПАТ «Банк національний кредит» в особі уповноваженої особи Фонду на здійснення ліквідації ПАТ «Банк національний кредит»

не підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 1 статті 11116 ГПК заява про перегляд судових рішень господарських судів може бути подана, зокрема, з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило до ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

На думку заявника, неоднакове застосування судом касаційної інстанції у справі № 910/3040/16 одних і тих самих норм матеріального права підтверджується постановами Вищого господарського суду України від 7 грудня 2016 року у справі № 924/293/16 та від 23 листопада 2016 року у справі № 910/31/16, правовідносини в яких є подібними до правовідносин у справі, що розглядається.

Проте з такими доводами заявника погодитися не можна.

У справі, яка розглядається, Вищий господарський суд України, залишаючи без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій, погодився з їх висновком про те, що сторони, уклавши договір про внесення змін № 1 до депозитного договору № DU1237/2014-1, на власний розсуд виклали пункт 3.7 цього договору в новій редакції, а саме виключили положення про виплату процентів за зниженою процентною ставкою у разі його дострокового розірвання. Договір № 1 про внесення змін до депозитного договору № DU1237/2014-1 є чинним, а тому відсутні підстави для зобов'язання відповідача повернути кошти у розмірі 133 149,13 грн. Виплата банком процентів за користування депозитом із розрахунку

22 % річних є належним виконанням банком своїх зобов'язань за депозитним договором.

У справах № 924/293/16 і № 910/31/16 Вищий господарський суд України дійшов висновку, що договори про внесення змін до депозитних договорів, якими змінено умови цих договорів та передбачено незастосування банком перерахунку нарахованих відсотків за зниженою відсотковою ставкою у випадку дострокового розірвання депозитних договорів з ініціативи вкладника, є нікчемними відповідно до положень статті 38 Закону № 4452-VI, оскільки є відмовою банку від власних майнових вимог, що спричинило необґрунтовану виплату відповідачам грошових коштів, які підлягають стягненню на користь позивача.

За усталеною судовою практикою Верховного Суду України щодо застосування положень статей 11114 - 11126 ГПК заяву про перегляд судового рішення з підстави, встановленої пунктом 1 частини 1 статті

11116 ГПК, може бути подано за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права; ухвалення різних за змістом судових рішень; спірні питання виникли у подібних правовідносинах. Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб'єктного складу учасників відносин, об'єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з'ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

У справі, яка розглядається, позивачем визначено підставою позову витребування грошових коштів, які він вважає набутими відповідачем без достатньої правової підстави (статті 387, 1212 ЦК).

Водночас у справах, копії постанов у яких надано для порівняння, позивачем підставою позову визначено повернення грошових коштів, набутих відповідачем на підставі правочину, який є нікчемним відповідно до положень пункту 1 частини 3 статті 38 Закону № 4452-VI.

Справи розглянуто судами в межах заявлених позивачем вимог, зазначених і доведених ним обставин, згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до відповідних правовідносин.

Таким чином, з урахуванням принципу змагальності, згідно з яким сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами, у справі, що розглядається, та у справах, копії постанов у яких надано для порівняння, суд встановив різні за своїм характером і правовим регулюванням правовідносини та вирішив справи згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до цих правовідносин, що не свідчить про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права.

Ураховуючи викладене, обставини, на які посилається заявник в обґрунтування заяви про перегляд з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 1 статті 11116 ГПК для перегляду постанови Вищого господарського суду України від 12 жовтня 2016 року, не отримали підтвердження.

Згідно з частиною 1 статті 11126 ГПК Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, що стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися.

З огляду на викладене заява ПАТ «Банк національний кредит» в особі уповноваженої особи Фонду на здійснення ліквідації ПАТ «Банк національний кредит» про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 12 жовтня 2016 року у справі

№ 910/3040/16 задоволенню не підлягає.

Керуючись пунктом 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII, статтями 11123 , 11124 , 11126 ГПК, Судова палата у господарських справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

Відмовити у задоволенні заяви публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 12 жовтня 2016 року у справі № 910/3040/16.

Постанова є остаточною і може бути оскаржена тільки з підстави, передбаченої пунктом 4 частини 1 статті 11116 ГПК.

Головуючий І.С. Берднік

судді: А.А. Ємець

Т.Є Жайворонок