ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.09.2017р. Справа № 917/1163/17

за позовом Фізичної особи-підприємеця ОСОБА_1, АДРЕСА_1; пошт. адреса: АДРЕСА_2

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Нова Пошта", вул. Європейська(Фрунзе), 57, м.Полтава, 36039

про стягнення 4 973,00 грн.

Суддя Киричук О.А.

Представники:

від позивача: ОСОБА_2, договір № 13/07 від 13.07.2017р.

від відповідача: Лісіченко О.В., дов. від 03.01.2017р.

Розглядається позов про стягнення з відповідача згідно договору про надання послуг з організації перевезення відправлень № 121906 від 09.08.2016р. 4 973,00 грн. вартості втраченого товару.

18.08.2017р. позивач через канцелярію суду надав заяву про залучення додаткових доказів до матеріалів справи (вх. № 10248 від 18.08.2017р.).

28.08.2017р. від відповідача через канцелярію суду надійшов відзив, в якому він проти позову заперечує (вх. № 10515).

Представник позивача в судовому засіданні 28.09.2017р. наполягав на задоволенні позовних вимог за обґрунтуванням наведеним у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні 28.09.2017р. проти позову заперечив за обґрунтуванням наведеним у відзиві.

Обставин, які б перешкоджали розглянути спір у даному судовому засіданні, судом не виявлено, суд надавав можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, тому суд приймає рішення по суті позовних вимог в даному судовому засіданні.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

В судовому засіданні оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд встановив:

09 серпня 2016 року між ФОГТ ОСОБА_1 (далі-Позивач) та ТОВ «Нова Пошта» (далі - Відповідач) було укладено Договір № 121906 про надання послуг з організації перевезень відправлень (далі-Договір).

Згідно із п. 2.1. експедитор зобов'язується за плату та за рахунок замовника організувати перевезення відправлень та надання комплексу інших послуг, пов'язаних із організацією перевезення відправлення (надалі - послуги), а замовник зобов'язується їх прийняти й оплатити на умовах, визначених договором.

Відповідно до п. 2.2 договору експедитор надає замовнику послуги на умовах цього договору та згідно з умовами, затвердженими експедитором.

Пунктом 5.1 договору визначено, що загальна ціна цього договору складається із вартості послуг, наданих експедитором протягом дії договору. Оплата вартості наданих експедитором послуг відбувається за чинними тарифами експедитора шляхом перерахування замовником на поточний рахунок експедитора коштів у розмірі 100% вартості наданих послуг упродовж 2 (двох банківських днів) після виконання замовлення на підставі актів наданих послуг експедитора та рахунку фактури.

У разі повної втрати або пошкодження відправлення з вини експедитора експедитор повертає замовнику суму, що дорівнює його оголошеній вартості (але не більше від фактичної вартості відправлення) та провізну плату, сплачену замовником згідно з відповідною експрес-накладною, у разі повної компенсація за пошкодження відправлення замовник повертає експедитору відправлення, за яке було отримано компенсацію (п. 6.2.2 договору).

Згідно з п. 6.2.6 договору, якщо під час видачі відправлення сторонами буде виявлено пошкоджене відправлення або відправлення, якого не вистачає в цілій (неушкодженій) упаковці, відповідальність за будь-які пошкодження, нестачу або відсутність вмісту відправлення всередині упаковки покладається на відправника.

Відповідальність експедитора за збереження відправлення припиняється з моменту його видачі одержувачу та після підписання останнім експрес-накладної. Акт приймання передачі (у якому фіксується пошкодження відправлення, нестача), складений після передачі відправлення одержувачу, вважається недійсним (п. 6.2.8 договору).

Цей договір припиняє набирає чинності з дати його підписання сторонами та діє протягом 1 (одного) року з дати підписання, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань згідно з цим договором. У разі, якщо ні одна із сторін договору, письмово за 30 (тридцять) календарних днів до закінчення строку дії договору не повідомить іншу сторону про припинення дії договору, строк дії договору пролонгується (продовжується) на один рік на тих самих умовах (п. 8.1 договору).

Як зазначає позивач, « 30» травня 2017 року він замовив послуги з організації перевезення товару ювелірного виробу із золота (каблучка 585 проби, вага - 22,00 гр., арт - к00433, код -18747) з м. Маріуполь до м. Полтава.

У позові зазначено, що передача товару відбувалась у приміщені магазину ФОП ОСОБА_1 В присутності кур'єра «Нової Пошти» працівник магазину ОСОБА_4, що працює за трудовим договором на позивача, запакувала товар та передала його кур'єру для відправлення. Факт відправлення оформлено експрес-Накладною № 8, в якій було оголошено вартість відправлення у сумі 4 973,00 (чотири тисячі дев'ятсот сімдесят три гривні, 00 коп.) грн. При відправленні було зафіксовано номеру пакету, до якого кур'єр «Нової Пошти» запакував відправлення.

Позивач вказує, що у відділенні «Нової Пошти» м. Полтава відправлення пролежало тиждень, замовник за ним так і не прийшов. Як стало відомо йому від працівників "Нової Пошти" замовник відмовився від відправлення навіть не оглянувши його, тому відправлення було повернуто до м. Маріуполь.

В подальшому, стверджує позивач, що « 09» червня 2017 р. кур'єр «Нової Пошти» приніс відправлення до магазину у м. Маріуполь. Отримавши відправлення працівник магазину побачила, що номер пакету, у який була запакована коробка з каблучкою не співпадає з тим, який повернули. Його відкрили в присутності кур'єра «Нової) Пошти». Після відкриття пакету з'ясувалося, що коробка, у яку була запакована каблучка пошкоджена, а коли її відкрили, каблучки, яку відправляли замовнику до м. Полтави не було. Від даного вантажу працівник магазину відмовилась, про що разом із представником перевізника був складений відповідний Акт, здійснено фото фіксацію відправлення, а також заповнена претензія до ТОВ «Нова Пошта» щодо втрати товару.

Позивач робить висновок, що зміна пакету з номером «Нової Пошти» доводить факт того, що тільки співробітники ТОВ «Нова Пошта» могли вилучити каблучку з нашої коробки і перекласти порожню коробку в інший пакет з номерним знаком «Нової Пошти».

Вважаючи, що дії відповідача завдали збитків у вигляді втрати відправленого вантажу, позивач звернувся до господарського суду з позовом про стягнення з відповідача згідно договору про надання послуг з організації перевезення відправлень № 121906 від 09.08.2016р. 4 973,00 грн. вартості втраченого товару.

Відповідач, заперечуючи проти позову, вказує на те, що:

- позивач не являється стороною перевезення та відправником інтажу згідно експрес-накладної№ 8 від 30.05.2017р. ;

- Експрес-накладна № 8 від 30.05.2017р. не містить жодних записів про 1, що ОСОБА_4 діє від імені та в інтересах ФОП ОСОБА_1 на підставі рвіреності, та перевезення відбувається в межах договору № 121906 про надання юслуг з організації перевезення відправлень від 09.08.2016р.

- обставину втрати золотого ювелірного виробу - печатки недоведена, зважаючи на те, що відправлення доставлено в цілій неушкоджені упаковці без ознак відкриття чи підміни.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, на підставі договорів чи інших правочинів.

Аналогічні норми містить і ст. 67 Господарського кодексу України, якою передбачено, що відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно із ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З огляду на правову природу укладеного між сторонами договору від 09.08.2016р. № 121906, який у розумінні ст.ст.173, 174 Господарського кодексу України та ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України є належною підставою для виникнення у його сторін кореспондуючих прав і обов'язків, до спірних правовідносин потрібно застосовувати положення, якими регулюються договір перевезення вантажу.

Відповідно до ч. 1 ст. 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Статтею 920 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до ст. 924 ЦК України перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало. Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

У відповідності до частини 1 та частини 3 статті 314 Господарського кодексу України перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини. За шкоду, заподіяну при перевезенні вантажу, перевізник відповідає: у разі втрати або нестачі вантажу - в розмірі вартості вантажу, який втрачено або якого не вистачає; у разі пошкодження вантажу - в розмірі суми, на яку зменшилася його вартість; у разі втрати вантажу, зданого до перевезення з оголошенням його цінності, - у розмірі оголошеної цінності, якщо не буде доведено, що вона є нижчою від дійсної вартості вантажу.

Згідно з ст. 308 ГК України відповідальність перевізника за збереження вантажу виникає з моменту прийняття вантажу до перевезення.

Відповідно до п. 3.1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 року № 363, договори про перевезення вантажів автомобільнім транспортом укладаються між фізичними та юридичними особами, які здійснюють автомобільні перевезення вантажів на комерційній основі, та вантажовідправниками або вантажоодержувачами.

Договір про перевезення вантажів може укладатися перевізником з посередницьким підприємством, яке користується правами та несе обов'язки і відповідальність, що передбачені для вантажовідправників і вантажоодержувачів (п. 3.2 Правил).

Виходячи зі змісту наведених норм перевізник є таким учасником процесу перевезення вантажів, функціональне призначення якого полягає у наданні транспортної послуги - переміщення продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання.

Правовий статус перевізника характеризує те, що він є суб'єктом господарювання, який на виконання умов договору перевезення вантажу зобов'язується доставити ввірений йому вантажовідправником вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі - вантажоодержувачу. Перевізник є стороною договору перевезення вантажу і зазначається як такий у відповідних транспортних документах.

У відповідності до ст. 924 ЦК України перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало.

Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Разом з тим, відповідно до ст. 934 ЦК України за порушення обов'язків за договором транспортного експедирування експедитор відповідає перед клієнтом відповідно до глави 51 цього Кодексу.

Згідно з ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

За ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Пунктом 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що одним з способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно ст. 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено.

Відповідно до ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати, штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо, понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток, на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

Для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності, як відшкодування збитків, необхідно встановити наявність чотирьох елементів правопорушення, а саме: протиправна поведінка боржника, яка проявляється у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов'язання; наявність збитків; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданими збитками, що означає, що збитки мають бути наслідком саме даного порушення боржником зобов'язання, а не якихось інших обставин, зокрема дій самого кредитора або третіх осіб; вина боржника. Отже кредитор, вимагаючи відшкодування збитків, має довести три перші умови відповідальності, зокрема факт порушення боржником зобов'язання, розмір збитків, причинний зв'язок.

Статтею 1 ГПК України визначено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Як вбачається з матеріалів справи, договір про надання послуг з організації перевезень від 09.08.2016р. № 121906 укладено між ТОВ "Нова Пошта" та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1.

Згідно з ч. 1 ст. 237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Відповідно до ч. 3 ст. 237 ЦК України представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Частиною першою статті 244 ЦК України визначено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Згідно з п. 2.5 договору прийняття експедитором відправлення для надання послуг, визначених цим договором, оформлюється експрес-накладною, у якій зазначаються такі відомості: тип послуг, інформація про відправника, інформація про одержувача, інформація про кількість вантажних місць, вага відправлення, оголошена вартість відправлення, опис вмісту відправлення, платник послуг, форма розрахунку, розрахункові строки доставки відправлення, інформація про додаткові послуги/сервіси, вартість послуг експедитора.

Вказаному пункту договору кореспондує обов'язок відправника відповідно до вимог експедитора чітко та правильно заповнити експрес-накладну (заповнити всі обов'язкові поля, зазначити достовірну інформацію) на кожне окреме відправлення, засвідчити її підписом (п. 3.3.2 договору).

Відповідно до п. 16.2 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в України при перевезенні перевезеннях вантажів автомобільним транспортом право на пред'явлення перевізнику претензій мають вантажоодержувач - у випадках недостачі, зіпсуття або ушкодження вантажу і за умови подання товарно-транспортної накладної із відповідними записами в ній або акта встановленої форми, якщо такий акт складався.

Пунктом 16.4 Правил визначено, що право на пред'явлення претензій вантажовідправником або вантажоодержувачем може бути передане юридичній або фізичній особі за довіреністю.

Передача права на пред'явлення претензії засвідчується написом на товарно-транспортній накладній про його переуступку такого змісту: "Право на пред'явлення претензії передане (особа)". Напис про переуступку (довірена особа) права на пред'явлення претензії має бути засвідчений підписами керівника, головного (старшого) бухгалтера і печаткою підприємства, яке робить цей напис (пункт 16.5 Правил).

Як вбачається з матеріалів справи, згідно експрес-накладної № 8, ОСОБА_4 здійснила відправлення вантажу до відділення № 1 в м.Полтаву фізичній особі Яворській за фактичною вагою - 0,1 кг та оголошеною вартістю вантажу за визначенням відправника у розмірі 4 973,00 грн., зазначивши його опис, як сувеніри.

Позивачем на підтвердження повноважень фізичної особи ОСОБА_4 здійснювати дії з відправлення за вказаною експрес-накладною до матеріалів справи надано трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 31.01.2017р. № 74 та довіреність на вчинення дій від імені ФОП ОСОБА_1 від 01.02.2017р., якими підтверджується наявність трудових правовідносин між вказаними особами у період, в який виникли спірні правовідносини, та право фізичної особи виконувати відправлення, отримання, контролювати доставку, відправку посилок від імені та в інтересах довірителя.

Разом з тим, як встановлено судом, відправником за експрес накладною №8 визначено ОСОБА_4 без посилань на особу від імені та в інтересах якої здійснюються відповідні дії, та/або підстави такого представництва.

Як зазначає відповідач, у відповідності до вимог положень договору від 09.08.2016р. № 121906 за експрес-накладною № 8 між ТОВ "Нова-Пошта" та ФОП ОСОБА_1 не було складено ні акту наданих послуг, не рахунку-фактури, не проведено оплату у безготівковій формі.

Надана позивачем до матеріалів справ копія видаткового касового ордеру від 30.05.2017р. не є належним доказом проведення оплати ФОП ОСОБА_1 посилки за вказаною вище експрес-накладною, оскільки не містить обов'язкових реквізитів, визначених Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженим наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1994р. та Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 р. N 637 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.01.2005р. за №40/10320, а також відомостей, відповідно до яких можливо встановити його приналежність до спірних правовідносин.

Вказані обставини не спростовані з боку позивача належними та допустимими доказами, що свідчить про недоведеність останнім надання відповідачем послуг з організації перевезення відправлень за експрес-накладною № 8 в межах договору від 09.08.2016р. № 121906.

Крім того, виходячи з наведених норм законодавства, для відшкодування збитків, заподіяних при перевезенні вантажу, суду необхідно встановити на підставі поданих позивачем доказів, обставини наявності пошкодження/втрати перевізником відправлення договірної сторони, фактичну вартість втраченого вантажу або якого не вистачає, а у разі пошкодження - фактичний розмір суми, на яку зменшилася його вартість.

З матеріалів справи вбачається, що при отриманні вантажу ОСОБА_4 у присутності представника ТОВ "Нова Пошта" здійснила його огляд та виявила, що при отриманні посилки була відсутня посилка, про що був складений акт приймання-передачі від 09.07.2017р.

Відповідно до вказаного акту приймання-передачі від 09.07.2017р. зі слів ОСОБА_4 було зафіксовано, що при отриманні посилки була відсутня посилка, стан зовнішньої упаковки - ціла, стан додаткової упаковки всередині - ціла, розірвана, стан вмісту відправлення - "пустая коробка, нет печатки".

Згідно з п. 6.2.12 договору експедитор не зобов'язаний здійснювати перевірку вмісту відправлення та відповідності упаковки особливостям відправлення, вимогам чинного законодавства та державним стандартам.

Таким чином, при передачі вантажу представником ТОВ "Нова Пошта" не відкривався та вміст не перевірявся, оскільки такий обов'язок за договором не передбачений.

Крім того, відповідно до п. 4.1 договору відправник запаковує відправлення.

Пунктом 3.3.2 договору визначено, що відповідно до вимог експедитора замовник зобов'язується чітко та правильно заповнити експрес-накладну (заповнити всі обов'язкові поля, зазначити достовірну інформацію тощо) на кожне окреме відправлення, засвідчити її підписом та надати заповнену та підписану експрес-накладну експедитору. Відправник несе відповідальність за інформацію про вміст відправлення, наданого для організації перевезення відправлення, на підставі відповідної експрес-накладної.

Також, в обов'язки відправника згідно п. 3.3.3 - 3.3.6 договору входить повідомлення експедитору інформацію про вміст відправлення, наданого для організації перевезення відправлення, на підставі відповідної експрес-накладної; запакування відправлення для його збереження під час транспортування тарозвантажувально-завантажувальних робіт, а також за необхідності, скріпити фірмовою клейкою стрічкою або пломбою, щоб запобігти допуску до вмісту відправлення; завчасно замаркувати кожне вантажне місце відправлення; надати всі супровідні документи, необхідні для транспортування відправлення.

Обов'язок відправника самостійно запакувати відправлення також встановлений положеннями ч. 2 ст. 917 ЦК України, відповідно до яких відправник повинен пред'явити у встановлений строк вантаж, який підлягає перевезенню, в належній тарі та (або упаковці).

У відповідності до п. 6.2.8 договору експедитор не несе відповідальність за цілісність, збереження (схоронність) відправлення або його нестачу у випадках, якщо відправлення надається одержувачу або відправнику в цілій неушкодженій упаковці, а також у випадках, якщо виявлені пошкодження упаковки не збігаються з ушкодженням відправлення.

В даному випадку, відповідальність за наявність товару у запакованому вантажі та відповідність вмісту вантажу його опису, договором покладено саме на відправника - позивача. Позивач, не виконавши власне зобов'язання передбачене п. 3.3. договору запакувати вантаж для його збереження при транспортуванні та розвантажувально - завантажувальних роботах, а також скріпити фірмовою клейкою стрічкою або пломбою, щоб виключити доступ до вантажу, не забезпечив власну упаковку вантажу індентифікаційними знаками відмінності, чим погодився використовувати упаковку перевізника та прийняв на себе відповідальність за вантаж за умови цілісності упаковки.

Посилання позивача в позовній заяві, що при відправленні товару в експрес-накладній № 8 було зафіксовано номер пакету не підтверджено належними доказами.

Так, в доданій до позовної заяви копії експрес-накладної № 8 відсутні дані, які б свідчили про фіксування номеру пакету. Оригіналу експрес-накладної № 8 суду не надано. Будь-яких інших доказів на підтвердження обставин щодо фіксування номеру пакету позивачем не надано.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, які входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини. Тобто, є мірою, що визначає залучення до процесу в конкретній справі тільки потрібних і достатніх доказів. Під належністю доказу розуміється наявність об'єктивного зв'язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об'єктом судового пізнання.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами порушення зобов'язання з боку відповідача, в зв'язку з чим відсутні правові підстави для стягнення з відповідача вартості вантажу.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову про стягнення 4 973,00 грн.

У відповідності до ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на позивача, в зв'язку із відмовою у позові.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 04.10.2017р.

Суддя Киричук О.А.