РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.10.2017Справа №910/9677/17

За позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_1
доОб'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Замок Лева»
простягнення 873 632,67 грн.
з зустрічним позовом Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Замовк Лева»
доФізичної особи-підприємця ОСОБА_1
провизнання недійсним договору на поставку, монтаж і введення в експлуатація
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

від позивача за первісним позовом:ОСОБА_2
від відповідача за первісним позовом:Соловйов Є.В., Дутчак В.Ф., Сахарова А.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (надалі - «Підприємець») звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Замок Лева» (надалі - ОСББ «Замок Лева») про стягнення 873 632,67 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем було поставлено відповідачу обладнання та здійснено монтажні та пусконалагоджувальні роботи на умовах договору на поставку, монтаж і введення в експлуатацію обладнання №ПД-1/2 від 18.12.2014 р., а відповідачем виконані роботи оплачено не було, у зв'язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 546 141,99 грн. Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 304 642,49 грн. та 3% річних у розмірі 22 848,19 грн. за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 19.06.2017 р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 26.07.2017 р.

26.07.2017 р. представником відповідача до канцелярії суду було подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував з огляду на те, що роботи з монтажу та пусконалагоджувальні роботи на заявлену до стягнення суму позивачем виконані не були, що виключає можливість стягнення з відповідача грошових коштів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 26.07.2017 р. розгляд справи відкладено на 14.08.2017 р. у зв'язку із неявкою представника позивача та неподанням витребуваних доказів.

11.08.2017 р. представником ОСББ «Замок Лева» до господарського суду міста Києва було подано зустрічну позовну заяву до Підприємця про визнання недійсним договору №ПД-1/2 від 18.12.2014 р.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що у відповідача на момент укладення договору №ПД-1/2 від 18.12.2014 р. була відсутня ліцензія на провадження господарської діяльності з будівництва з відповідним переліком робіт, у зв'язку з чим позивач за зустрічним позовом просить визнати вказаний договір недійсним. Також, підставами для недійсності вказаного договору позивач вказує на те, що він суперечить інтересам суспільства, а також був укладений під впливом обману.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 14.08.2017 р. зустрічний позов ОСББ «Замок Лева» прийнято до спільного розгляду з первісним позовом, розгляд справи відкладено на 30.08.2017 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 30.08.2017 р. розгляд справи відкладено на 04.10.2017 р. у зв'язку із неявкою представника позивача, а також необхідністю витребування додаткових доказів.

Представник позивача за первісним позовом в судове засідання з'явився, надав пояснення по суті спору, свої позовні вимоги підтримав повністю, провадження у справі в частині зустрічного позову просив припинити.

Судом в задоволенні клопотання про припинення провадження у справі в частині зустрічного позову було відмовлено з огляду на наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо є рішення господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

Таким чином, провадження у справі підлягає припиненню за наявності таких умов:

- у справі беруть участь ті ж сторони;

- спір виник про той же предмет та з тих же підстав;

- прийняте рішення набрало законної сили, не змінено і не скасовано відповідно до чинного законодавства.

Як вбачається із матеріалів справи, на розгляді господарського суду

Київської області перебувала справа №911/1357/16 за позовом ОСББ «Замок Лева» до Підприємства про визнання договору №ПД-1/2 від 18.12.2014 р. недійсним. Підставами зазначеного позову було те, що спірний договір було укладено головою правління ОСББ «Замок Лева» за відсутності необхідних повноважень.

В той же час, підставами для визнання недійсним оскаржуваного договору у даній справі є те, що такий договір укладений Підприємцем за відсутності ліцензії, а також те, що він суперечить інтересам суспільства та укладений під впливом обману.

З урахуванням викладеного, підстави для визнання недійсним договору №ПД-1/2 від 18.12.2014 р. у справі господарського суду Київської області №911/1357/16 та у даній справі не є тотожними, що виключає можливість припинення провадження в частині зустрічного позову на підставі п. 2 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Представники відповідача за первісним позовом в судове засідання з'явилися, надали пояснення по справі, проти задоволення первісного позову заперечували, зустрічні позовні вимоги підтримали повністю.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

18.12.2014 р. між ОСББ «Замок Лева» (замовник) та Підприємцем (виконавець) був укладений договір на поставку, монтаж і введення в експлуатацію обладнання №ПД-1/2 (надалі - «Договір»).

Згідно із п. 1.1 Договору виконавець зобов'язується в порядку та на умовах визначених договором, провести комплекс робіт з технічного переоснащення існуючих інженерних систем з метою зменшення витрат на опалення та ГВП на об'єкті, розташованому за адресою: м. Київ, вул. Леванєвського, 9. Виконавець зобов'язується виконати роботи, а замовник зобов'язується прийняти і оплатити належно виконані виконавцем роботи в терміни і в обсягах визначених договором, а саме: 1.1.1 поставити на умовах даного договору обладнання і матеріали, що відповідають технічним характеристикам, згідно проекту, виконаному за договором №ПД-1 на розробку проектної документації від 24.11.2014 та затвердженому замовником; 1.1.2 виконати монтажні та пусконалагоджувальні роботи на умовах даного договору, перевірити працездатність обладнання.

Загальна вартість обладнання та робіт за даним договором становить 1 750 000,00 гривень, що дорівнює сумі еквівалентній 97 222,22 доларів США (п. 2.1 договору).

Запланований строк виконання робіт за даним договором до 01 квітня 2015 року при умові технічної та організаційної готовності замовника до встановлення обладнання і монтажних робіт за проектом. В разі затримки в строках поставки обладнання, строк виконання робіт переноситься на відповідну кількість днів затримки. У разі дострокового виконання робіт замовник достроково їх приймає. Протягом 3 робочих днів з моменту отримання акту виконаних робіт зобов'язаний передати виконавцю підписаний акт виконаних робіт або мотивовану відмову від приймання робіт (п.п. 4.1-4.4 Договору).

17.04.2015 сторонами була укладена додаткова угода №1 до договору № ПД-1/2 на поставку, монтаж і введення в експлуатацію обладнання.

Згідно вказаної угоди до спірного договору сторонами було внесено ряд змін, зокрема щодо загальної вартості обладнання та робіт, яка становить 2 212 362,00 грн.; на підставі п. 13.1 сторони погодились затвердити графік платежів і долучити його до договору у вигляді додатку №1.

17.04.2015 р. сторонами був підписаний акт приймання-передачі обладнання №1 на загальну суму 1 397 651,00 грн.

Спір у справі за первісним позовом виник у зв'язку з неналежним, на думку Підприємця, виконанням ОСББ «Замовк Лева» грошових зобов'язань за Договором в частині оплати виконаних робіт та поставленого обладнання.

Зокрема, позивач вказує, що на виконання умов Договору ним були виконання роботи зі встановлення обладнання, пусконалагоджувальні роботи, виконувалися сервісні роботи та надавалися супутні послуги.

Договір є договором підряду, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 61 Цивільного кодексу України та Глави 33 Господарського кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

За змістом ч. 1 ст. 854 Цивільного кодексу України якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Пунктом 2.1 Договору в редакції додаткової угоди №1 від 17.04.2015 р. визначено, що загальна вартість обладнання та робіт за договором складає 2 212 362,00 грн., що дорівнює сумі еквівалентній 101 636,22 дол. США. При цьому, з початку дії договору замовник декількома платежами вже сплатив виконавцю загальну суму 1 374 221,00 грн., що дорівнює сумі еквівалентній 65 970,65 дол. США. Таким чином, станом на 17.04.2015 р. загальна заборгованість замовника перед виконавцем за договором складає 838 141,00 грн., що дорівнює сумі еквівалентній 35 665,57 дол. США.

В матеріалах справи наявний акт приймання-передачі обладнання №1 від 17.04.2015 р., за яким позивач за первісним позовом передав відповідачу обладнання на загальну суму 1 397 651,00 грн.

При цьому, на виконання умов Договору ОСББ «Замок Лева» перерахувало на рахунок Підприємця грошові кошти на загальну суму 1 804 442,58 грн., що підтверджується банківськими виписками з рахунку відповідача за первісним позовом.

Таким чином, поставлене на виконання умов Договору Підприємцем обладнання було оплачено відповідачем у повному обсязі.

В той же час, Підприємець вказує, що після поставки обладнання ним були виконані монтажні та пусконалагоджувальні роботи з метою введення цього обладнання в експлуатацію.

За змістом п. 4.5 Договору в редакції додаткової угоди №1 від 17.04.2015 р. замовник зобов'язаний сплатити виконавцю залишок вартості робіт згідно додатку №1 до договору протягом 3 робочих днів з дня підписання акту виконаних робіт.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

В ст. 34 Господарського процесуального кодексу України зазначається, що суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд відзначає, що матеріали справи не містять, а позивачем за первісним позовом належними та допустимими доказами не доведено факту виконання ним робіт згідно п. 1.1 Договору у встановленому порядку.

Зокрема, позивач вказує про виконання ним ряду робіт зі встановлення обладнання, пусконалагоджувальних та сервісних робіт, проте жодні акти приймання таких робіт, підписані сторонами Договору у встановленому порядку, в матеріалах справи відсутні.

Більш того, за змістом п. 4.9 Договору в редакції додаткової угоди №1 від 17.04.2015 р. в разі не підписання замовником акту виконаних робіт та відсутності мотивованої відмови замовника від приймання виконаних робіт протягом 3 робочих днів з моменту повідомлення замовника про їх виконання, вважається, що роботи, визначені в п. 1.1 даного договору, виконані в повному обсязі і має бути сплачений залишок вартості робіт згідно додатку №1 до договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 882 Цивільного кодексу України замовник, який одержав повідомлення підрядника про готовність до передання робіт, виконаних за договором будівельного підряду, або, якщо це передбачено договором, - етапу робіт, зобов'язаний негайно розпочати їх прийняття.

Суд відзначає, що матеріали справи не містять, а позивачем за первісним позовом не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту повідомлення ним замовника про завершення виконання встановлених робіт та виклик його для участі у прийманні результатів роботи.

Позивачем за первісним позовом також не було надано суду жодного доказу на підтвердження факту складання ним будь-яких актів виконаних робіт та передання їх на підписання уповноваженому представнику відповідача.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. За приписами статті 4 цього Закону одним із принципів бухгалтерського обліку є превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми.

Згідно зі статтею 9 названого Закону підставою для бухгалтерського обліку господарської операції є первинний документ, який фіксує факт здійснення операції. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Господарські операції повинні бути відображені в облікових регістрах у тому звітному періоді, в якому вони були здійснені. Відповідальність за несвоєчасне складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку та недостовірність відображених у них даних несуть особи, які склали та підписали ці документи.

Пунктами 2.1, 2.2., 2.4, 2.5, 2.7, 2.13, 2.14, 2.15 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. №88 визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації, власника, на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів. Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи.

Суд відзначає, що наявний в матеріалах справи акт приймання-передачі обладнання №1 від 17.04.2015 р. є єдиним первинним документом, який підтверджує факт здійснення господарської операції з поставки обладнання на суму 1 397 651,00 грн.

При цьому, відповідачем за зустрічним позовом на рахунок позивача були перераховані грошові кошти на загальну суму 1 804 442,58 грн., що значно перевищує вартість поставленого Підприємцем обладнання.

З огляду на викладене, суд вважає, що позивачем за первісним позовом не подано належних та допустимих доказів того, що ним фактично були виконані роботи на заявлену до стягнення суму, а тому у суду відсутні підстави вважати відповідача за первісним позовом, таким що прострочив виконання грошового зобов'язання як на момент звернення до суду, так і на момент розгляду справи в суді.

Відтак, вимога Підприємця про стягнення з ОСББ «Замок Лева» заборгованості у розмірі 546 141,99 грн. є необґрунтованою та такою, що не підлягають задоволенню.

Оскільки судом відмовлено в задоволенні первісного позову в частині стягнення основної суми боргу, підстави для задоволення первісного позову в частині стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами у розмірі 304 642,49 грн. та 3% річних у розмірі 22 848,19 грн. за прострочення виконання грошового зобов'язання у суду відсутні.

Стосовно зустрічних позовних вимог суд відзначає наступне.

Згідно із частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За приписами частин 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до п. 2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Таким чином, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Як на підставу для недійсності Договору позивач за зустрічним позовом вказує на те, що у відповідача на момент його укладення була відсутня ліцензія на провадження господарської діяльності з будівництва з відповідним переліком робіт. Також, підставами для недійсності вказаного договору позивач вказує на те, що він суперечить інтересам суспільства, а також був укладений під впливом обману.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Господарського кодексу України громадянин-підприємець зобов'язаний у передбачених законом випадках і порядку одержати ліцензію на здійснення певних видів господарської діяльності.

Частиною 1 статті 227 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Пунктом 3.6 постанови 10 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено,що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), за змістом частини першої статті 227 ЦК України є оспорюваним.

Ліцензія є необхідною для здійснення деяких видів господарської діяльності, зазначених у статті 9 Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності", а також у випадках, визначених Законами України "Про банки і банківську діяльність", "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів" тощо.

Правочин вважається вчиненим без ліцензії, якщо на час такого вчинення останню не отримано, або строк її дії закінчився, або ліцензію анульовано (відкликано), або її дію зупинено у передбачених законом випадках. При цьому не має значення, з яких причин була відсутня ліцензія, а також чи знала або повинна була знати про це інша сторона правочину. У разі коли на момент вчинення правочину юридична особа не мала ліцензії, а на час, коли правочин був виконаний або мав бути виконаний, вона ліцензію отримала, підстави для визнання правочину недійсним відсутні.

Позивач за зустрічним позовом вказує, що для укладення спірного Договору, Підприємець мав отримати ліцензію для виконання пусконалагоджувальних та монтажних робіт.

В той же час суд відзначає, що виконання Підприємцем робіт з технічного переоснащення існуючих інженерних систем за Договором (п. 1.1), Законом України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», який був чинний на момент укладення такого Договору, не віднесено до видів діяльності, які підлягали ліцензуванню.

Посилання позивача за зустрічним позовом на ст. 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» в даному випадку є неправомірним, оскільки такий Закон набув чинності значно пізніше, ніж був укладений спірний договір.

Також судом не приймаються до уваги посилання позивача за зустрічним позовом на постанову Кабінету Міністрів України «Про перелік окремих видів проектних та будівельно-монтажних робіт, інженерних вишукувань для будівництва, надання інжинірингових та інших послуг, які потребують відповідної атестації виконавця» №451 від 06.04.1998 р., оскільки вказана постанова передбачає лише наявність у виконавця відповідної атестації для виконання робіт з улаштування зовнішніх мереж і устаткування роботи з улаштування внутрішніх інженерних мереж, а не отримання виконавцем ліцензії.

При цьому, стаття 227 надає суду право визнавати недійсними правочини, вчинені без відповідного дозволу, який іменується ліцензією, а відтак ця стаття не поширюється на правочини, на вчинення яких необхідно мати інші дозволи.

Таким чином, позивачем за зустрічним позовом не доведено, що для виконання комплексу робіт, що є предметом укладеного між сторонами Договору, Підприємець як виконавець мав отримати ліцензію, що виключає в даному випадку застосування наслідків, передбачених ч. 1 ст. 227 Цивільного кодексу України.

Стосовно посилань позивача за зустрічним позовом а те, що оспорюваний договір суперечить інтересам суспільства суд відзначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За змістом п. 3.7 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства (частина перша статті 207 ГК України), є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків.

До господарських договорів, що підпадають під ознаки відповідної норми, слід відносити ті, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави і суспільства і спрямовані, зокрема, на:

використання всупереч законові державної або комунальної власності;

незаконне заволодіння, користування розпорядження (в тому числі відчуження) об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (статті 14, 15 Конституції України);

відчуження викраденого майна;

виробництво і відчуження певних об'єктів, вилучених або обмежених у цивільному обігу (відповідні види зброї, боєприпасів, наркотичних засобів, іншої продукції, що має властивості, небезпечні для життя та здоров'я громадян, тощо);

виготовлення і поширення літератури та іншої продукції, що пропагує війну, національну, расову чи релігійну ворожнечу;

приховування від оподаткування доходів, інше ухилення від сплати податків;

виготовлення чи збут підробних документів і цінних паперів;

незаконне вивезення за кордон валютних коштів, матеріальних чи культурних цінностей;

використання власного майна на шкоду інтересам суспільства, правам, свободі і гідності громадян.

Для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов'язання, а також наявність наміру у кожної із сторін.

Наявність такого наміру у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладуваного договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Намір юридичної особи визначається як намір тієї посадової або іншої фізичної особи, яка підписала договір, маючи на це належні повноваження. За відсутності останніх наявність наміру у юридичної особи не може вважатися встановленою.

В той же час, позивачем за зустрічним позовом не було доведено суду наявності у Договору ознак, передбачених положеннями ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно з п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 р. правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд відзначає, що позивачем за зустрічним позовом не доведено які саме дії відповідача під час укладення спірного Договору суборенди свідчать про введення його в оману та приховування справжнього стану речей.

Таким чином, позивачем за зустрічним позовом не доведено, а судом не встановлено обставин з якими положення статей 203, 215 Цивільного кодексу України пов'язують можливість визнання Договору недійсним.

За таких обставин, у задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання недійсним Договору необхідно відмовити.

Судові витрати підлягають розподілу між сторонами за правилами ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні первісного позову Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 відмовити.

2. В задоволенні зустрічного позову Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Замок Лева» відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 09.10.2017 р.

Суддя В.П. Босий