ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" жовтня 2017 р. Справа № 918/609/17

Господарський суд Рівненської області в складі головуючого судді Політики Н.А., при секретарі судового засідання Фаєвській Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали справи за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Козинської сільської ради Радивилівського району Рівненської області

про визнання договору дійсним та визнання права власності,

за участі представників сторін:

від позивача - ОСОБА_2, довіреність № 1097 від 30.09.2015 р.;

від відповідача - Бернацький П.В., довіреність № 1964 від 15.09.2017р.

В судовому засіданні 2 жовтня 2017 року, відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

29 серпня 2017 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - Підприємець) звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовом до Козинської сільської ради Радивилівського району Рівненської області (далі - Рада) про визнання дійсним договору купівлі-продажу приміщення контори № 3-РВ, укладеного 25 грудня 2008 року між ОСОБА_1 та Сільськогосподарським виробничим кооперативом "Маяк", а також визнання за позивачем права власності на нерухоме майно - приміщення контори (адміністративної будівлі) загальною площею 1668,1 м2, що знаходиться в с. Зарічне Радивилівського району Рівненської області по вулиці 40-річчя Перемоги, 119А, яке було предметом вищенаведеного правочину.

В обґрунтування вказаного позову Підприємець посилався на те, що на підставі вищезазначеної угоди, яка була виконана її сторонами у повному обсязі, він набув у власність спірне приміщення контори. Водночас у зв'язку з припиненням державної реєстрації Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Маяк" на час звернення позивача до суду з даним позовом можливість у встановленому законом порядку нотаріально посвідчити наведений договір відсутня, що у свою чергу позбавляє Підприємця можливості оформити своє право власності на це майно у встановленому законом порядку. За таких обставин позивач, посилаючись на статті 15, 220, 328, 334, 657 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), просив суд визнати дійсним договір купівлі-продажу приміщення контори № 3-РВ, укладений 25 грудня 2008 року між ОСОБА_1 та Сільськогосподарським виробничим кооперативом "Маяк", а також визнати за позивачем право власності на нерухоме майно, що було предметом вищенаведеного правочину.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 31 серпня 2017 року зазначену позовну заяву прийнято до розгляду суддею Політикою Н.А., порушено провадження у справі № 918/609/17 та призначено її до розгляду в судовому засіданні на 18 вересня 2017 року.

До початку призначеного судового засідання 18 вересня 2017 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшов відзив Ради на позовну заяву від 18 вересня 2018 року № 1965 (а.с. 37), в якому остання визнала позовні вимоги Підприємця та не заперечувала проти їх задоволення.

У судовому засіданні 18 вересня 2017 року оголошувалася перерва до 2 жовтня 2017 року.

29 вересня 2017 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшло клопотання позивача від 29 вересня 2017 року (а.с. 42), в якому останній на підставі статті 38 ГПК України просив суд витребувати у Господарського суду Рівненської області матеріали справи № 8/16 з метою встановлення факту приналежності спірного нерухомого майна Сільськогосподарському виробничому кооперативу "Маяк" на момент його відчуження позивачу за спірним договором.

Водночас при дослідженні матеріалів справи суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення наведеного клопотання з огляду на те, що Підприємцем у його клопотанні в порушення приписів статті 38 ГПК України не було вказано, який саме конкретний доказ витребовується, не було у встановленому законом порядку доведено, що такий доказ дійсно міститься у матеріалах справи № 8/16, а також не було наведено жодних обставини, що перешкоджають наданню зазначеного доказу безпосередньо позивачем.

Слід також зазначити, що до початку призначеного судового засідання 2 жовтня 2017 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшло клопотання позивача від 2 жовтня 2017 року (а.с. 45), в якому останній просив суд залучити до участі у справі арбітражного керуючого - ліквідатора Віннікова Василя Григоровича в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. В обґрунтування даного клопотання Підприємець посилався на те, що стороною спірного договору був, зокрема, Сільськогосподарський виробничий кооператив "Маяк" в особі арбітражного керуючого - ліквідатора Віннікова Василя Григоровича. Відтак, оскільки зазначеній особі відомі усі обставини укладення договору купівлі-продажу приміщення контори від 25 грудня 2008 року № 3-РВ, рішення суду у даній справі, на думку позивача, вплине на права та законні інтереси арбітражного керуючого - ліквідатора Віннікова Василя Григоровича.

Проте при дослідженні матеріалів справи суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вищенаведеного клопотання Підприємця з огляду на таке.

За змістом статті 27 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін.

Проте позивачем в його клопотанні не було наведено жодного обґрунтування, яким чином рішення з цього господарського спору в розумінні статті 27 ГПК України може вплинути на права або обов'язки арбітражного керуючого - ліквідатора Віннікова Василя Григоровича щодо однієї зі сторін спору, якими у даному випадку є Підприємець та Рада.

Суд також звертає увагу на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що арбітражний керуючий - ліквідатор Вінніков Василь Григорович при укладенні спірного договору діяв не самостійно, а від імені Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Маяк". У той же час позивачем не було у встановленому законом порядку доведено, яким чином рішення з даного господарського спору може вплинути на права або обов'язки цієї особи, яка при підписанні спірного договору діяла як представник сторони наведеної угоди. Більше того, зі змісту наявного у матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 8-11) вбачається, що 16 грудня 2015 року була проведена державна реєстрація припинення юридичної особи - Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Маяк".

У судовому засіданні 2 жовтня 2017 року представник позивача підтримав вимоги, викладені у позовній заяві, та наполягав на їх задоволенні.

Представник Ради у цьому судовому засіданні визнав позов Підприємця та не заперечував проти його задоволення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність наявних у матеріалах справи копій документів поданим учасниками процесу оригіналам цих документів, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

25 грудня 2008 року між ОСОБА_1 та Сільськогосподарським виробничим кооперативом "Маяк" було підписано договір купівлі-продажу приміщення контори № 3-РВ (а.с. 12), за умовами якого останній зобов'язався передати у власність покупцю приміщення контори Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Маяк", що знаходиться за адресою: Рівненська область, Радивилівський район, с. Зарічне, а покупець, у свою чергу, - прийняти та оплатити вартість цієї нерухомості згідно експертної оцінки від 10 серпня 2008 року.

Зазначена угода підписана покупцем та уповноваженим представником Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Маяк", а також скріплена печаткою наведеної юридичної особи.

Відповідно до пункту 2.1 цього правочину вартість майна становить 53 500 грн. 00 коп. згідно експертної оцінки від 10 серпня 2008 року.

Покупець вносить суму вартості майна на поточний рахунок продавця (пункт 2.2 договору).

З матеріалів справи вбачається, що вартість спірного майна була повністю оплачена покупцем, що підтверджується нотаріально посвідченою копією відповідної квитанції (а.с. 14).

Також судом встановлено, що вищенаведене нерухоме майно на виконання положень зазначеного договору було передано покупцю 25 грудня 2008 року, що підтверджується наявною у матеріалах справи нотаріально засвідченою копією відповідного акта приймання-передачі майна від 25 грудня 2008 року (а.с. 13).

Суд також звертає увагу на те, що як на час укладення спірного договору, так і на час звернення до Господарського суду Рівненської області з даним позовом, позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується наявними у матеріалах справи витягами з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 47-48).

Обґрунтовуючи свої вимоги, Підприємець посилався на те, що на підставі вищезазначеної угоди, яка була виконана її сторонами у повному обсязі, він набув спірне приміщення контори. Водночас у зв'язку з припиненням державної реєстрації Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Маяк" на час звернення позивача до суду з даним позовом можливість у встановленому законом порядку нотаріально посвідчити наведений договір відсутня, що у свою чергу позбавляє Підприємця можливості оформити своє право власності на це майно. За таких обставин позивач просив суд визнати дійсним договір купівлі-продажу приміщення контори від 25 грудня 2008 року № 3-РВ, укладений між ОСОБА_1 та Сільськогосподарським виробничим кооперативом "Маяк", а також визнати за позивачем право власності на нерухоме майно, що було предметом вищенаведеного правочину.

Проте при дослідженні матеріалів справи суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення цього позову з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно з частиною 2 цієї статті, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до частини 3 статті 640 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Зі змісту вищенаведених нормативних приписів вбачається, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, слід враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".

Водночас слід зазначити, що відповідно до статті 657 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відтак, договір купівлі-продажу приміщення контори від 25 грудня 2008 року № 3-РВ в силу статті 657 ЦК України в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, підлягав і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, а отже такий правочин не може бути визнаний судом дійсним на підставі частини 2 статті 220 ЦК України, що свідчить про необґрунтованість зазначених вимог Підприємця.

Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-49ц13.

Крім того, позивачем в порушення нормативних приписів чинного процесуального законодавства не було наведено жодних фактів, які свідчать про ухилення Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Маяк" від нотаріального посвідчення спірного договору в розумінні статті 220 ЦК України, а також не надано жодних належних і допустимих доказів на підтвердження наведених обставин, що є необхідною умовою для можливості визнання дійсним договору в судовому порядку.

Також суд звертає увагу на те, що у даному позові Підприємця матеріально-правові вимоги позивача були пред'явлені до відповідача - Ради.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист.

Норми статті 16 ЦК України та статті 20 Господарського кодексу України розкривають зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав.

Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Проте позивачем у даному випадку не було вказано, яким чином Радою порушуються, не визнаються або оспорюються права Підприємця, а також не було надано жодних доказів на підтвердження наведених обставин, що унеможливлює задоволення цього позову в частині визнання дійсним договору купівлі-продажу приміщення контори від 25 грудня 2008 року № 3-РВ, укладеного між позивачем та Сільськогосподарським виробничим кооперативом "Маяк".

Щодо вимог позивача про визнання за ним права власності на нерухоме майно - приміщення контори (адміністративної будівлі) загальною площею 1668,1 м2, що знаходиться в с. Зарічне Радивилівського району Рівненської області по вулиці 40-річчя Перемоги, 119А, яке було предметом вищенаведеного правочину, суд зазначає наступне.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України та статтею 20 Господарського кодексу України. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб'єкт захисту, вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав.

Відповідно до приписів статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Вказана стаття знаходиться в розділі 29 ЦК України "Захист права власності", тобто стосується випадків, коли існуюче, належно набуте від попереднього власника та належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в особи документів, що засвідчують належність їй такого права, у зв'язку з їх втратою.

Таким чином, відповідний позов пред'являється на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача за передбачених законодавством підстав та підтверджується належними та допустимими доказами. З цим кореспондується стаття 11 ЦК України, яка визначає підстави виникнення цивільних прав та обов'язків.

Зі змісту статті 392 ЦК України вбачається, що позов про визнання права власності на майно необхідний позивачеві тоді, коли у інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна, створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності, у зв'язку з наявністю таких сумнівів чи втратою належних правовстановлюючих документів, наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними, а метою подання позову про визнання права власності є усунення невизначеності у суб'єктивному праві, належному особі щодо індивідуально визначеного майна.

Позов про визнання права власності спрямований на усунення перешкод у здійсненні власником свого права і виключення домагань на належне власнику майно за допомогою підтвердження у судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності, судове рішення про задоволення таких вимог має ґрунтуватися на встановленому судом у ході розгляду справи існуючого юридичного факті і не може підміняти собою правовстановлюючих документів.

Таким чином, захист права власності шляхом його визнання у судовому порядку можливий за наявності одночасно двох умов: по-перше, підтвердження у судовому порядку своїх прав на майно, шляхом подання належних і достатніх доказів, які достеменно підтверджують факт набуття права власності на законних підставах, і, по-друге, вичерпне спростування доводів третіх осіб, які оспорюють або не визнають право власності позивача.

Отже, у випадку якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Тобто підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності відповідно до наведених норм є спір або невизнання існуючого права, а не намір набути вказане право за рішенням суду.

Позов про визнання права власності є речово-правовим, вимоги якого звернені до суду, що повинен підтвердити наявність у позивача права власності на спірне майно. Об'єктом цього позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача щодо індивідуально визначеного майна. Підставою ж позову є обставини, що підтверджують наявність у позивача права власності чи іншого речового права на майно.

Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження у судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Такими доказами можуть бути правовстановлюючі документи, а також будь-які інші докази, що підтверджують приналежність позивачу спірного майна. Відтак, до предмету доказування за позовом про визнання права власності входить встановлення цивільно-правових підстав набуття позивачем права власності на спірне майно.

Главою 24 ЦК України закріплено набуття права власності.

Приписами статті 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, з огляду на те, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав чи в який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому законом.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 травня 2015 року у справі № 6-244цс14 і від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15, а також у постанові Вищого господарського суду України від 30 червня 2016 року у справі № 902/1293/14.

Відповідно до приписів статті 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченому нотаріально дійсним.

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Як було зазначено вище, відповідно до статті 657 ЦК України (у редакції, чинній на момент підписання договорів купівлі-продажу спірного майна) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

За частиною 1 статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонам вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається (частина 2 вищенаведеної статті).

За частиною 3 статті 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

З огляду на викладене суд зазначає, що правила частини 2 статті 220 ЦК України не поширюються на правочини, які підлягають нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки за відсутності реєстрації такі правочини не є укладеними.

Зазначена позиція застосовується до договорів, які було підписано до 1 січня 2013 року у зв'язку зі скасуванням з 1 січня 2013 року положень про державну реєстрацію правочинів.

З матеріалів справи вбачається, що спірний договір купівлі-продажу приміщення контори, за яким позивач, на його думку, набув право власності на спірну нерухомість та на який останній посилався як на підставу своїх вимог, підписано та виконано до 1 січня 2013 року, а тому він підлягав як нотаріальному посвідченню, так і державній реєстрації.

Проте зі змісту наведеного договору вбачається, що останній у встановленому законом порядку не пройшов нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

Доказів, що рішенням суду у встановленому законом порядку зазначений правочин було визнано дійсним і в подальшому його було зареєстровано, матеріали справи не містять.

За таких обставин, зважаючи на відсутність правових підстав для визнання спірного договору дійсним, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги Підприємця про визнання за ним права власності на нерухоме майно - приміщення контори (адміністративної будівлі) загальною площею 1668,1 м2, що знаходиться в с. Зарічне Радивилівського району Рівненської області по вулиці 40-річчя Перемоги, 119А.

Слід також зазначити, що стороною спірного договору був ОСОБА_1, тоді як даний позов пред'явлений фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, що також ставить під сумнів обґрунтованість вимог про визнання права власності на спірне нерухоме майно саме за Підприємцем.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно статті 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (стаття 43 ГПК України).

Зважаючи на все вищевикладене, а також враховуючи, що позивачем не було доведено належними і допустимими доказами тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, суд дійшов висновку про необґрунтованість позову Підприємця, у зв'язку з чим в його задоволенні слід відмовити.

Відповідно до статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору залишаються за позивачем.

Керуючись ст. ст. 1, 12, 22, 32-34, 43, 49, 81-1, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 05.10.2017 року.

Суддя Політика Н.А.

Віддруковано 3 примірники:

1 - до справи;

2 - позивачу рекомендованим (АДРЕСА_1);

3 - відповідачу рекомендованим (35522, Рівненська обл., Радивилівський р-н, с. Козин, вул. Шляхова, 28-А).