РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

"11" жовтня 2017 р. Справа № 906/447/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Огороднік К.М.

суддя Мамченко Ю.А. ,

суддя Тимошенко О.М.

при секретарі судового засідання Вавринчук А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Селянського фермерського господарства "Аграрник" на рішення господарського суду Житомирської області від 24.07.2017 року у справі № 906/447/17 (суддя Сікорська Н.А.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Шакур"

до Селянського фермерського господарства "Аграрник"

про стягнення 464181,78 грн.

за участю представників:

позивача - ОСОБА_1, за довіреністю, ОСОБА_2, за довіреністю,

відповідача - ОСОБА_3 - керівник, ОСОБА_4, за довіреністю,

В судовому засіданні від 11.10.2017 року оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

ВСТАНОВИВ:

ТзОВ "Шакур" звернулось з позовом до господарського суду Житомирської області про стягнення з Селянського фермерського господарства "Аграрник" 464181,78 грн., з яких 193039,80 грн. - основний борг; 54771,76 грн. - відсотки за товарним кредитом; 79712,96 грн. - пеня; 52282,62 грн. - 21% річних; 33726,68 грн. - інфляційні нарахування; 50647,96 грн. - штраф.

Рішенням господарського суду Житомирської області від 24.07.2017 року вказаний позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача - 193039,80 грн. основного боргу; - 53453,31 грн. відсотків за товарним кредитом; - 37593,36 грн. пені; - 19303,98 грн. штрафу; - 51023,63 грн. 21 % річних; - 33726,68 грн. інфляційних - 6675,58 грн. судового збору. В решті позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив вказане рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволені позову.

В судовому засіданні представники відповідача підтримали вимоги апеляційної скарги та просили суд останню задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати.

Представники позивача вимоги апеляційної скарги заперечили з підстав, зазначених у поданому до суду апеляційної інстанції письмовому відзиві. Оскаржуване рішення просили залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Разом з тим, 09.10.2017 року відповідачем подано до суду клопотання про витребування у позивача документів згідно із переліком зазначених у клопотанні та про призначення почеркознавчої експертизи по справі.

Згідно ч. 1 ст. 41 ГПК України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

В силу п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 4 від 23.03.2012 року, якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи.

У поданому клопотанні скаржник просив суд призначити судову експертизу для встановлення факту підписання керівником Селянського фермерського господарства "Аграрник" ОСОБА_3 договору поставки № 1603-1/МД та додаткових угод до нього.

Однак, колегія суддів вважає задоволення вказаного клопотання недоцільним, оскільки, недійсність додаткової угоди не являється предметом дослідження у даній справі і матеріали справи не містять взаємносуперечливих доказів, оцінку яких необхідно здійснювати шляхом призначення експертизи.

Зважаючи на це, колегія суддів дійшла висновку про залишення вказаного клопотання без задоволення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам та повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 ГПК України, апеляційний суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 16.03.2016 року між позивачем (постачальник) та відповідачем (покупець) укладено договір поставки № 1603-1/МД, згідно п. 1.1. якого постачальник зобов'язується передати у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти та сплатити продукцію, іменовану у подальшому як товар у кількості, асортименті, по ціні та в строки відповідно до умов даного договору та додатків до нього, які є невід'ємною частиною договору та іменуються специфікаціями. Відповідно до п. 2.1 договору, кількість, асортимент та ціна товару на кожну окрему партію зазначається у кожному рахунку-фактурі до даного договору та у видаткових накладних. Рахунок-фактура, як підстава для оплати, надається покупцю. Видаткова накладна складається у письмовій формі, підписується уповноваженими представниками сторін, скріплюється печатками сторін і є невід'ємною частиною даного договору. Згідно п. 8.2 договору сторони встановили, що у випадку порушення покупцем термінів оплати, він оплачує постачальнику штрафну неустойку у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми заборгованості, включаючи суму відсотків по товарному кредиту, за кожний день прострочення оплати, за весь період нарахування пені.

Судами встановлено, що 21.03.2016 року сторонами укладено додаткову угоду № 1 до договору поставки № 1603-1/МД від 16.03.2016 року, згідно п. 1 якої її умови застосовуються до відносин між сторонами в межах договору поставки, починаючи з 21.03.2016 року (включно). Вказаною угодою сторони внесли зміни до окремих пунктів договору поставки від 16.03.2016 року № 1603-1/МД.

24.03.2016 року сторонами підписано специфікацію на товар (додаток № 1), згідно якої загальна вартість товару, що поставляється за даною специфікацією складає 300339,79 грн.

06.06.2016 року сторонами підписано специфікацію до договору (додаток № 2), згідно якої загальна вартість товару, що поставляється за даною специфікацією складає 33400,00 грн.

Із матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору поставки позивачем було виставлено відповідачу рахунки на оплату товару № КИСфШ-0210 від 24.03.2016 року на суму 100503,79 грн., № КИСфШ-0221 від 28.03.2016 року на суму 59976 грн., № КИСфШ-0233 від 28.03.2016 року на суму 66360 грн., № КИСфШ-0249 від 30.03.2016 року на суму 73500 грн., № КИС фШ-0159 від 16.03.2016 року на суму 80500 грн., № КИСфШ-0439 від 06.06.2016 року на суму 4200 грн., № КИСфШ-0423 від 09.06.2016 року на суму 29200 грн. Загальна сума товару 414239,79 грн. Разом з тим, в кожному рахунку позивачем було вказано конкретні дати, до яких вказані рахунки дійсні для оплати.

На підставі видаткової накладної № 240316/007 від 24.03.2016 року позивачем поставлено відповідачу товар на загальну суму 100503,80 грн.; на підставі видаткової накладної № 280316/002 від 28.03.2016 року на загальну суму 59976 грн.; на підставі видаткової накладної № 280316/014 від 28.03.2016 року на загальну суму 66360 грн.; на підставі видаткової накладної № 300316/003 від 30.03.2016 року на загальну 73500 грн.; на підставі видаткової накладної № 060616/004 від 06.06.2016 року на загальну суму 4200 грн.; на підставі видаткової накладної № 130616/005 від 13.06.2016 року на загальну суму 29200 грн., разом поставлено товару на суму 333739,80 грн.

Однак, відповідачем було порушено строки оплати товару та здійснено його оплату не в повному обсязі, а саме: - 16.03.2016 року в сумі 80500 грн., що підтверджується банківською випискою від 16.03.2016 року. Призначення платежу "за насіння льону згідно рахунку № КИСфШ - 0159; - 24.10.2016 року в сумі 33400 грн., що підтверджується банківською випискою від 24.0.2016 року, призначення платежу "За насіння льону згідно рахунку № КИСфШ-0423,0439 від 06.06.2016 року. 09.11.2016 року кошти в сумі 50000 грн. були перераховані відповідачем як кредиторська заборгованість по іншому договору № 1-ФД від 30.05.2016 року, про що свідчить банківська виписка по рахунку N 5000 та, які були в частині 26800 грн. зараховані позивачем відповідачу, як оплата заборгованості по договору № 1603-1/МД, про що свідчить лист-заява позивача № 0911/ІТІ-01 від 09.11.2016 року. Загальна сума оплаченого відповідачем товару 140700 грн.

Зважаючи на викладене, у відповідача виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 193039, 80 грн., на підтвердження якої позивачем було додано до матеріалів справи копії податкових декларацій з податку на додану вартість за періоди, в яких проводились бухгалтерські операції.

Враховуючи зазначені обставини, ТзОВ "Шакур" звернулось до суду з позовом про стягнення з Селянського фермерського господарства "Аграрник" суми боргу 193039,80 грн. Разом з тим, позивачем було заявлено вимоги про стягнення з відповідача 54771,76 грн. відсотків за товарним кредитом; 79712,96 грн. пені; 52282,62 грн. 21% річних; 33726,68 грн. інфляційних нарахувань та 50647,96 грн. штрафу.

За результатами розгляду судом першої інстанції вказаних вимог, останній у рішенні від 24.07.2017 року дійшов висновку про їх часткове задоволення.

Рівненський апеляційний господарський суд, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність висновків суду першої інстанції дослідивши матеріали справи, зробив висновок про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. При цьому, апеляційний суд керувався такими мотивами.

Як встановлено судами обох інстанцій, підтверджується матеріалами справи та зазначено вище, сторонами справи укладено договір поставки № 1603-1/МД від 16.03.2016 року та додаткові угоди до нього.

В силу ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

У специфікаціях від 24.03.2016 та від 06.06.2016 року сторонами було визначено, що оплата товару здійснюється протягом 10 календарних днів з моменту поставки, проте, в обґрунтування позову позивач вказав, що відповідачем повинен був бути оплачений товар в терміни , що вказані в рахунках-фактурах, які виставлялись відповідачу для оплати.

Як підставно вказано судом першої інстанції, таке твердження позивача є помилковим, оскільки, строк проведення розрахунків сторони визначили саме специфікаціями, а в рахунках - фактурах позивач зазначав лише строк, до якого рахунок є дійсним для оплати. Разом з тим, рахунок-фактура за своїм призначенням не відповідає ознакам первинного документа, а носить лише інформаційний характер. Тобто форма рахунку-фактури не містить можливості визначення змісту правочину та не визначає вид договірних зобов'язань.

Відтак, як обґрунтовано встановлено судом першої інстанції, у відповідача існує прострочена заборгованість перед позивачем за отриманий товар в сумі 193039,80 грн., з яких: 73500,00 грн. - за видатковою накладною № 300316/003 від 30.03.2016 року, яка є простроченою з 10.04.2016 року; 119539,80 грн. за видатковими накладними № 280316/002 та № 280316/014 від 28.03.2016 року, які є простроченими з 09.11.2016 року.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції про підставність задоволення вимоги позивача в частині стягнення основного боргу в сумі193039,80 грн.

Згідно ч.ч. 1, 5 ст. 694 ЦК України договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу. Якщо покупець прострочив оплату товару, на прострочену суму нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати.

В силу ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Як зазначено вище, позивачем при зверненні з позовом до суду також було заявлено вимогу про стягнення з відповідача 54771,76 грн. 22 % відсотків за товарний кредит.

Згідно п. 8.2. укладеного сторонами договору поставки в разі прострочення покупцем оплати товару в строки, зазначені у п. 5.1. цього договору, покупець сплачує постачальнику усю суму поставленого товару, та 22% (двадцять два) проценти річних товарного кредиту від простроченої суми від дня, коли товар мав бути оплачений до дня його фактичної оплати.

Оскільки поданий до суду розрахунок позивача є невірним, судом першої інстанції було здійснено власний розрахунок 22% процентів річних товарного кредиту, виходячи із встановлених останнім обставин щодо виникнення у відповідача прострочення в оплаті товару та суми такого прострочення, за результатами якого суд першої інстанції дійшов висновку про підставність задоволення вказаної вимоги на суму 53453,31 грн. та відмову в задоволенні вказаної вимоги частині стягнення 1318,45 грн.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції, здійснивши перевірку правильності перерахунку та задоволення господарським судом Житомирської області заявленої позивачем суми відсотків за товарний кредит, дійшла висновку про законність та обгрунтованність висновків суду першої інстанції у вказаній частині.

Як зазначено вище, ТзОВ "Шакур" також було заявлено вимогу про стягнення з відповідача 79412, 96 грн. пені та 50647, 96 грн. штрафу.

Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Пунктом 8.3 договору поставки сторони встановили, що в разі прострочення покупцем оплати товару в строки, зазначені у п. 5.1 цього договору, покупець додатково сплачує на користь постачальника, зокрема, пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від неоплаченої покупцем суми товару, а згідно п. 8.4 договору нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання грошових зобов'язань здійснюється без застосування вимог ч.6 ст. 232 ГК України, тобто не припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Судом першої інстанції також було здійснено власний розрахунок заявлених позивачем сум, оскільки поданий до суду розрахунок останнім не вірний та заявлений за періоди та на суму простроченої заборгованості, які використані при розрахунку 22% процентів річних за товарним кредитом.

За результатами здійснення власного розрахунку заявленої суми пені, суд першої інстанції дійшов висновку про підставність задоволення вказаної вимоги на суму 75186,71 грн. та відмову в задоволенні вказаної вимоги на суму 4226,25 грн.

Перевіривши правомірність задоволення судом першої інстанції вказаної вимоги, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції здійснив власний перерахунок у відповідності до вимог чинного законодавства.

Разом з тим, судом першої інстанції здійснено власний перерахунок заявленої позивачем суми штрафу, оскільки штраф в розмірі 20% нараховано позивачем від найбільшої суми заборгованості за отриманий товар, а саме 253239,80 грн., яка мала місце, за розрахунком позивача, у період з 13.06.2016 року по 23.10.2016 року.

Однак, станом на момент звернення позивача до суду з позовом сума неоплаченого відповідачем товару становила 193039, 80 грн., відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що саме на вказану суму слід нараховувати штраф.

За результатами здійснення власного перерахунку, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про задоволення заявленої вимоги в частині 38607,96 грн. та відмови в частині12040,00 грн.

Як вбачається з оскаржуваного рішення, судом першої інстанції за результатом розгляду справи зменшено на 50 % суми пені та штрафу до 37593,36 грн. пені та 38607,96 грн. штрафу.

Згідно ч. 1 ст. 233 ГК України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції повністю погоджується з таким висновком суду, враховуючи баланс інтересів сторін, адекватність обсягу і міри відповідальності відповідача за допущене прострочення грошового зобов'язання, відсутність тяжких наслідків для позивача порушенням відповідачем зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки таким наслідкам.

Позивачем також при зверненні з позовом до суду було заявлено вимогу про стягнення з відповідача 52282,62 грн. 21 % річних та 33726,68 грн. інфляційних.

В силу ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Разом з тим, пунктом 8.3 договору сторони передбачили, що в разі прострочення покупцем оплати товару у встановлені строки, покупець додатково сплачує на користь постачальника відповідно до ст. 625 ЦК України суму неоплаченого покупцем товару, що поставлений, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 21 % річних від вказаної суми, як окремий вид відповідальності.

Аналогічно з попередніми заявленими вимогами, позивачем здійснено невірний розрахунок і сум річних та інфляційних, в зв'язку з чим судом здійснено власний перерахунок 21% річних та інфляційних.

За результатами власного перерахунку суд дійшов висновку про підставність задоволення вимоги про стягнення 21% річних в частині 51023,63 грн. та відмову в задоволенні в частині 1258,99 грн.

За результатами власного перерахунку заявленої позивачем суми інфляційних, суд першої інстанції дійшов висновку про підставність задоволення вказаної вимоги 33726,68 грн.

Колегія суддів, здійснивши перевірку законності задоволення судом першої інстанції зазначених вимог у вказаних частинах, дійшла висновку про відповідність їх нормам чинного законодавства.

В обґрунтування своїх доводів та заперечень, відповідач по справі стверджує про неотримання останнім товару по видатковим накладним № 240316/007 від 24.03.2016 року на суму 100503,80 грн.; № 280316/002 від 28.03.2016 року на суму 59976 грн. та № 280316/014 від 28.03.2016 року на суму 66360 грн.

Згідно ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Видаткові накладні, додані до матеріалів справи підписані відповідачем та скріплені його печаткою. В свою чергу відповідач належними та допустимими доказами не спростував факт неотримання від позивача товару за спірними документами ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи викладене, факт поставки позивачем товару у кількості та вартості, зазначеній у видаткових накладних, на яких позивач грунтує свої вимоги, підтверджений належними та допустимими доказами.

Разом з тим, як вбачається з наявної в матеріалах справи відповіді Бердичівської ОДПІ ГУ ДФС у Житомирській області податкові накладні № 212 від 28.03.2016 року на суму 66360 грн. в.т.ч. ПДВ 11060 грн. , № 211 від 28.03.2016 року на суму 59976 грн. в.т.ч. ПДВ 9996 грн., № 187 від 24.03.2016 року на суму 100503,80 грн. в.т.ч. ПДВ 16750,60 грн. зареєстровані в ЄРПН (а.с. 96), що вказує на факт здійснення господарської операції.

Разом з тим, в обгрунтування апеляційної скарги відповідач стверджує про ймовірність подання позивачем нелегальної (підробленої) додаткової угоди № 1 до договору поставки № 1603-1/МД, однак, такі твердження скаржника не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки, станом на момент розгляду справи судом першої інстанції договір поставки № 1603-1/МД від 16.03.2016 року та додаткова угода № 1 до нього є чинними та визнаними в судовому порядку недійсними не були.

Господарський суд відповідно до приписів ст.43 ГПК України оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Наведена норма зобов'язує суд у кожному конкретному випадку оцінювати наявні докази в їх сукупності, з урахуванням повноти встановлення всіх обставин справи, які необхідні для правильного вирішення спору, на основі вичерпних та достеменно підтверджених висновків, визначитись чи потребуються спеціальні знання для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору.

Пунктом 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.2012 року "Про судове рішення" наголошено, що рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

У відповідності до ст.32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Згідно вимог ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

За змістом ст.36 ГПК України, письмовими доказами є документи i матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору; письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. Таким чином, апеляційні вимоги відповідача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, а підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105 ГПК України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Селянського фермерського господарства "Аграрник" залишити без задоволення, а рішення господарського суду Житомирської області від 24.07.2017 року у справі № 906/447/17- без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Огороднік К.М.

Суддя Мамченко Ю.А.

Суддя Тимошенко О.М.