КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" вересня 2017 р. Справа№ 910/6215/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тарасенко К.В.

суддів: Тищенко О.В.

Іоннікової І.А.

За участі представників:

від позивача: Столярчук Є.В. - представник

від відповідача: Федорець Д.Д. - представник

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «ДОНБАСЕНЕРГО» на рішення Господарського суду міста Києва від 22.06.2017 року по справі № 910/6215/17 (суддя - Привалова А.І.)

за позовом Приватного малого підприємства «Інтерсі»

до Публічного акціонерного товариства «ДОНБАСЕНЕРГО»

про стягнення 728 475,70 грн.

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду міста Києва звернулось Приватне мале підприємство «Інтерсі» з позовом до публічного акціонерного товариства «ДОНБАСЕНЕРГО» про стягнення 323 358,00 грн. основного боргу, 249 171,75 грн. інфляційних втрат, 155 945,95 грн. пені.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.06.2017 року у справі № 910/6215/17 позовні вимоги Приватного малого підприємства «Інтерсі» задоволено частково.

Присуджено до стягнення з Публічного акціонерного товариства «ДОНБАСЕНЕРГО» на користь Приватного малого підприємства «Інтерсі» основний борг у сумі 323 358,00 грн., пеню в сумі 28 588,39 грн., інфляційні втрати в сумі 248 081,61 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 9 000,42 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ПАТ «ДОНБАСЕНЕРГО» звернулося до Київського апеляційного Господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить, змінити рішення Господарського суду міста Києва від 22.06.2017 року у справі № 910/6215/17, а також задовольнити заяву ПАТ «ДОНБАСЕНЕРГО» про розстрочення виконання рішення суду. Розстрочити виконання рішення суду на чотири місяці з вересня по грудень 2017 року з виплатою помісячно рівними платежами та задовольнити клопотання ПАТ «ДОНБАСЕНЕРГО» про зменшення розміру штрафних санкцій до 0 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що посилання суду на відсутність доказів які дають підстави відстрочити або розстрочити виконання рішення є безпідставним.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.07.2017 апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 13.09.2017.

Представник позивача 11.09.2017 через канцелярію Київського апеляційного господарського суду надав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечував проти доводів апеляційної скарги відповідача, просив залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Представники сторін у судове засідання з'явились та надали пояснення по суті спору.

Дослідивши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

20.08.2014р. між позивачем (виконавець) та відповідачем (замовник) укладено договір про закупівлю послуг №524 (далі - договір), відповідно до п. 1.1. якого замовник, маючи намір взяти в оренду блочний трансформатор ТЦ І000000/330-69У1 енергоблоку ст.№5 Вуглегірської ТЕС Публічного акціонерного товариства «Центренерго». (далі - трансформатор), доручає, а виконавець зобов'язується надати послуги з приведення трансформатору у транспортний стан.

Відповідно до п. 1.2. договору найменування, вид та характеристика послуг визначені в додатку №1 до договору.

Згідно п. 1.3. договору замовник зобов'язується прийняти та оплатити вказані послуги.

Ціна (загальна вартість) послуг зазначена у додатку №1 до договору та може бути зменшена за взаємною згодою сторін (п.п. 3.1., 3.2. договору).

Пунктом 4.1. договору встановлено, що замовник протягом 5 (п'яти) днів з моменту підписання цього договору сплачує виконавцю авансовий платіж, який становить 247 007,64 грн. або 30% від загальної вартості послуг, зазначеної в додатку № 1 до цього договору.

Відповідно до п. 4.2. договору остаточний розрахунок здійснюється протягом 7 днів з моменту підписання акту приймання-передачі послуг, акту готовності трансформатора до транспортування (далі - акти).

У п. 5.4. договору зазначено, що факт надання послуг за цим договором підтверджується актами, які підписуються уповноваженими представниками сторін та скріплюється їх печатками - по закінченню певного етапу (періоду) надання послуг або по закінченню надання всього комплексу послуг.

Акти підписуються замовником після фактичного отримання послуг протягом трьох робочих днів з моменту одержання від виконавця проекту актів, підписаних виконавцем, після чого замовник направляє виконавцеві зазначені акти або мотивовану відмову в прийманні наданих послуг із вказівкою необхідних доопрацювань та строку на їх усунення (п. 5.8. договору).

Пунктом 5.10. договору встановлено, що датою виконання зобов'язань виконавця за даним договором с дата підписання замовником актів.

Відповідно до п. 6.4.1. договору, виконавець має право вимагати проведення своєчасних та в повному обсязі розрахунків за надані послуги

У п. 6.1.1. договору зазначено, що замовник зобов'язується своєчасно та в повному обсязі проводити розрахунки за надані послуги.

Згідно п. 7.9. договору, у разі порушення строків оплати за послуги, замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі однієї облікової ставки НБУ від суми боргу за кожен день порушення строку.

Договір набирає чинності з моменту його підписання і скріплення печатками сторін і діє протягом строку, зазначеному в додатку №1 до договору (п. 10.1. договору).

Відповідно до п. 9. додатку №1 до договору, строк його дії встановлено до 31.10.2014р., а в частині щодо розрахунків - до повного виконання зобов'язань сторонами.

Виконавцем було надано послуги за договором з приведення у транспортний стан блочного трансформатора ТЦ 1000000/330-69У1 на суму 823 358,80 грн., що підтверджується підписаним представниками сторін та скріпленим печатками актом №1 здачі-приймання послуг за вересень 2014 року від 30.09.2014 року.

Замовником було частково оплачено надані позивачем послуги в розмірі 500 000,00 грн. відповідно до платіжних доручень №300 від 01.12.2014р на суму 300 000,00грн. та №1255 від 24.12.2014р. на суму 200 000,00 грн.

Відповідно до підписаних представниками сторін та скріплених печатками актів звірки взаємних розрахунків №5, станом на 01.03.2015р. та №21/1 станом на 30.11.2016р. заборгованість публічного акціонерного товариства «ДОНБАСЕНЕРГО» за договором про закупівлю послуг №524 від 20.08.2014р. перед позивачем становить 323 358,00 грн.

Позивач звернувся з листом №408 від 02.04.2015р. до відповідача, у якому викладено прохання повідомити про термін здійснення погашення заборгованості перед ПМП «Інтерсі».

Позивач стверджує, що відповідачем допущено неналежне виконання умов договору про закупівлю послуг №524 від 20.08.2014р. щодо своєчасної та повної оплати наданих послуг, у зв'язку із чим просить суд стягнути з останнього 323 358,00 грн. основного боргу, 249 171,75 грн. інфляційних втрат, 155 945,95 грн. пені.

Згідно з частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

У відповідності до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язань - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно з ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Положеннями ст. 527 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що підписаним представниками сторін та скріпленим печатками актом №1 здачі-приймання послуг за вересень 2014 року від 30.09.2014р., підтверджено, що на виконання умов договору про закупівлю послуг №524 від 20.08.2014р. позивачем надано, а відповідачем прийнято послуги з приведення у транспортний стан блочного трансформатора ТЦ 1000000/330-69У1 на загальну суму 823 358,80 грн.

Зазначена сума відповідачем визнана, що підтверджується підписаними ним актами звірки взаємних розрахунків №5 станом на 01.03.2015р. та №21/1 станом на 30.11.2016р.

Статтею 253 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

З огляду на викладене та враховуючи умови договору відповідач мав здійснити оплату за надані послуги до 07.10.2014 року включно.

Проте, як свідчать матеріали справи, відповідач всупереч п.4.2. договору своє зобов'язання зі своєчасної оплати наданих послуг в повному обсязі не виконав, здійснивши часткову оплату в розмірі на суму 500 000,00 грн., що не було спростовано відповідачем належними та допустимими доказами, у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 323 358,00 грн.

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи те, що строк оплати вартості наданих послуг за договором відповідно до п. 4.2. якого настав, приймаючи до уваги те, що доказів здійснення оплати в повному обсязі станом на день розгляду справи відповідачем не надано, позовна вимога про стягнення з останнього на користь позивача заборгованості за договором про закупівлю послуг №524 від 20.08.2014р. в розмірі 323 358,00 грн. є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

При цьому доводи відповідача, щодо укладення договору під впливом тяжких обставин правомірно відхилені судом першої інстанції враховуючи наступне.

Відповідно до положення ст. ст. 6, 627 - 628, 638 Цивільного кодексу України, ст. ст. 42, 180 Господарського кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства, зважаючи на факт виконання сторонами зобов'язань по договору, про що сторонами не заперечується, суд дійшов до висновку про укладення між сторонами договору з погодженням всіх його умов, які ним обумовлюються.

Згідно зі статтею 233 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 Цивільного кодексу України.

Згідно п. 23. постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 Цивільного кодексу України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача (п. 3.10. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Так, відповідач вказує на те, що договір з позивачем укладено на вкрай невигідних умовах, оскільки підставою його укладення були виключні, тяжкі для відповідача обставини, а саме припинення роботи Слов'янської ТЕС ПАТ «ДОНБАСЕНЕРГО» .

Разом з тим, відповідачем не надано до матеріалів справи належних та допустимих доказів, в розумінні ст. ст. 32 - 34 ГПК України на підтвердження того, що договір був укладений під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, а посилання на фінансові проблеми, припинення роботи Слов'янської ТЕС ПАТ «ДОНБАСЕНЕРГО» не приймаються судом в якості обґрунтування заявлених тверджень. За висновками суду, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, а підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Крім того, суд при розгляді даного спору приймає до уваги вчинення дій з боку відповідача, а саме часткової оплати вартості наданих послуг на суму 500 000,00 грн., які свідчать про фактичне схвалення правочину відповідачем, та відсутність доказів оскарження договору про закупівлю послуг №524 від 20.08.2014р. протягом строку його дії чи визнання його недійсним в судовому порядку.

Також, у зв'язку із неналежним виконанням відповідачем умов договору, позивачем заявлено до стягнення 249 171,75 грн. інфляційних втрат та 155 945,95 грн. пені.

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 статті 551 Цивільного кодексу України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Так, п. 7.9. договору встановлено, що у разі порушення строків оплати за послуги, замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі однієї облікової ставки НБУ від суми боргу за кожен день порушення строку.

Позивачем заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 155 945,95 грн. за період прострочення з 08.10.2014р. по 15.03.2017р.

Як стверджує позивач у позовній заяві, сторони у договорі погодили, що нарахування штрафних санкцій не припиняється через шість місяців з моменту, коли зобов'язання мало бути виконане, а продовжується до повного належного виконання.

З даним твердження позивача суд не погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як зазначено в пункті 2.5 Постанови № 14 щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Таким чином, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, що положення п. 7.9. договору щодо нарахування пені за кожен день порушення строку не дає іншого (більшого або меншого) визначення тривалості періоду нарахування пені, ніж передбачений положеннями ст. 232 Господарського кодексу України та Постановою №14, а тому нарахування пені за договором повинно здійснюватись виключно у визначеному господарським законодавством загальному порядку.

Враховуючи викладене, перевіривши розрахунок позивача щодо нарахування пені, суд визнав його необґрунтованим, оскільки позивачем в порушення приписів ч. 6 ст. 232 Господарського процесуального кодексу України нараховано пеню за порушення грошового зобов'язання за період, який перевищує шість місяців. За розрахунком суду розмір пені складає 28 588,39 грн. за період з 08.10.2014р. по 08.04.2015р., у зв'язку із чим вимога про стягнення пені підлягає частковому задоволенню в розмірі 28 588,39 грн.

Згідно зі ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Судом враховано викладене у пункті 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», а саме те, що з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Відповідно до арифметично правильного розрахунку, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню в сумі 248 081,61 грн.

При цьому, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення клопотання про зменшення пені до 0 грн. з наступних підстав.

Відповідач просив звернути увагу на відсутність вини у його діях, посилається на невідповідність розміру пені наслідкам порушення і на те, що порушення зобов'язання відповідачем не потягло за собою значних збитків для позивача, проте сплата штрафних санкцій зачіпає не лише майнові інтереси відповідача, а й інші інтереси, зокрема, місцевої громади м. Миколаївка Слов'янського району Донецької області.

Згідно з пунктами 3 та 6 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, а також відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Пунктом 1 ст. 233 ГК України закріплено, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду.

У випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшувати.

Частиною 2 ст. 20 ГК України встановлено, що права та законні інтереси суб'єктів господарювання захищаються, зокрема, шляхом застосування штрафних санкцій, іншими способами, передбаченими законом.

У пункті 3.7.14 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 № 9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» зазначено, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Враховуючи наведені обставини у їх сукупності, враховуючи матеріальні інтереси сторін, в тому числі позивача, який взяв на себе обов'язок здійснювати ремонті роботи в зоні підвищеної небезпеки, а також тривале невиконання відповідачем обов'язку по оплаті наданих послуг, колегія суддів дійшла висновку, що стягнення пені в сумі 28 588,39 грн. відповідає духу та букві закону, а підстави для звільнення відповідача від сплати штрафних санкцій - відсутні.

Натомість, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення клопотання про розстрочення виконання рішення з наступних підстав.

Згідно з п. 7.1.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України», розстрочка означає виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частки також повинні визначатись господарським судом. При цьому слід мати на увазі, що розстрочка можлива при виконанні рішення, яке стосується предметів, що діляться (гроші, майно, не визначене індивідуальними ознаками; декілька індивідуально визначених речей тощо).

Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд враховує матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Згідно з п. 7.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України», вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору.

Відповідачем на підтвердження важкого матеріального становища та надзвичайних подій було надано наступні докази:

- звіт про фінансові результати ПАТ «Донбасенерго» за 12 місяців 2015 року, за яким чистим фінансовим результатом є збиток у розмірі 190 млн. 224 тис. грн.;

- звіт про фінансові результати ПАТ «Донбасенерго» за 12 місяців 2016 року за яким чистим фінансовим результатом є збиток у розмірі 45 млн. 214 тис. гри.;

- докази вчинення відносно Відповідача кримінального правопорушення, внаслідок якого Відповідач в березні 2017 року втратив контроль над управлінням структурними одиницями Старобешівська ТЕС, Електроремонт, Донбасенергоспецремонт, м Донбасенергоналадка, які знаходяться на тимчасово неконтрольованій території України, що свідчить про втрату відповідачем близько 50 % активів та енергогенеруючих потужностей (підтверджено протоколами дирекції ПАТ «Донбасенерго», листом Головного управління Національної поліції в Донецькій області про вчинення кримінального правопорушення відносно Відповідача);

- інформація Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, що Слов'янська ТЕС ПАТ «Донбасенерго» яка уклала договір з позивачем), а також інші теплоелектростанції практично не будуть нести навантаження в об'єднаній енергосистемі України до вересня 2017р.;

- довідка бухгалтерії відповідач про відсутність можливості своєчасно виплачувати заробітну плату працівникам;

- Копія листа 31547/10/28-10-47-02-19 від 08.06.2017 Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби відповідно до якого відповідач станом на 29.05.2017р. має податковий борг 495 061 820,20 грн., у т.ч. розстрочений рішенням суду.

Дослідивши наведені докази, колегія суддів вважає їх належними та допустимими.

Положеннями п. 6 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що заява відповідача про розстрочення виконання рішення на чотири м'ясці є обґрунтованою та підлягає задоволенню, а перша частина заборгованості має бути сплачена впродовж місяця з моменту набрання рішенням законної сили, тобто до 13.10.2017.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 22.06.2017 року у справі № 910/6215/17 підлягає зміні в частині відмови у задоволенні заяви про розстрочення виконання рішення у зв'язку з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «ДОНБАСЕНЕРГО» підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 83, 99, 101, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ДОНБАСЕНЕРГО» задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 22.06.2017 року у справі № 910/6215/17 - змінити.

3. Доповнити рішення Господарського суду міста Києва від 22.06.2017 року у справі № 910/6215/17 пунктами № 4 та № 5 наступного змісту:

«4.) Заяву Публічного акціонерного товариства «ДОНБАСЕНЕРГО» про розстрочення виконання рішення - задовольнити.

5.) Розстрочити виконання рішення у справі № 910/6215/17 на чотири місяці шляхом сплати заборгованості рівними частинами:

- 152257,10 грн. (сто п'ятдесят дві тисячі двісті п'ятдесят сім грн. 10 коп.) до 13.10.2017.

- 152257,10 грн. (сто п'ятдесят дві тисячі двісті п'ятдесят сім грн. 10 коп.) до 13.11.2017.

- 152257,11 грн. (сто п'ятдесят дві тисячі двісті п'ятдесят сім грн. 11 коп.) до 13.12.2017.

- 152257,11 грн. (сто п'ятдесят дві тисячі двісті п'ятдесят сім грн. 11 коп.) до 13.01.2018.»

4. В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 22.06.2017 року у справі № 910/6215/17 залишити без змін.

5. Доручити Господарському суду міста Києва видати наказ.

6. Матеріали справи № 910/6215/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя К.В. Тарасенко

Судді О.В. Тищенко

І.А. Іоннікова