ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" жовтня 2017 р. Справа № 921/226/17-г/5

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого - судді Кравчук Н.М.

суддів Костів Т.С.

Матущак О.І.

розглянувши апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (надалі ФОП ОСОБА_3.), б/н від 22.08.2017р. (вх. №ЛАГС 01-05/4249/17 від 07.09.2017р.)

на рішення господарського суду Тернопільської області від 03.07.2017р.

у справі № 921/226/17-г/5

за позовом: ФОП ОСОБА_3, м. Бережани, Бережанський район, Тернопільська область

до відповідача: фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 (надалі ФОП ОСОБА_4.), м. Бережани, Бережанський район, Тернопільська область

про стягнення збитків (упущеної вигоди) в розмірі 110 668,00 грн.

за участю представників учасників судового процесу:

від позивача: ОСОБА_5 - представник (довіреність б/н від 02.05.2017р.)

від відповідача: ОСОБА_4 - підприємець, Семененко Л.М. - адвокат (угода про надання правової допомоги б/н від 02.10.2017р.)

Представникам сторін роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст.ст. 20, 22, 28 ГПК України. Заяв про відвід суддів та клопотань про здійснення технічної фіксації судового процесу від сторін не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Тернопільської області від 03.07.2017р. у справі №921/226/17-г/5 (суддя Андрушків Г.З.) відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів в підтвердження наявності причинного зв'язку між протиправною поведінкою відповідачки - чинення нею перешкод в користуванні приміщенням сходової та збитками позивача у вигляді упущеної вигоди, яка визначається розміром неотриманої орендної плати за договором оренди нежитлового приміщення від 01.12.2012р. та від 07.05.2014р., укладеним між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_7, тобто не надано доказів, що неправомірні дії відповідачки стали єдиною достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток у вигляді орендної плати.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ФОП ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції не в повному обсязі з'ясовано всі обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, не враховано надані ним докази, а відтак, винесено необ'єктивне рішення, просить його скасувати, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю. Зокрема, скаржник зазначає, що через неправомірні дії відповідачки, які полягають у вчиненні перешкод щодо користування спільним майном (сходами), позивач не зміг виконати умови договору оренди нежитлового приміщення, укладеного з ФОП ОСОБА_7 В., зв'язку з чим поніс збитки (упущену вигоду), які визначаються розміром неотриманої орендної плати.

Згідно протоколу про автоматичний розподіл справ між суддями від 07.09.2017р. дану справу розподілено до розгляду судді-доповідачу Кравчук Н.М., склад колегії сформований з суддів: Кравчук Н.М. - головуючий суддя, Костів Т.С. та Матущак О.І.

Ухвалами Львівського апеляційного господарського суду від 11.09.2017р. поновлено строк на подання апеляційної скарги, прийнято її до провадження та призначено до розгляду на 03.10.2017р.

Представник скаржника в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав повністю.

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не подав, в судовому засіданні представник проти доводів скаржника заперечив в усному порядку, рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, відтак просить суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши апеляційну скаргу, матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Львівський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Відповідно до свідоцтва про право власності від 26.10.2012р. ОСОБА_3 є власником нежитлового приміщення магазину з офісними приміщеннями А-2, загальною площею - 91,3кв. м., торговою площею - 38,8 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1, відповідно до якого частка ОСОБА_3 становить 63/100 та в спільному користування знаходиться: 1-9 сходова пл. 12,5 кв.м. та 1-10 сходова по 12.5. кв.м. (а.с. 16).

01.12.2012р. між ФОП ОСОБА_3 (орендодавець) та ФОП ОСОБА_7 (орендар) було укладено договір оренди нежитлового приміщення, згідно із умовами якого орендодавець зобов'язувався надати орендарю нежитлове приміщення, що розташоване за адресою АДРЕСА_2 на другому поверсі загальною площею 37,9 кв.м., з орендною платою в розмірі 40 гривень за 1 квадратний метр, термін оренди приміщення за цим договором встановлюється 2 роки (а.с. 22-23).

Проте, як стверджує позивач, ФОП ОСОБА_4 чинила перешкоди щодо користування майном (сходовою), яке знаходиться у спільній власності з ФОП ОСОБА_3, що унеможливило у доступі до сходової клітки, яка веде на другий поверх. Дані обставини стали підставою для звернення до суду.

04.12.2013р. рішенням господарського суд Тернопільської області у справі №921/786/13-г/7, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 11.03.2014р., позов ФОП ОСОБА_3 задоволено та зобов'язано ФОП ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні ФОП ОСОБА_3 майном (сходовою), яке є у спільному користуванні та розташоване в АДРЕСА_1, шляхом звільнення приміщення сходової від будівельного сміття, демонтажу металевих жалюзі та надання ФОП ОСОБА_3 ключів від входу до сходової (а.с. 31-36, 90-95).

Відповідно до акту державного виконавця ВДВС Бережанського РУЮ від 07.05.2014р. встановлено, що при виході по місцю виконання рішення, а саме наказу господарського суду №921/786/13-г/7 від 24.03.2014р. будівельного сміття не має, металеві жалюзі демонтовані та надано ОСОБА_3 ключі від входу до сходової, рішення повністю виконано (а.с. 37-38).

07.05.2014р. між ФОП ОСОБА_3 (орендодавець) та ФОП ОСОБА_7 (орендар) було укладено договір оренди нежитлового приміщення, згідно із умовами якого орендодавець зобов'язувався надати орендарю нежитлове приміщення, що розташоване за адресою АДРЕСА_2 на другому поверсі загальною площею 37,9 кв.м., з орендною платою в розмірі 80 гривень за 1 квадратний метр, термін оренди приміщення за цим договором встановлюється 2 роки (а.с. 24-25).

Однак, позивач стверджує, що відповідач після виконання наказу господарського суду Тернопільської області, змінила замки вхідних дверей в приміщення сходової, та в подальшому знову встановила металеві жалюзі, а конструкцію сходової клітки змінила таким чином, що вона всупереч плану забудови веде виключно до дверей приміщення другого поверху відповідачки і впродовж періоду з грудня 2012 року по даний час чиняться перешкоди у користуванні його (позивача) майном, а саме: приміщенням другого поверху за адресою АДРЕСА_3, загальною площею 37,9м2 , що призвело до того, що позивач не мав можливості виконати умови договору оренди від 01.12.2012р. та від 07.05.2014р., а саме надати орендарю доступ до приміщення, внаслідок чого дію даних договорів було автоматично припинено та відповідно позивач був позбавлений можливості отримати орендну плату, а тому позивач просить в судовому порядку стягнути з відповідача упущену вигоду, яка визначається розміром неотриманої орендної плати за договором оренди нежитлового приміщення від 01.12.2012р. в сумі 25 772,00 грн. за період з 01.12.2012р. по 30.04.2014р. та за договором оренди нежитлового приміщення від 07.05.2014р. в сумі 84 896,00 грн. за період 07.05.2014р. по вересень 2016 року., а всього в загальній сумі 110 668,00 грн.

В свою чергу відповідачка проти позову заперечила, вважає його необґрунтованим. Стверджує, що у сходових приміщеннях спільного користування сходи не були влаштовані, так як між відповідачкою і позивачем не було досягнуто домовленості про спільне будівництво даних сходів відповідно до плану забудови та про розподіл витрат.

При винесенні постанови колегія суддів керувалася наступним.

Як вбачається із свідоцтва на право власності на нерухоме майно від 26.10.2012р. виданого ОСОБА_3 та технічних паспортів виданих ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - нерухоме майно за адресою АДРЕСА_3, загальною площею 37,9м2 та за адресою АДРЕСА_4 - є магазином з офісними приміщеннями (а.с. 16-21, 97-102).

Відповідно до ст. 320 ЦК України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків встановлених законом.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків.

Аналогічна норма міститься також в ст. 20 ГК України, якою визначено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом, зокрема відшкодування збитків.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (частина 2 цієї статті).

За змістом ст.ст. 224, 225 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Вирішуючи спори про стягнення заподіяних збитків, господарський суд перш за все повинен з'ясувати правові підстави покладення на винну особу зазначеної майнової відповідальності. При цьому слід відрізняти обов'язок боржника відшкодувати збитки, завдані невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання, що випливає з договору (ст. 623 ЦК України), від позадоговірної шкоди, тобто від зобов'язання, що виникає внаслідок завдання шкоди (глава 82 ЦКУкраїни). На відміну від зобов'язань, які виникають із правомірних актів, цей вид зобов'язань виникає із неправомірних актів, яким є правопорушення, тобто протиправне, винне заподіяння шкоди деліктоздатною особою. Деліктне (позадоговірне) зобов'язання виникає там, де заподіювач шкоди і потерпілий не перебували між собою у зобов'язальних відносинах або шкода виникла незалежно від існуючих між сторонами зобов'язальних правовідносин (позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 18.03.2015р. справа №5017/3760/2012).

Зазначене розмежування підстав відповідальності необхідне також і тому, що збитки, заподіяні невиконанням договірних зобов'язань, повинен відшкодувати контрагент за договором, а позадоговірну шкоду відшкодовує особа, яка її заподіяла.

Матеріалами справи встановлено, що між сторонами даного спору відсутні договірні зобов'язання.

У даному випадку має місце спір щодо заподіяння шкоди, яке не пов'язане з виконанням зобов'язання, що випливає з договору і такі правовідносини врегульовані зокрема статтею 1166 ЦК України, у якій встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоди, звільняється від відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Підставою для застосування відповідальності у вигляді відшкодування збитків є повний склад господарського правопорушення, тобто: неправомірна (протиправна) діяльність (бездіяльність) учасника господарських відносин, збитки, як результат такої діяльності, причинний зв'язок між неправомірною (протиправною) діяльністю (бездіяльністю) учасника господарських відносин та збитками, вина учасника господарських відносин.

Згідно ч. 1 ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Отже, за змістом ст. 33 ГПК України, обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Тобто, на позивача покладається обов'язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяними збитками. У свою чергу відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Законом не покладається на позивача обов'язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт завдання такої шкоди відповідачем та її розмір (постанова Верховного суду України від 03.12.2014р. у справі №6-183цс14).

При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті особою щодо їх одержання.

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов'язків. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов'язання. Аналогічна правова позиція викладена судовою палатою у господарських справах Верховного Суду України у постанові по справі № 3-188гс14 від 09.12.2014р.

Також Верховний Суд України у своїй постанові від 28.01.2015р. у справі про стягнення суми упущеної вигоди зазначив про необхідність надання оцінки діям позивача щодо вчинення заходів, спрямованих на уникнення збитків.

Позивач в підтвердження того, що відповідачкою чинились перешкоди в користуванні ним належними йому на праві власності офісними приміщеннями другого поверху нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 шляхом блокування доступу до сходової, яка перебуває у спільному з відповідачкою користуванні, посилається на рішення господарського суду Тернопільської області від 04.12.2013р. у справі №921/786/13-г/7, яким зобов'язано ФОП ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні ФОП ОСОБА_3 майном (сходовою), яке є у спільному користуванні та розташоване в АДРЕСА_1, шляхом звільнення приміщення сходової від будівельного сміття, демонтажу металевих жалюзі та надання ФОП ОСОБА_3 ключів від входу до сходової.

Таким чином, даним рішенням суду встановлено факт чинення перешкод відповідачкою в користуванні позивачем належним їм спільним майном, а саме приміщенням сходової.

Однак, зі змісту даного рішення не вбачається, що судом встановлено факт наявності в даному приміщені спільного користування (сходової) сходів (сходових маршів), які ведуть і через які можливий (за твердженням позивача) єдиний прохід до приміщень другого поверху, належних позивачу.

В матеріалах справи наявні копій технічних паспортів, виданих Бережанським обласним комунальним міжрайонним бюро технічної інвентаризації 30.08.2012р. та 24.06.2014р. ОСОБА_3 на належні йому магазин з офісними приміщеннями по АДРЕСА_1 з яких слідує, що в приміщеннях спільного користування (сходові 1-9 пл.12,5 кв.м та 1-10 пл.12,5 кв.м) сходи не влаштовані (оскільки такі не відображені в даних технічних паспортах) (а.с. 17-21, 122-125).

З метою встановлення дійсних обставин справи, ухвалою суду від 07.06.2017р. було зобов'язано Бережанське обласне комунальне міжрайонне бюро технічної інвентаризації забезпечити участь уповноваженого представника (спеціаліста) в судове засідання для надання пояснень з приводу наявності чи відсутності сходів у приміщені сходової на час виготовлення технічного паспорту від 2012 року та від 2014 року за адресою АДРЕСА_1

Згідно із поясненнями уповноваженого представника Бережанського обласного комунального міжрайонного бюро технічної інвентаризації, а саме начальника Швидко М.В., в технічних паспортах, виготовлених на замовлення ОСОБА_3 у 2012 та 2014 роках на магазин з офісними приміщеннями за адресою АДРЕСА_1, не були відображені сходові марші (сходи) у приміщеннях спільного користування, так як при огляді у 2012 році зазначеного об'єкта спеціалістом БТІ в приміщенні сходової існувала лише конструкція сходів (каркас), а капітально встановлених сходинок та перил не було, а при повторному виготовлені технічного паспорта у 2014 році огляд приміщення сходової не проводився у зв'язку з відсутністю доступу до зазначеного приміщення, а тому НОМЕР_1 року було виготовлено на підставі попереднього (а.с. 134).

Разом з тим, факт відсутності сходів (сходових маршів, сходових площадок) у приміщенні по АДРЕСА_1 встановлено постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 11.09.2014р. за позовною заявою ОСОБА_4 до Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю про скасування протоколу, припису, постанови, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 05.07.2015р. у справі №819/1188/14-а і дана обставина в силу вимог ч.3ст.35 ГПК України не підлягає доказуванню при розгляді даної справи (а.с. 158-163).

Відтак, враховуючи обставини справи, колегія суддів вважає, що позивач, всупереч вимогам ст.33, ст.34 ГПК України, не надав суду належних доказів, які б свідчили про наявність (влаштування ним чи спільно з відповідачкою чи намірів влаштування ним) у приміщенні спільного користування (сходової) сходових маршів (сходів) для можливості проходу у належні йому приміщення другого поверху і відповідно можливість передачі зазначених приміщень в оренду для здійснення в них господарської діяльності.

Щодо твердження позивача про те, що наявність сходів у приміщенні сходової станом на момент укладення договору оренди нежитлового приміщення між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_11 від 01.12.2012р. підтверджується актом перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил від 16.11.2012р., складеним Інспекцією державного архітектурно-будіельного контролю у Тернопільській області та приписом №270 від 16.11.2012р., виданим за результатами даної перевірки головним державним інспектором відділу контролю за будівництвом об'єктів №3 Ольшанським І.Я. (а.с. 126-129), то колегія суддів вважає таке твердження безпідставним, оскільки у вищезазначеному акті перевірки не зафіксовано як відсутність так і наявність сходів (сходових маршів) у приміщенні спільного користування сходової, а виявлено відхилення від проектної документації допущені замовником при влаштуванні пандуса.

Окрім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що згідно п.7.5 договору оренди нежитлового приміщення від 01.12.2012р. та від 07.05.2014р., укладених між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_7, перебіг строку оренди приміщення починається з дня складання акта здачі-приймання приміщення. У випадку неможливості скласти даний акт з вини будь-якої сторони договору впродовж 14 календарних днів з дати укладення договору, дія такого договору автоматично припиняється і його додаткове розірвання в судовому порядку не допускається (а.с. 24-25).

Позивач упущену вигоду за вказаних договорах розраховує з 01.12.2012р. Проте, в матеріалах справи відсутній акт приймання-передачі нежитлового приміщення, оформленого у відповідності до п.7.5 договору оренди нежитлового приміщення від 01.12.2012р.

Твердження скаржника, що саме з такого моменту (з 01.12.2012р.) чиняться перешкоди у користуванні майном, спростовується рішенням господарського суду Тернопільської області від 01.12.2013р. у справі № 921/786/13-г/7, зі змісту якого вбачається, що позивач (ФОП ОСОБА_3.) стверджував, що ФОП ОСОБА_4 чинить перешкоди у користуванні майном з 12.06.2013р., доказом чого є акт про відмову надати доступ до приміщення другого поверху (а.с. 34).

Проаналізувавши матеріали справи, беручи до уваги зазначені вище обставини справи та законодавчі приписи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову. Оскільки позивачем, не надано доказів в підтвердження наявності причинного зв'язку між протиправною поведінкою відповідачки - чинення нею перешкод в користуванні приміщенням сходової та збитками позивача у вигляді упущеної вигоди, яка визначається розміром неотриманої орендної плати за договором оренди нежитлового приміщення від 01.12.2012р. та від 07.05.2014р., укладеним між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_7, тобто не надано доказів що неправомірні дії відповідачки стали єдиною достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток у вигляді орендної плати.

Таким чином, матеріали справи свідчать про те, що, виносячи рішення про відмову у задоволені позову, місцевий господарський суд всебічно, повно і об'єктивно дослідив матеріали справи в їх сукупності, дав вірну юридичну оцінку обставинам справи та прийняв рішення, яке відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Твердження скаржника про порушення і неправильне застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення не знайшло свого підтвердження, в зв'язку з чим підстави для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового рішення відсутні.

Статтею 32 ГПК України встановлено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Однак, скаржником всупереч вищенаведеним нормам права, не подано доказів, які б підтвердили факти, викладені в позовній заяві, а доводи, наведені в апеляційній скарзі не спростовують правомірність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Статтею 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що за подання до господарського суду апеляційної скарги на рішення суду ставка судового розміру становить 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Як вбачається з матеріалів справи, при звернення з позовною заявою судовий збір було оплачено в розмірі 1660,02 грн. (а.с. 11). Натомість згідно із квитанцією Приватбанку від 22.08.2017р., скаржником було оплачено судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення суду лише в розмірі 1217,35 грн. Враховуючи, що останнім було оплачено судовий збір за подання апеляційної скарги в меншому розмірі, ніж передбачено Законом, колегія суддів вважає за необхідне достягнути з скаржника в дохід Державного бюджету України судового збору в розмірі 608,87 грн.

Керуючись, ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення господарського суду Тернопільської області від 03.07.2017р. у справі № 921/226/17-г/5 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (АДРЕСА_5 іден.код НОМЕР_2) в дохід державного бюджету України (отримувач коштів-УДКСУ у Личаківському районі м. Львова, код отримувача - 38007620, банк отримувача - ГУДКСУ у Львівській області, код банку отримувача -825014, рахунок отримувача - 2006, код класифікації доходів бюджету - 22030101) судовий збір в розмірі 608,87 грн. за подання апеляційної скарги.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з розділом ХІІ-1 ГПК України.

4. Справу повернути до господарського суду Тернопільської області.

Головуючий суддя Н.М. Кравчук

судді Т.С. Костів

О.І. Матущак