ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

04.10.2017р. Справа №905/1820/17

за позовом Селянського (фермерського) господарства «Оберіг», Бахмутський район,

с.Верхньокамянське

до відповідача ОСОБА_1 професійного ліцею, м.Сіверськ

про стягнення заборгованості в сумі 418840 грн. 00 коп.

Суддя Левшина Г.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_2-по дов.

від відповідача: не зявився

В засіданні суду брали участь:

Згідно із ст.77 ГПК України в засіданні суду

оголошувалась перерва з 12.09. по 26.09.2017р.

СУТЬ СПРАВИ:

Селянське (фермерське) господарство «Оберіг», Бахмутський район, с.Верхньокамянське, позивач, звернувся до господарського суду Донецької області з позовною заявою до відповідача, ОСОБА_1 професійного ліцею, м.Сіверськ, про стягнення прямих витрат в сумі 418840,00 грн.

В обгрунтування своїх вимог позивач посилається на невиконання відповідачем своїх зобовязань з відшкодування прямих матеріальних витрат за договором спільної діяльності від 04.04.2016р.

Відповідач у відзиві на позов від 16.08.2017р. №260 позовні вимоги не визнав.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, господарський суд встановив:

04.04.2016р. між сторонами був підписаний договір спільної діяльності з обробки земель навчального господарства та вирощування сільськогосподарської продукції.

Відповідно до п.1.1 договору з метою надання допомоги в забезпеченні необхідних умов для проведення виробничого навчання та проходження виробничої практики учнями ліцею в умовах виробництва з провадження прогресивних агротехнологій у сільському господарстві, оволодіння практичними навичками роботи на сучасній техніці вітчизняного й зарубіжного виробництва, а також у звязку з недостатнім фінансовим забезпеченням матеріально-технічної бази навчального господарства ліцею, з метою раціонального використання землі, керуючись вимогами земельного та екологічного законодавства, сторони дійшли угоди про спільну діяльність щодо обробки земель й вирощування сільськогосподарської продукції шляхом обєднання наявних ресурсів на земельній ділянці площею 195,3543 га, які розташовані: 163,4016 га на території Роздолівської сільської ради; 28,1975 га на території ОСОБА_1 міської ради, 3,7552 га на території ОСОБА_1 сільської ради, рілля навчального полігону, які належать ліцею на праві постійного користування земельною ділянкою.

Згідно п.2.2 договору позивач зобовязаний брати на себе видатки на придбання паливо-мастильних матеріалів, посівного матеріалу, гербіцидів, пестицидів, мінеральних добрив.

Як вказує позивач у позові, згідно договору від 04.04.2016р. ним було проведено польові роботи на земельних ділянках загальною площею 195,3543 га, які належать відповідачу на праві постійного користування, а саме: обробка зяби під врожай 2017р. площею 167,1568 (167,2) га у листопаді-грудні 2016р.; посів озимої пшениці врожаю 2017р. площею 28,1975 (28,2) га у жовтні 2016р.

При проведенні вищевказаних робіт позивачем понесені витрати у розмірі 418840,00 грн., що підтверджується калькуляціями прямих матеріальних витрат станом на 26.12.2016р.

Відповідно до п.5.2 договору від 04.04.2016р. в першу чергу за рахунок реалізації готової продукції, отриманої в результаті спільної діяльності в повному обсязі відшкодовуються прямі матеріальні витрати позивача, які були понесені в результаті такої діяльності.

Внаслідок відмови відповідача відшкодувати понесені позивачем витрати, останній звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача прямих витрат в сумі 418840,00 грн.

Відповідач позов не визнав, про що зазначено у відзиві від 16.08.2017р. №260.

Виходячи з принципу повного, всебічного та обєктивного розгляду всіх обставин справи, суд вважає позовні вимоги неправомірними, такими, що підлягають залишенню без задоволення, враховуючи наступне:

Відповідно до ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Тобто законодавство пов'язує право звернення за судовим захистом з суб'єктивною думкою юридичної особи щодо порушення чи оспорювання її інтересів; об'єктивна наявність чи відсутність таких порушень встановлюється під час розгляду справи.

Згідно із ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За приписом ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтями 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України встановлені способи захисту цивільних прав та інтересів. Зокрема, права та законні інтереси захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Відповідно до ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Аналогічний припис містить ч.2 ст.20 Господарського кодексу України про те, що права суб'єктів господарювання захищаються, зокрема, іншими способами, передбаченими законом.

Таким чином, законодавець визначив, що цивільне право або охоронюваний законом інтерес можуть бути захищені судом не будь-яким способом, а тільки тим, що передбачений договором чи законом.

Як вказувалось вище, підставою для заявлення позовних вимог у цій справі позивачем вказано порушення відповідачем умов договору від 04.04.2016р. спільної діяльності з обробки земель навчального господарства та вирощування сільськогосподарської продукції.

Згідно із ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України саме договір є однією з підстав виникнення зобов'язання, тобто, правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст.1130 Цивільного кодексу України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

Договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності (ст.1131 Цивільного кодексу України).

Як встановлено, в п.2.1 договору від 04.04.2016р. сторонами було узгоджено права та обовязки сторін спільної діяльності. Зокрема, відповідач зобовязаний надати земельні ділянки загальною площею 195,3543 га, розташовані на території Роздолівської сільської ради та ОСОБА_1 міської ради, які належать ліцею на праві постійного користування згідно державних актів; забезпечити доступ техніки й матеріальних ресурсів відповідача до робочих місць; направляти учнів для забезпечення організації навчального процесу та набуття практичних навичок; розробити та погодити з відповідачем графіки проведення виробничого навчання учнів.

Таким чином, умовами договору від 04.04.2016р., який є підставою для заявлених позовних вимог, не встановлено обовязку відповідача відшкодовувати позивачу його матеріальні витрати.

В розділі 4 договору від 04.04.2016р. сторонами було встановлено порядок ведення спільних справ. Так, всі рішення відносно спільної діяльності приймаються на зборах представників сторін. Керівництво юридичними операціями, ведення спільних справ, податкового, бухгалтерського обліку здійснюється на рівних правах сторонами. Сторони мають право контролювати бухгалтерську та іншу документацію сторін у рамках спільної діяльності. Внески у спільний навчально-виробничий процес та виробництво сільськогосподарської продукції приймаються у пайовому вираженні та визначаються згідно балансу, який може коректуватися додатковими угодами до даного договору.

Згідно п.5.1 договору розрахунки між учасниками проводяться в натуральній формі.

В п.5.2 сторонами закріплено наступний порядок розподілу прибутку за результатами діяльності: в першу чергу за рахунок реалізації готової продукції отриманої в результаті спільної діяльності відшкодовуються в повному обсязі прямі матеріальні витрати позивача, які були понесені в результаті такої діяльності; залишок готової продукції розподіляється порівну між учасниками, тобто, 50% готової продукції вважається власністю відповідача, а останні 50% готової продукції вважаються власністю позивача.

Тобто, за умовами договору від 04.04.2016р. відшкодування витрат позивача проводиться саме шляхом набуття позивачем коштів після реалізації сторонами готової продукції, яка була отримана в результаті спільної діяльності, проте, в жодному разі не за рахунок стягнення таких коштів з відповідача.

За таких обставин, враховуючи висновки суду про відсутність у відповідача відповідного обовязку сплачувати позивачу грошові кошти за договором про спільну діяльність від 04.04.2016р., відсутнім є й відповідне право позивача вимагати від відповідача сплати таких коштів.

Крім цього, як вказувалось вище, згідно п.4.4 договору від 04.04.2016р. внески у спільний навчально-виробничий процес та виробництво сільськогосподарської продукції приймаються у пайовому вираженні та визначаються згідно балансу, який може коректуватися додатковими угодами до даного договору.

За висновками суду, витрати, які несе позивач за договором є фактично його внеском у спільну діяльність.

В підтвердження вказаних витрат позивачем додано до матеріалів справи протоколи зборів учасників №2 від 30.09.2016р., №3 від 28.10.2016р., згідно яких сторонами затверджено види проведення польових робіт на земельних ділянках загальною площею 28,1975 га, площею 167,1568 га під урожай 2017р., калькуляції прямих матеріальних витрат станом на 26.12.2016р.

Проте, відповідного балансу спільної діяльності за договором від 04.04.2016р., додаткових угод до договору до матеріалів справи не додано.

Одночасно, інші надані позивачем до справи документи (як-то, акти про витрати насіння, акти про використання добрив та засобів хімічного захисту рослин, видаткові накладні тощо) не можуть бути прийняті судом в якості належних доказів понесення матеріальних витрат позивачем, враховуючи, що зі змісту даних документів неможливо встановити факт придбання позивачем матеріалів, проведення робіт саме на виконання договору спільної діяльності від 04.04.2016р. Крім того, за змістом цих документів взагалі не збігається заявлений позивачем до стягнення розмір матеріальних витрат з сумами, зазначеними у документах.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, позовні вимоги про стягнення з відповідача прямих витрат в сумі 418840,00 грн. підлягають залишенню без задоволення.

Судовий збір підлягає віднесенню на позивача повністю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4-3, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

Відмовити повністю в задоволенні позовних вимог Селянського (фермерського) господарства «Оберіг», Бахмутський район, с.Верхньокамянське до ОСОБА_1 професійного ліцею, м.Сіверськ про стягнення прямих витрат в сумі 418840,00 грн.

В судовому засіданні 04.10.2017р. оголошено повний текст рішення.

Суддя Г.В. Левшина