КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" жовтня 2017 р. Справа№ 927/382/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Алданової С.О.

секретар: Іванов О.О.

за участю представників

позивача: Радченко Я.А.;

відповідача: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Чернігівської районної ради Чернігівської області

на рішення Господарського суду Чернігівської області

від 29.05.2017

у справі №927/382/17 (суддя Оленич Т.Г.)

за позовом Чернігівської районної ради Чернігівської області

до Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської

області

про стягнення 145 608,20 грн.

ВСТАНОВИВ:

Чернігівська районна рада Чернігівської області (далі - позивач) звернулася до Господарського суду Чернігівської області з позовом про стягнення з Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області (далі - відповідач) 119 324,33 грн. боргу по оплаті спожитої теплової енергії, 5 401,53 грн. 3% річних, нарахованих за період з 12.06.2015 по 31.03.2017, а також 20 882,34 грн. втрат від інфляції, обчислених за період з червня 2015 року по березень 2017 року, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що заборгованість виникла внаслідок невиконання відповідачем зобов'язань по відшкодуванню витрат на комунальні послуги за орендоване майно, які виникли на підставі договору №45 від 13.11.2014 про відшкодування витрат комунальних послуг орендодавцю.

В процесі судового розгляду позивач подав заяву про уточнення та зменшення розміру позовних вимог, в якій він просив суд стягнути з відповідача збитки у вигляді боргу за теплову енергію, тим самим фактично змінивши предмет позову - стягнення збитків замість заявленого у позовній заяві боргу. Окрім того, в заяві позивач зазначав про те, що внаслідок перерахунку заборгованості сума боргу за теплову енергію зменшилась і становить 115 734,55 грн., а також зменшились і суми 3% річних та інфляційних нарахувань, які становлять 5 252,82 грн. і 20 241,66 грн.

З огляду на те, що на судом розгляд справи по суті було розпочато в судовому засіданні 04.05.2017, а заяву позивач подав у наступному судовому засіданні, місцевий господарський суд не прийняв до розгляду заяву позивача в частині зміни предмету позову. Однак судом враховано та прийнято заяву позивача в частині зменшення розміру позовних вимог, у зв'язку з чим остаточними позовними вимогами є вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 115 734,55 грн. боргу за теплову енергію, 5 252,82 грн. 3% річних та 20 241,66 грн. інфляційних втрат.

Відповідач проти позову заперечував, наголошуючи на необґрунтованості та непідтвердженості вимог позивача, просив суд в позові відмовити. Зокрема, відповідач зазначав про те, що позивач просить стягнути з нього витрати за спожиту теплову енергію. Натомість за умовами укладеного між сторонами договору №45 від 13.11.2014 передбачено обов'язок відповідача, як орендаря, відшкодовувати позивачу, як орендодавцю, частину витрат на комунальні послуги лише за постачання електроенергії, водопостачання та водовідведення, вивіз побутових відходів та їх знешкодження, експлуатаційні витрати. Відшкодування цих витрат здійснюється орендарем відповідно до актів наданих послуг.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 29.05.2017 у справі №927/382/17 у позові було відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим судовим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Чернігівської області від 29.05.2017 у справі №927/382/17 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права, що призвело до прийняття неправильного по суті заявлених вимог рішення. Зокрема, позивач звертав увагу суду апеляційної інстанції на наступне:

- судом першої інстанції було невірно зазначено про те, що зміна предмету позову не була заявлена до початку розгляду справи, оскільки позивач наголошував на цьому ще у першому судовому засіданні;

- суд помилково не взяв до уваги ту обставину, що між сторонами виникли як правовідносини з оренди, так і правовідносини з надання та отримання теплової енергії. Відповідачем не заперечується факт користування приміщенням у зазначений в позові період. Отримуючи акти-рахунки із нарахуванням обсягів та вартості спожитої теплової енергії, відповідач їх приймав та не надав позивачу жодних заперечень. Це свідчить про існування правовідносин між сторонами з оренди приміщення та надання послуг опалення, про намір відповідача користуватись такими послугами і зобов'язання сплачувати за них;

- оплату вартості теплової енергії відповідач повинен був здійснювати позивачу, оскільки не уклав договір з постачальником теплової енергії, але її фактично споживав;

- відсутність в переліку комунальних послуг, зазначеного у договорі №45 від 13.11.2014 про відшкодування витрат комунальних послуг орендодавцю - теплової енергії, не є підставою для звільнення відповідача від оплати за вказані послуги;

- відповідач не зацікавлений у стягненні з нього боргу за спожите тепло, у зв'язку з чим не надавав позивачу відповідного фінансування для сплати судового збору, несплата якого унеможливлювала звернення позивача до суду;

- відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов'язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг. Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд України в постанові від 25.11.2014 у справі №916/3566/13.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.08.2017 апеляційну скаргу позивача було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у наступному складі: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Мартюк А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.08.2017 (головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Мартюк А.І.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 05.10.2017.

03.10.2017 через Відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначав про непідтвердженість доводів апеляційної скарги позивача та просив суд залишити скаргу без задоволення.

Представник позивача в судовому засіданні 05.10.2017 підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, скасувати рішення Господарського суду Чернігівської області від 29.05.2017 у справі №927/382/17 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання 05.10.2017 не з'явився, про поважність причин нез'явлення суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Оскільки явка представників сторін у судове засідання не була визнана обов'язковою, а також зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення представників сторін про місце, дату і час судового розгляду, колегія суддів визнала за можливе розглядати справу у відсутності представника відповідача за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 05.10.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

24.10.2014 між позивачем, як орендодавцем, та відповідачем, як орендарем, було укладено договір №23 оренди нерухомого майна, що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ Чернігівського району та перебуває в управлінні Чернігівської районної ради (далі - Договір оренди).

За умовами Договору оренди (розділ 1) орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежитлові приміщення в будівлях, що є об'єктами спільної власності територіальних громад сіл, селищ Чернігівського району та перебувають в оперативному управлінні районної ради, які знаходяться за адресою: м. Чернігів, вул. Шевченка, 48. В оренду передаються приміщення з 28 кімнат чотирьохповерхової будівлі, загальною площею (з урахуванням коефіцієнту перерахунку корисної площі в загальну) 928,4 кв. м, корисною площею 482,5 кв. м, та приміщення з двох кімнат, розташованих на першому та другому поверхах двоповерхової будівлі загальною площею (урахуванням коефіцієнту перерахунку корисної площі в загальну) 101,16кв.м, корисною площею 75,9 кв. м, що не мають окремого входу, та гаражі площею 91,2 кв. м.

Приміщення забезпечені централізованим електро-, тепло-, водопостачанням, підключені до каналізації (п.2.1 Договору оренди).

Порядок нарахування та сплати орендних платежів визначений у розділі 3 Договору оренди, відповідно до п.п.3.1, 3.2 якого орендна плата визначена як платіж у грошовій формі, який орендар вносить орендодавцю незалежно від наслідків діяльності орендаря та сплачується за весь термін фактичного користування майном, що визначається на підставі акту приймання-передачі в оренду та акту приймання-передачі майна з орендного користування. До орендної плати не входить плата за комунальні послуги, вартість експлуатаційних витрат, плата за землю, податок на додану вартість.

В п.10.1 Договору оренди передбачено, що останній діє з 02.10.2014 по 31.12.2014.

На виконання умов Договору оренди 24.10.2014 між сторонами було складено та підписано Акт прийняття-передачі в оренду майна спільної власності територіальних громад сіл та селищ Чернігівського району, розташованого за адресою: м. Чернігів, вул. Шевченка, 48.

Окрім того, 13.11.2014 між сторонами було укладено договір №45 про відшкодування витрат комунальних послуг орендодавцю (далі - Договір комунальних послуг).

За умовами Договору комунальних послуг (п.1.1) орендар відшкодовує орендодавцю відповідно до займаної площі частину витрат за комунальні послуги - за постачання електроенергії, водопостачання та водовідведення, вивіз побутових відходів та їх знешкодження, експлуатаційні витрати.

Відшкодування витрат орендодавця, пов'язаних з комунально-експлуатаційними витратами за поточний місяць оренди, здійснюється орендарем відповідно до актів наданих послуг. Вартість витрат за використані послуги визначається пропорційно орендованій площі. Оплата за надані послуги проводиться впродовж семи днів після підписання актів наданих послуг шляхом перерахування орендарем грошових коштів на розрахунковий рахунок орендодавця (п.п.3.1, 3.2 Договору комунальних послуг).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав про те, що відповідач неналежним чином виконував свої грошові зобов'язання перед позивачем за Договором комунальних послуг, у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість по оплаті спожитої теплової енергії, яка на дату винесення судового рішення у даній справі за розрахунками позивача становила 115 734,55 грн.

Зважаючи на відмову відповідача в добровільному порядку погасити борг, позивач звернувся до суду з позовом, в якому, окрім 115 734,55 грн. основного боргу, просив стягнути з відповідача 5 252,82 грн. 3% річних та 20 241,66 грн. інфляційних втрат.

Місцевий господарський суд в позові відмовив повністю, визнавши вимоги позивача документально непідтвердженими та нормативно необґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, вважає його таким, що відповідає фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України (ч.1 ст. 175 Господарського кодексу України).

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ст.759 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі ст. 526 Цивільного кодексу України, де встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки, та в порядку, що встановлені договором (ст. ст. 901, 903 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу України).

Як уже зазначалося вище, предметом розгляду у даній справі, зокрема, є вимоги позивача про стягнення з відповідача 115 734,55 грн. боргу по оплаті спожитої теплової енергії за період з 01.11.2014 по 13.04.2015 за Договором комунальних послуг.

Як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, за умовами Договору оренди до складу орендної плати не входить, серед іншого, плата за комунальні послуги, вартість експлуатаційних витрат, у зв'язку з чим між сторонами було укладено Договір комунальних послуг.

Відповідно до положень ст. ст. 11, 14 Цивільного кодекс України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

З умов Договору комунальних послуг вбачається, що останній містить виключний перелік комунальних послуг, частину витрат по яких відповідач зобов'язувався відшкодовувати позивачу, а саме: за постачання електроенергії, водопостачання та водовідведення, вивіз побутових відходів та їх знешкодження, експлуатаційні витрати. При цьому, умова про обов'язок відповідача відшкодовувати позивачу витрати за теплоенергію в названому договорі відсутня.

Ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано доказів, які б свідчили про врегулювання даного питання між сторонами шляхом укладення додаткових угод до Договору комунальних послуг, в яких би були відображені відповідні зміни та доповнення.

Колегією суддів враховано посилання позивача в апеляційній скарзі на правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 25.11.2014 у справі №916/3566/13, згідно з якою відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг саме по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов'язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг.

Однак в даному конкретному випадку позивач не є постачальником послуг з надання теплової енергії, докази щодо згоди чи незгоди постачальника таких послуг (теплогенеруючої організації, тощо) в матеріалах справи також відсутні.

Питання відносно того, чи є договірні відносини у відповідача з теплопостачальною організацією або чи в даному випадку має місце самовільне підключення до мережі (позадоговірне користування тепловою енергією) не входить до предмету доказування у даній справі, оскільки позивачем заявлено позов про стягнення боргу за конкретним договором, а саме Договором комунальних послуг і дослідженню підлягають умови вказаного правочину та перевірка їх дотримання обома сторонами.

Доводи позивача про те, що місцевим господарським судом було невірно зазначено про те, що зміна предмету позову не була заявлена до початку розгляду справи по суті, оскільки позивач наголошував на цьому ще у першому судовому засіданні, не підтверджується матеріалами справи. Так з протоколу судового засідання Господарського суду Чернігівської області від 04.05.2017 у даній справі вбачається, що у вказаному судовому засіданні суд перейшов до розгляду справи по суті заявлених вимог, представники сторін надали свої пояснення, судом досліджувалися докази, тощо (том справи - 1, аркуші справи - 84-85). При цьому в протоколі відсутні будь-які посилання на те, що позивачем було заявлено про зміну предмету позову до того, як суд перейшов до розгляду справи по суті. Заяви, в яких би позивачем було викладено зауваження на протокол судового засідання від 04.05.2017 в порядку, встановленому ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України, у даній справі відсутні.

Посилання позивача на відсутність фінансування, необхідного для звернення з позовом до суду не має відношення до суті спору. Окрім того, існує законодавчо передбачена можливість звернення до суду із заявою (клопотанням) про відстрочення сплати судового збору або про звільнення від такої сплати і позивач не був позбавлений можливості скористатися своїм правом на подання відповідної заяви (клопотання).

Підсумовуючи викладене, з огляду на те, що Договором комунальних послуг не встановлено відповідачу обов'язок по сплаті позивачу витрат за теплоенергію, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості за спожиту теплову енергію, у зв'язку з чим позов в частині вимог про стягнення 115 734,55 грн. задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно зі ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки в процесі судового розгляду не було встановлено факт прострочення відповідача перед позивачем за Договором комунальних послуг, підстави для застосування ст. 625 Цивільного кодексу України та нарахування 20 241,66 грн. інфляційних втрат і 5 252,82 грн. 3% річних на суму боргу у розмірі 115 734,55 грн. за спожиту теплоенергію відсутні і в цій частині вимог позов задоволенню не підлягає.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності заявлених ним вимог та/або доказів на спростування висновків місцевого господарського суду.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

За результатами перегляду справи апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а також з повним і всебічним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, тоді як доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 43, 49, 75, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Чернігівської районної ради Чернігівської області на рішення Господарського суду Чернігівської області від 29.05.2017 у справі №927/382/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 29.05.2017 у справі №927/382/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №927/382/17 повернути до Господарського суду Чернігівської області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

С.О. Алданова