ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" жовтня 2017 р.Справа № 922/2808/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання Васильєві А.В.

розглянувши справу

за позовом Державного підприємства "Дослідне господарство "Чувиріно" Інституту тваринництва НААН України, с. Томахівка
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, с. Веселе
про стягнення грошових коштів в розмірі 504000,00 грн.
за участю представників сторін:

позивача - Філатова В.К. - керуючий санацією;

відповідача - ОСОБА_1 (особисто).

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Державне підприємство "Дослідне господарство "Чувиріно" Інституту тваринництва НААН України, с. Томахівка, звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, с. Веселе, про стягнення заборгованості за договором №1 купівлі-продажу сільськогосподарської продукції від 17.08.2015р., укладеного між сторонами даного спору, в розмірі 504000,00 грн. Також позивач просить суд стягнути з відповідача судові витрати.

Ухвалою господарського суду від 23.08.2017р. прийнято вказану позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 11.09.2017р. о 10:45 год.

Ухвалою господарського суду від 02.10.2017р. розгляд справи відкладався на 02.10.2017р. о 10:30 год.

У судовому засіданні 02.10.2017р. представник позивача позов підтримав. Додаткових доказів, в обґрунтування позову, суду не надав.

Відповідач у судовому засіданні 02.10.2017р. проти позову заперечував, з підстав, викладених у відзиві на позов (вх. № 32080). Зокрема, відповідач зазначив про повну сплату даної суми заборгованості, на підтвердження чого надав суду копіі квитанцій про сплату суми заборгованості в розмірі 541033,50 грн. за період з 14.10.2015р. по 12.12.2016р. Наданий відповідачем відзив на позов долучається судом до матеріалів справи.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України ( Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР ), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Враховуючи те, що норми ст. 65 ГПК України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

17.08.2015р. між Державним підприємством «Дослідне господарство «Чувиріно» Інституту тваринництва НААН» (позивач, продавець) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (відповідач, покупець) укладено договір № 1 купівлі - продажу сільськогосподарської продукції (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору, продавець зобов'язується поставити покупцю товар - насіння проса, а покупець зобов'язується прийняти цей товар та оплатити його за встановленими цінами відповідно до умов Договору.

Згідно з п. 2.1. Договору, загальна вартість товару складає 543900,00 грн. ПДВ не передбачено.

У відповідності до ст. 5.1. Договору оплата товару, що поставляється продавцем відповідно до умов даного Договору, здійснюється покупцем, шляхом перерахування безготівкових коштів в гривнях України на поточний рахунок або в касу продавця до 31 грудня 2015 р.

Пунктом 6.1. Договору передбачено, що Договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Умовами п. 7.1. Договору сторони передбачили, що за порушення умов Договору, винна сторона відшкодовує іншій стороні завдані збитки, в тому числі втрачену вигоду та неотриманий прибуток в порядку, передбаченому чинним законодавством та понесені затрати, пов'язані з невиконанням чи неналежним виконанням сторонами своїх зобов'язань.

Факт отримання відповідачем товару на загальну суму 541033,50 грн. підтверджується наданою відповідачем до матеріалів справи видатковою накладною №1 від 25.09.2015р.

Звертаючись до господарського суду з відповідним позовом за захистом свого порушеного права, позивач стверджує про несплату відповідачем суми заборгованості за договором від 17.08.2015р. в розмірі 504000, 00 грн.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.ст. 11, 629 ЦК України договір є однією з підстав виникнення зобов'язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно приписів ст.ст. 6, 627, 628, 638 ЦК України сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору, з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 193 ГК України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання -відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно статті 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 статті 712 ЦК України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст.265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення.

Згідно зі ст.692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений іншій строк оплати товару.

Відповідно статей 55 Конституції України, статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст.43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ч.1 ст.1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Частиною 2 та частиною 3 ст. 21 ГПК України, визначено, що позивачами є підприємства та організації, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу; відповідачами є підприємства та організації, яким пред'явлено позовну вимогу.

Матеріалами справи підтверджується, що згідно квитанцій до прибуткових касових ордерів, в період з 14.10.2015р. по 12.12.2016р., заборгованість у розмірі 541033,50 грн. була сплачена позивачу.

За таких обставин господарський суд приходить до висновку, що станом на момент подання позивачем та станом на момент порушення провадження у справі предмет позову по справі був відсутній.

Приймаючи до уваги вищевикладене та враховуючи те, що станом на момент порушення провадження у справі предмет позову по справі був відсутній, а з матеріалів справи не вбачається порушень відповідачем прав і охоронюваних законом інтересів позивача, господарський суд, з урахуванням положень абз.3 п.4.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", прийшов до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити повністю, у зв'язку з безпідставністю та необґрунтованістю.

Враховуючи те, що позов не підлягає задоволенню, відповідно до ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору підлягають покладенню на позивача.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 1, 4, 12, 21, 22, 32, 33, 34, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Повне рішення складено 04.10.2017 р.

Суддя Р.М. Аюпова

справа № 922/2808/17