ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
УХВАЛА

про повернення апеляційної скарги

"09" жовтня 2017 р. Справа № Б-39/211-10

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Шевель О. В., суддя Крестьянінов О.О., суддя Пуль О.А.

розглянувши апеляційну скаргу арбітражного керуючого Родзинського А.А. (вх.№ 3011 Х/2) на постанову господарського суду Харківської області від "28" лютого 2011 р. у справі № Б-39/211-10

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегабуд-2006", м.Київ,

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, с.Циркуни Харківського району Харківської області,

про визнання банкрутом

ВСТАНОВИЛА:

Постановою господарського суду Харківської області від 28.02.2011 (суддя Швидкін А.О.) визнано фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. Призначено ліквідатором банкрута арбітражного керуючого Головню Антоніну Максимівну.

02.10.2017, тобто більше ніж через шість років після прийняття вказаної постанови, арбітражний керуючий Родзинський А.А. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вищевказану постанову в частині призначення ліквідатором банкрута арбітражного керуючого Головні А.М. та прийняти нове судове рішення, яким призначити ліквідатором ФОП ОСОБА_2 арбітражного керуючого Родзинського А.А. Заявник скарги вважає, що місцевим господарським судом при прийнятті постанови від 28.02.2011 було порушено вимоги ч.1 ст.114 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції, чинній з 19.01.2013) стосовно призначення ліквідатора із застосуванням автоматизованої системи з числа осіб, внесених до Єдиного реєстру арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) України. На думку апелянта, відповідне призвело до порушення прав та інтересів арбітражного керуючого Родзинського А.А., оскільки позбавило його права бути призначеним ліквідатором банкрута.

У тексті апеляційної скарги міститься клопотання про відновлення пропущеного строку подання апеляційної скарги, в обгрунтування якого заявник зазначає, що вищевказана постанова не направлялась на його адресу та про її прийняття він дізнався випадково.

Заслухавши думку судді-доповідача стосовно вищевказаного клопотання у відповідності до вимог частини 2 статті 93 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що у його задоволенні має бути відмовлено з наступних підстав.

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В рішеннях Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України" та від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України" зазначено, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою.

Відповідно до прецедентної практики Суду одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який полягає у тому, що у разі винесення судом остаточного рішення у справі таке рішення не може бути піддано сумніву (див. Рішення у справі Brumaresku v Romania [GC], № 28342/95, п. 61, ЄСПЛ 1999-VII). Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби (див. пункти 22 - 23 Рішення у справі "Мельник проти України" від 28.03.2006, пункти 37-38 Рішення у справі "Мушта проти України" від 18.11.2010).

У справі "Устименко проти України" Європейський суд з прав людини вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява N 52854/99, п. п. 51 і 52, ECHR 2003-X) (п. 46 рішення). Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі "Пономарьов проти України" (Ponomaryov v. Ukraine), заява N 3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року) (п. 47 рішення). Зі змісту пункту 52 рішення випливає, що якщо національний суд просто обмежився вказівкою на наявність у відповідача "поважних причин" для поновлення пропущеного строку оскарження, то, відтак, він (суд) не вказав чітких причин такого рішення. За цих підстав Високий Суд одноголосно постановив, що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та дійшов висновку, що національні суди, вирішивши поновити пропущений строк оскарження остаточної постанови у справі заявника без наведення відповідних причин та скасувавши в подальшому постанову суду, порушили принцип правової визначеності та право заявника на справедливий судовий розгляд за пунктом 1 статті 6 Конвенції (п. 53 рішення).

Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Доступ до правосуддя здійснюється шляхом точного, послідовного і неухильного дотримання процесуального алгоритму, що передбачений Господарським процесуальним кодексом України.

Відповідно до ст. 91 ГПК України сторони, а також прокурор, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили. Однак наявність права на оскарження не є безумовною підставою для здійснення судового захисту шляхом прийняття апеляційної скарги, поданої з порушенням встановленого процесуальним законом порядку.

Згідно з ч.1 ст.93 ГПК України, апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів, а на ухвалу місцевого господарського суду - протягом п'яти днів з дня їх оголошення місцевим господарським судом.

Чинне процесуальне законодавство не допускає довільного, не обмеженого у часі перегляду судових рішень.

Норми ГПК України, встановлюючи строки для подачі скарг, тим самим визначають баланс між принципом правової визначеності, забезпечуючи стабільність правовідношень у сфері підприємницької та іншої економічної діяльності, з однієї сторони, і правом на справедливий судовий розгляд, який передбачає можливість виправлення судових помилок, з іншої.

Відповідно до ч.1 ст.53 ГПК України, за заявою сторони, прокурора чи з своєї ініціативи господарський суд може визнати причину пропуску встановленого законом процесуального строку поважною і відновити пропущений строк, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

У пункті 4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 N7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" зазначено, що клопотання про відновлення строку подання апеляційної скарги з огляду на приписи статті 53 ГПК повинно містити обґрунтування поважності причин пропуску такого строку (за необхідності - з посиланням на відповідні докази, які подаються апеляційному господарському суду на загальних підставах).

Отже, відновлення пропущеного строку є правом суду виходячи з встановлення поважності причин пропуску строку. При цьому поважними визнаються лише такі обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальних дій.

Таким чином, для відновлення процесуального строку заявник має довести суду наявність відповідних обставин, їх поважність та непереборність, у зв'язку з тим, що норма про можливість відновлення процесуальних строків є по суті пільгою, що може використовуватися лише як виняток із загального правила, оскільки в іншому випадку нівелюється значення чіткого окреслення законодавцем кожного із процесуальних строків.

Відповідну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Вищого господарського суду України від 06.02.2017 у справі №17/297, від 15.02.2017 у справі №910/3725/16, від 22.02.2017 у справі №910/28665/15, від 15.03.2017 у справі № 910/21898/13 тощо.

Апелянт просить відновити пропущений строк подання скарги, посилаючись виключно на ту обставину, що копія оскаржуваної постанови від 28.02.2011 арбітражному керуючому Родзинському А.А. не направлялася і він випадково довідався про прийняття місцевим господарським судом зазначеної постанови (будь-яких інших мотивів ним не наведено). Однак колегія суддів вважає зазначені посилання недостатньо аргументованими, з огляду на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, арбітражний керуючий Родзинський А.А. не був і на теперішній час не є учасником провадження у даній справі №Б-39/211-10, зокрема, ним не подавалося заяв щодо призначення його ліквідатором боржника в порядку ст.3-1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції, чинній на момент порушення провадження в даній справі та прийняття постанови від 28.02.2011 про визнання боржника банкрутом). Таким чином, у місцевого господарського суду був відсутній обов'язок щодо надіслання йому копій процесуальних документів у даній справі.

Разом з тим, відповідні процесуальні документи, у тому числі, і постанову від 28.02.2011 про визнання боржника банкрутом розміщено в Єдиному державному реєстрі судових рішень - отже, заявник у разі зацікавленості щодо участі в даній справі мав можливість ознайомитися зі змістом зазначених документів. Редакція Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", що містить ст.114 (на приписи якої посилається апелянт) набрала чинності з 19.01.2013 року - тобто починаючи із вказаної дати заявникові було відомо або могло бути відомо про законодавчу вимогу щодо застосування автоматизованої системи для вибору кандидатури арбітражного керуючого.

Однак з апеляційною скаргою арбітражний керуючий Родзинський А.А. звернувся лише у 2017 році, при цьому в клопотанні про відновлення пропущеного строку подання апеляційної скарги ним не вказано, коли саме та у зв'язку з якими обставинами він довідався про постанову від 28.02.2011 у даній справі і чому з-поміж інших численних справ про банкрутство, в яких він не брав участі і в яких призначення арбітражного керуючого здійснювалося без застосування автоматизованої системи, ним обрано для апеляційного оскарження саме постанову в даній справі №Б-39/211-10 - тоді як вказані обставини, на думку колегії суддів, мають істотне значення для надання оцінки причинам значного пропуску строку подання апеляційної скарги на предмет їх поважності.

Отже, з урахуванням висновків, викладених у вищезазначених рішеннях Європейського суду з прав людини, колегія суддів дійшла висновку, що обставини, наведені апелянтом в обґрунтування причин порушення строку на апеляційне оскарження (посилання на те, що він випадково довідався про існування оскаржуваної постанови), не є достатніми для відновлення пропущеного строку подання апеляційної скарги, у зв'язку з чим клопотання апелянта про відновлення вказаного строку підлягає відхиленню з огляду на його необґрунтованість.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 97 ГПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається апеляційним господарським судом, якщо скаргу подано після закінчення строку, встановленого для її подання, без клопотання про поновлення цього строку або таке клопотання відхилено.

Заявлені апелянтом клопотання про надання йому дозволу направити копію апеляційної скарги учасникам судового розгляду вже після прийняття скарги до провадження, а також клопотання про звільнення його від сплати судового збору за подання апеляційної скарги - не розглядаються колегією суддів, оскільки скарга підлягає поверненню на підставі п.4 ч.1 ст.97 ГПК України.

Колегія суддів також враховує, що арбітражним керуючим Родзинським А.А. зазначено про порушення його прав оскаржуваною постановою суду в частині призначення ліквідатора (у зв'язку з тим, що, за припущенням апелянта, існувала імовірність його призначення на дану посаду в разі застосування автоматизованої системи), проте ним не наведено жодного доводу, який грунтувався б не на припущеннях, а на належних та допустимих доказах у розумінні ст.34 ГПК України, щодо наявності у арбітражного керуючого Родзинського А.А., який не є учасником провадження у справі Б-39/211-10, права на оскарження постанови в даній справі в порядку ч.1 ст.91 ГПК України. А саме, апелянтом не доведено, що оскаржуваною постановою суду будь-яким чином вирішено питання про його права та обов'язки.

Керуючись ст.86, 91, п. 4 ч.1 ст. 97 Господарського процесуального кодексу України,

УХВАЛИЛА:

Відхилити клопотання арбітражного керуючого Родзинського А.А. про відновлення пропущеного строку подання апеляційної скарги.

Повернути апеляційну скаргу заявнику.

Додаток: заявнику - апеляційна скарга на 1 арк.

Головуючий суддя Шевель О. В.

Суддя Крестьянінов О.О.

Суддя Пуль О.А.