ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2017 року Справа № 902/770/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючий суддя Судді:Могил С.К. (доповідач), Палій В.В.,
Селіваненко В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "ВіЕйБі Банк" Славкіної Марини Анатоліївни на постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 20.02.2017 та рішення господарського суду Вінницької області від 28.11.2016 у справі № 902/770/16

за позовомпублічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "ВіЕйБі Банк" Славкіної Марини Анатоліївни
дофізичної особи-підприємця ОСОБА_6
треті особи:1. ОСОБА_7, 2. публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Фінансова ініціатива",
провитребування майна з чужого незаконного володіння,
за участю представників

позивача: Оснач О.П.,

відповідача: не з'явились,

третіх осіб: не з'явились,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2016 року публічне акціонерне товариство "Всеукраїнський Акціонерний Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "ВіЕйБі Банк" Славкіної Марини Анатоліївни звернулось до господарського суду Вінницької області з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 про витребування (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог) з незаконного володіння відповідача майна, перелік якого наведено у цій заяві.

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 26.09.2016 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_7.

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 15.11.2016 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Фінансова ініціатива".

Рішенням господарського суду Вінницької області від 28.11.2016, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 20.02.2017, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятими судовими рішеннями позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування заявлених вимог скаржник посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Переглянувши в касаційному порядку оскаржені судові рішення колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, між публічним акціонерним товариством "Всеукраїнський Акціонерний Банк" (суборендарем) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 (орендарем) 19.12.2011 укладено договір суборенди нежитлового приміщення, відповідно до п. 1.1 якого орендар зобов'язується передати суборендарю, а суборендар - прийняти у строкове платне користування на строк та на умовах даного договору частину вбудованого нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Келецька, 105 (приміщення № 161).

Відповідно до п. 3.2 договору після закінчення строку дії даного договору або у випадку його дострокового розірвання приміщення повертається орендарю протягом 10 робочих днів за відповідним актом прийому-передачі у стані не гіршому, ніж на момент його передачі в оренду з урахуванням нормального (природного) зносу. Суборендар готує та надає (надсилає) орендарю на адресу, зазначену в цьому договорі, підписані зі сторони суборендаря 2 примірники актів приймання-передачі приміщення. В разі, якщо протягом 7 календарних днів з моменту відправлення актів приймання-передачі орендарю останній не поверне суборендарю, на адресу вказану в цьому договорі, підписаний зі своєї сторони акт приймання-передачі приміщення, то в такому разі приміщення вважається переданим суборендарем та прийнятим орендарем.

Згідно з п. 6.1.8 договору орендар зобов'язується у разі припинення або дострокового розірвання даного договору прийняти від суборендаря приміщення за актом приймання-передачі.

За умовами п. 7.1.7 договору суборендар зобов'язаний у разі закінчення строку дії договору або при розірванні повернути протягом 10 робочих днів орендарю приміщення в задовільному стані (з врахуванням нормального зносу) на підставі акта приймання-передачі та вивезти своє майно. Днем повернення приміщення суборендарем орендарю вважається день фактичного звільнення приміщення суборендарем.

Судами обох інстанцій встановлено, що після припинення дії зазначеного договору 26.12.2014 між сторонами підписано акт приймання-передачі приміщення, за яким суборендар передав, а орендар прийняв нерухоме майно, що знаходиться за адресою:м. Вінниця, вул. Келецька, буд. 105.

Між публічним акціонерним товариством "Всеукраїнський Акціонерний Банк" (орендодавцем) та публічним акціонерним товариством "КБ "Фінансова ініціатива" (орендарем) 27.12.2014 укладено договір оренди матеріальних цінностей № б/н, відповідно до п. 1.1 якого орендодавець передає в строкове платне користування, а саме - в оренду, майно згідно з переліком, що міститься в додатку № 1 до даного договору, що є його невід'ємною частиною, а орендар зобов'язується прийняти від позивача матеріальні цінності в порядку і розмірі, визначених цим договором.

Так між публічним акціонерним товариством "Всеукраїнський Акціонерний Банк" та публічним акціонерним товариством "КБ "Фінансова ініціатива" 27.12.2014 підписано акт приймання-передачі матеріальних цінностей в оренду по договору оренди матеріальних цінностей № б/н від 27.12.2014.

В подальшому 20.02.2015 між сторонами укладено додатковий договір № 1, в якому, зокрема, внесено зміни в додаток № 1 до договору оренди матеріальних цінностей, а саме викладено його в іншій редакції зі зміною переліку майна, та підписано акт приймання-передачі матеріальних цінностей в оренду ще на 10 позицій.

Посилаючись на те, що спірне майно було передане в оренду публічного акціонерного товариства "КБ "Фінансова ініціатива" та не повернуто позивачу, а перейшло в користування фізичної особи-підприємця ОСОБА_6, яка створює перешкоди представникам позивача для демонтажу та вивозу майна банку, останній звернувся з даним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову місцевий господарський суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що акт приймання-передачі приміщення 26.12.2014, відповідно до якого позивач звільнив нежитлове приміщення за адресою: м. Вінниця, вул. Келецька, буд. 105, не містить інформації про залишення будь-якого майна банку в приміщенні, що було ним орендоване. Крім цього, за актом приймання-передачі матеріальних цінностей від 10.08.2015 третя особа-2 повернула все орендоване майно позивачу, а в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази передачі спірного майна відповідачеві після отримання його позивачем 10.08.2015 від публічного акціонерного товариства "КБ "Фінансова ініціатива". Крім того, позивачем взагалі не надано доказів в порядку ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України про знаходження його майна саме у володінні відповідача.

Колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками місцевого та апеляційного господарських судів, з огляду на таке.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства..

Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Частиною 1 ст. 321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (віндикаційний позов).

У спорах про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути власник майна, який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема на підставі цивільно-правових договорів, в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, встановлених законом.

Відповідачем у справах цієї категорії є особа, яка на момент подання позову фактично володіє майном без підстав, передбачених законом, адміністративним актом чи договором. Разом з тим, позов про витребування майна від особи, у незаконному володінні якої це майно перебувало, але в якої його на момент розгляду справи в суді немає, не підлягає задоволенню, що не виключає можливості стягнення з цієї особи відшкодування завданих збитків, якщо про це заявлено вимогу.

Таким чином до предмету доказування у даній справі входить наявність права власності позивача на спірне майно та факт володіння відповідачем зазначеним майном без підстав, передбачених законом, адміністративним актом чи договором на момент подання позову.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Судами обох інстанцій встановлено, що акт приймання-передачі приміщення 26.12.2014, відповідно до якого позивач звільнив нежитлове приміщення за адресою: м. Вінниця, вул. Келецька, буд. 105, не містить інформації про залишення будь-якого майна банку в приміщенні, що було ним орендоване.

Після підписання зазначеного акта позивачем було передано третій особі-2 (на підставі договору оренди матеріальних цінностей № б/н від 27.12.2014, акта приймання-передачі матеріальних цінностей від 27.12.2014, додаткового договору № 1 від 20.02.2015, акта приймання-передачі матеріальних цінностей в оренду від 20.02.2015) в оренду серед іншого, і спірне майно, яке позивач просить повернути від відповідача.

Доводи скаржника про те, що спірне майно було передане в оренду третій особі-2 та не повернуто позивачу, а перейшло в користування відповідача, відхилені судами обох інстанцій з огляду на те, що відповідно до акта приймання-передачі матеріальних цінностей від 10.08.2015 третя особа-2 повернула все орендоване майно позивачу. При цьому будь-якої інформації про те, що частина майна перелічена у акті, передана на зберігання чи тимчасово знаходиться у володінні третіх осіб вказаний акт не містить.

За висновками місцевого та апеляційного господарських судів наведений акт приймання-передачі є доказом того, що позивачем 10.08.2015 майно, передане за договором оренди від 27.12.2014, укладеного між позивачем та третьою особою-2, було прийнято у фактичне володіння.

При цьому в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази передачі спірного майна відповідачу, після отримання його позивачем 10.08.2015 від третьої особи-2.

Враховуючи встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи та беручи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів погоджується з висновками місцевого та апеляційного господарських судів, що позивачем не доведено факту знаходження майна, що належить йому, саме у володінні відповідача.

При цьому колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками апеляційного господарського суду, що з чужого незаконного володіння із застосуванням ст. 387 Цивільного кодексу України може бути витребувана лише індивідуально визначена річ.

Якщо річ, перебуваючи в чужому володінні, видозмінилась, була перероблена чи знищена, застосовуються зобов'язально-правові способи захисту права власності відповідно до положень гл. 83 Цивільного кодексу України. Такі ж способи захисту застосовуються і до речей, визначених родовими ознаками.

Як встановлено апеляційним господарським судом, перелічене в акті від 10.08.2015 майно наділене лише родовими ознаками, воно не є конкретно визначеним та не містить індивідуальних ознак, що унеможливлює ототожнення переліченого майна в акті з майном, що вказане в заяві про уточнення позовних вимог, у зв'язку з чим перелік майна, наділеного лише родовими ознаками, не може бути належним доказом при розгляді віндикаційного позову.

Таким чином, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій інстанції, що позивачем не доведено належними засобами доказування обґрунтованості своїх позовних вимог та наявності у відповідача спірного майна, яке позивач просить повернути, та як наслідок - про відмову в позові, у зв'язку з чим не вбачає підстав для скасування оскаржуваних рішень у даній справі, оскільки в межах касаційного провадження скаржником не доведено порушення або неправильного застосування судами норм матеріального та процесуального права, а викладені у касаційній скарзі доводи не спростовують висновків місцевого та апеляційного господарських судів.

Керуючись ст.ст. 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу залишити без задоволення, постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 20.02.2017 - без змін.

Головуючий суддя Могил С.К.

Судді: Палій В.В.
Селіваненко В.П.