ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" жовтня 2017 р. Справа № 922/2236/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Тихий П.В., суддя Гетьман Р.А. , суддя Россолов В.В.

при секретарі Деппа-Крівіч А.О.

за участю представників:

позивача - Грєнков І.В. (довіреність №08-11/4550/2-16 від 27.12.2016 року);

третьої особи - не з'явився;

відповідача - ОСОБА_2 (довіреність б/н від 16.08.2017 року);

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх.№2660Х/1-43) на рішення господарського суду Харківської області від 20.09.2016 року у справі №922/2236/16,

за позовом Харківської міської ради, м. Харків

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Державна інспекція сільського господарства в Харківській області, м. Харків

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м. Харків

про звільнення земельної ділянки,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - Харківська міська рада, м. Харків, звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м. Харків, про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, яка використовується відповідачем, площею 15,78 м.кв. по АДРЕСА_1 (біля ст. м. "Пушкінська") у м. Харкові, шляхом демонтажу 3-го блоку (торгівельного місця) у торгівельному павільйоні, з приведенням її у придатний для подальшого використання стан. Також позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати.

Рішенням господарського суду Харківської області від 20.09.2016 року у справі №922/2236/16 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Аюпова Р.М., судді: Чистякова І.О., Лавренюк Т.А.) позов задоволено повністю. Зобов'язано звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 15,78 м.кв. по АДРЕСА_1 (біля ст. м. "Пушкінська") у м. Харкові, яка використовується Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 шляхом демонтажу 3-го блоку (торгівельного місця) у торгівельному павільйоні з приведенням її у придатний для подальшого використання стан. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 - 1378 грн. судового збору.

Відповідач з рішенням господарського суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 20.09.2016 року у справі №922/2236/16 та прийняти нове, яким в позові відмовити.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 06.09.2017 року апеляційну скаргу відповідача прийнято до провадження, розгляд скарги призначено на 02.10.2017 року.

02.10.2017 року на адресу суду від позивача надійшла заява про розгляд справи за допомогою звукозаписувального технічного засобу (вх.№10073), та відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін (вх.№10074).

У судовому засіданні 02.10.2017 року представник відповідача просив скасувати рішення господарського суду Харківської області від 20.09.2016 року у справі №922/2236/16 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Третя особа, будучи належним чином повідомлена про місце та час розгляду апеляційної скарги, не реалізувала своє право на участь у судовому процесі та не забезпечила явку представника в судове засідання.

В матеріалах справи наявна копія ухвали суду про прийняття апеляційної скарги до провадження, яка не була отримана адресатом - Державною інспекцією сільського господарства в Харківській області.

З довідки ф. 20 наявної на поштових конвертах вбачається, що причина повернення за зворотною адресою копії ухвали суду, є закінчення встановленого строку зберігання.

За змістом статті 64 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, в разі якщо Ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінченням строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи судом.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Вищого господарського суду України, який в межах пункту 3.9.1 постанови пленуму "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" визначив, що в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Отже, у відповідності до вимог процесуального законодавства судом були вжиті належні заходи щодо повідомлення третьої особи про час та місце судового засідання.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні уповноважених представників сторін, дослідивши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Як свідчать матеріали справи, головним спеціалістом відділу самоврядного контролю за використанням земель Департаменту територіального контролю Харківської міської ради ОСОБА_4 вжиті заходи самоврядного контролю, передбачені ст. 189 ЗК України щодо дотримання вимог земельного законодавства при використанні земельної ділянки по АДРЕСА_1 у м. Харкові, про що складено відповідний акт від 13.06.2016 року.

Згідно з даним актом встановлено, що на земельній ділянці по АДРЕСА_1 у м. Харкові розташований торгівельний павільйон блочного типу на 7 торгових місць з окремими входами до них. В торгівельних місцях вказаного павільйону здійснюється продаж квітів певними фізичними особами-підприємцями, в т.ч. відповідачем, яка використовує 3 блок (торгове місце), що розміщений на земельній ділянці площею 15,78 кв.м.

Земельна ділянка загальною площею 58,98 кв.м. по АДРЕСА_1 у м. Харкові використовується певними фізичними особами-підприємцями, в т.ч. відповідачем без державної реєстрації прав, передбачених ст. ст. 125, 126 ЗК України.

Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.06.2016 року № 61064665, будь-яких прав на земельну ділянку по АДРЕСА_1 у м. Харкові за юридичними та фізичними особами не зареєстровано.

Згідно з листом Управління Держгеокадастру у м. Харкові Харківської області від 17.06.2016 року № 19-20.08-3-2751/20-16, станом на 29.12.2012 року в Управлінні не обліковуються правовстановлюючі документи на право власності або користування на земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 за відповідачем.

Згідно з інформацією Департаменту земельних відносин від 21.06.2016 року № 4561/0/225-16, будь-яких рішень про надання земельної ділянки по АДРЕСА_1 у м. Харкові для розміщення торгівельного павільйону Харківською міською радою не приймалось.

Згідно листа Департаменту містобудування, архітектури та генерального плану Харківської міської ради № 2471/0/22-16 від 22.06.2016 року, вихідні дані на проектування, а саме містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки за адресою: м. Харків, АДРЕСА_1 (біля ст. метро "Пушкінська"), управлінням містобудування, архітектури не надавались. Відповідач до Департаменту містобудування, архітектури та генерального плану та його структурних підрозділів з будь-яких питань не звертався.

Таким чином, земельна ділянка за адресою: м. Харків, АДРЕСА_1 (біля ст. метро "Пушкінська") перебуває у власності територіальної громади м. Харкова.

З метою звільнення зазначеної самовільно зайнятої земельної ділянки, позивач направив на адресу відповідача попередження № П-58/16 від 14.06.2016 року, в якому вимагав від відповідача звільнити спірну земельну ділянку в термін до 27.06.2016 року.

Проте, зазначені вимоги були залишені відповідачем без задоволення.

Наведені вище обставини стали підставою для звернення позивача з відповідним позовом до господарського суду Харківської області, в якому останній просив звільнити самовільно зайняту земельну ділянку яка використовується відповідачем, площею 15,78 м.кв. по АДРЕСА_1 (біля ст. м. "Пушкінська") у м. Харкові, шляхом демонтажу 3-го блоку (торгівельного місця) у торгівельному павільйоні, з приведенням її у придатний для подальшого використання стан.

Приписами статей 13, 14 Конституції України передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля та її надра є об'єктами права власності Українського народу, від імені якого право власності здійснюють органи державної влади і місцевого самоврядування у межах, визначених Конституцією України і Законами України.

У відповідності до статті 116 Земельного Кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Статтею 123 Земельного Кодексу України встановлено, що надання земельних ділянок комунальної власності у користування, здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 2-3 Закону України "Про місцеве самоврядування", місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст. Громадяни України реалізують своє право на участь у місцевому самоврядуванні за належністю до відповідних територіальних громад.

Статтею 10 Закону України "Про місцеве самоврядування" передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Статтею 25 Закону України "Про місцеве самоврядування" передбачено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Згідно статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування", до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад, зокрема відносяться вирішення питань регулювання земельних відносин, встановлення відповідно до законодавства правил з питань благоустрою території населеного пункту, забезпечення в ньому чистоти і порядку, торгівлі на ринках, додержання тиші в громадських місцях, за порушення яких передбачено адміністративну відповідальність; надання відповідно до законодавства згоди на розміщення на території села, селища, міста нових об'єктів тощо.

Землі, які належать на праві власності територіальним громадам міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають, зокрема, усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності (стаття 83 Земельного кодексу України).

Отже, зі змісту вказаних вище норм права випливає, що вирішення питань щодо встановлення, перебування та припинення діяльності торгового кіоску в м. Харкові по АДРЕСА_1 (біля ст. метро "Пушкінська") належить до виключної компетенції Харківської міської ради, як органу місцевого самоврядування, який представляє територіальну громаду міста Харкова, та здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження органів місцевого самоврядування, визначені Конституцією та законами України.

Статтею статті 125 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

У відповідності до статті 124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки, шляхом укладання договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Земельний кодекс України містить заборону щодо використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації (ч.3 ст.125 Земельного кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст. 211 Земельного кодексу України, самовільне зайняття земельних ділянок віднесено до порушень земельного законодавства, за яке громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства.

При цьому, зміст терміну самовільне зайняття земельної ділянки розкрито у Законі України "Про державний контроль за використанням та охороною земель", за яким самовільним зайняттям земельної ділянки є будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Самовільне зайняття земельної ділянки означає фактичне використання земельних ділянок без відповідних правових підстав. При цьому таке використання за своїм характером виключає можливість нормального користування земельною ділянкою з боку інших осіб.

Також, Земельний кодекс України ставить правомірність використання земельної ділянки в залежність від встановлення її меж у натурі (на місцевості) та державної реєстрації правовстановлюючого документа.

Таким чином, враховуючи те, що на земельну ділянку по АДРЕСА_1 (біля ст. метро "Пушкінська") в м. Харкові будь-яких прав не зареєстровано, а рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) не приймались, місцевий господарський суд вірно вказав на те, що відповідач фактично використовує земельну ділянку шляхом її самовільного зайняття.

Відповідно до статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно статті 212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок проводиться за рішенням суду.

Так, апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає про те, що у 2004 році виконавчим комітетом споживчого ринку їй було видно ордер, відповідно до якого остання, на підставі рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради має право здійснювати торгівлю квітами за адресою: м. Харків, АДРЕСА_1.

Колегія суддів з такими твердженнями апелянта не погоджується та зазначає наступне.

Згідно ст.1 Закону України "Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності", документ дозвільного характеру - дозвіл, висновок, рішення, погодження, свідоцтво, інший документ, який дозвільний орган зобов'язаний видати суб'єкту господарювання у разі надання йому права на провадження певних дій щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності та/або без наявності якого суб'єкт господарювання не може проваджувати певні дії щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності.

Як вбачається зі змісту зазначеного положення, ордер не звільняє від необхідності додержання інших вимог чинного законодавства України, зокрема законодавства в галузі земельних відносин.

Окрім того, у відповідності до п. 3.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 року №6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин", ордер та інші дозвільні документи на право торгівлі надають суб'єкту господарювання право на здійснення підприємницької діяльності, зокрема, на відповідній території, земельній ділянці або у приміщенні. При цьому такий документ не надає права на відповідну земельну ділянку як частину земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування та з визначеними щодо неї правами в розумінні частини першої статті 79 Земельного кодексу України.

Отже, розміщення малої архітектурної форми для здійснення підприємницької діяльності за відсутності правовстановлюючих документів на земельну ділянку, на якій вона розміщена, може свідчити про самовільне зайняттям земельної ділянки і тягнути за собою наслідки, визначені статтею 212 Земельного кодексу України.

Посилання апелянта на рішення Харківської міської ради №279/07 від 25.12.2007 року про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки для розміщення малої архітектурної форми, з метою здійснення підприємницької діяльності є необґрунтованим, оскільки вказане рішення міської ради підтверджує факт використання ФОП ОСОБА_3 вказаної земельної ділянки.

Як вбачається з матеріалів справи, основним видом діяльності ФОП ОСОБА_3 є код КВЕД 46.22 роздрібна торгівля квітами та рослинами (основний), що, в свою чергу, є належним доказом у справі, а також акт огляду земельної ділянки від 13.06.2016 року про те, що на земельній ділянці по АДРЕСА_1 у місті Харкові ФОП ОСОБА_3 використовує 3й блок (торгове місце) для продажу квітів.

Вказаний акт складений та підписаний головним спеціалістом відділу самоврядного контролю за використанням земель Департаменту територіального контролю Харківської міської ради від 20.11.2015 року № 7/15, який складено позивачем відповідно до Положення про Департамент територіального контролю Харківської міської ради, яким унормовано порядок здійснення самоврядного контролю за використанням та охороною земель у м. Харкові.

Відповідно до Положення про Департамент територіального контролю Харківської міської ради, затвердженого рішенням Харківської міської ради від 20.11.2015 року № 7/15, основним завданням Департаменту є здійснення самоврядного контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного законодавства України, забезпечення виконання повноважень з питань державного архітектурно-будівельного контролю.

Відповідно до ст. 189 Земельного Кодексу України, самоврядний контроль за використанням та охороною земель здійснюється сільськими, селищними, міськими, районними та обласними радами.

Таким чином, Харківською міською радою, в порядку ст.189 Земельного Кодексу України, здійснено виконання функцій щодо самоврядного контролю за використанням та охороною земель, метою якої було виявлення порушення законодавства у сфері земельних відносин - самовільне використання земельної ділянки по АДРЕСА_1 у м. Харкові відповідачем у справі - ФОП ОСОБА_3

А отже, враховуючи наявність факту порушення відповідачем законодавства у сфері земельних відносин, а саме самовільного зайняття земельної ділянки по АДРЕСА_1 в місті Харкові, беручи до уваги, що на земельну ділянку по вказаній адресі відповідачем будь-яких прав не зареєстровано, а рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність не приймалося, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що відповідач самовільно використовує земельну ділянку шляхом її самовільного зайняття.

Таким чином, приймаючи до уваги той факт, що відповідачем не спростовано факту використання ним земельної ділянки по АДРЕСА_1 в місті Харкові без правовстановлюючих документів на неї, матеріалами справи підтверджується відсутність у відповідача документів, які б свідчили про правомірність користування спірною земельною ділянкою, господарський суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку щодо задоволення позовних вимог про зобов'язання відповідача звільнити самовільно зайняту ним земельну ділянку, розташовану за адресою АДРЕСА_1 в місті Харкові.

Окрім того, не приймаються до уваги твердження апелянта про те, що місцевий господарський суд, в порушення норм процесуального права прийняв оскаржуване рішення за його відсутності та без надання відповідачем відзиву на позовну заяву.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ухвалою господарського суду Харківської області від 11.07.2016 року порушено провадження у справі та призначено її до розгляду в судовому засіданні на 25.07.2016 року та зобов'язано, зокрема, відповідача надати суду відзив на позовну заяву з документами в його обґрунтування.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 25.07.2016 року розгляд справи відкладено на 09.08.2016 року, у зв'язку з неявкою в судове засідання представника відповідача та необхідністю останнім надання витребуваних ухвалою суду від 02.08.2016 року документів.

Вказана ухвала суду від 25.07.2016 року була вручена відповідачу особисто, що підтверджується відміткою на зворотному повідомленні про вручення поштового відправлення (а.с.46).

Ухвалою господарського суду Харківської області від 09.08.2016 року було задоволено клопотання відповідача про відкладення розгляду справи та відкладено розгляд справи на 05.09.2016 року, у зв'язку з неявкою в судове засідання представника відповідача та необхідністю виконання сторонами вимог ухвали суду від 11.09.2016 року.

В судовому засіданні 05.09.2016 року було оголошено перерву до 07.09.2016 року.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 07.09.2016 року для розгляду справи №922/2236/16 призначено судову колегію та ухвалою суду від 07.09.2016 року призначено справу до розгляду на 20.09.2016 року.

До господарського суду Харківської області повернулась копія від 22.08.2016 року з довідкою працівників УДППЗ "Укрпошта" - за закінченням терміну зберігання.

Пунктом 3.9.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року №18 передбачено, що за змістом статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Таким чином, господарським судом першої інстанції було створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства та вжито заходи для належного повідомлення сторін, в тому числі апелянта, про час та місце розгляду справи, проте відповідач не скористався своїми правами, передбаченими статтею 22 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, явка сторін не визнавалася місцевим господарським судом обов'язковою, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статті 22 Господарського процесуального кодексу України) є правом, а не обов'язком сторони.

За таких обставин, висновок місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Стаття 33 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Згідно зі статтею 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом України.

З урахуванням викладених обставин, колегія суддів зазначає, що наведені відповідачем доводи не спростовують висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що місцевий господарський суд, приймаючи оскаржуване рішення, повністю дослідив обставини, які мають значення для справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому підстави для скасування або зміни вказаного рішення відсутні.

Керуючись статтями 32-33, 43, 85, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 20.09.2016 року у справі №922/2236/16 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України через Харківський апеляційний господарський суд.

Повний текст постанови складено 03.10.2017 року.

Головуючий суддя Тихий П.В.

Суддя Гетьман Р.А.

Суддя Россолов В.В.