ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2017 року Справа № 910/22347/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді:Владимиренко С.В. - доповідач,
суддів:Демидової А.М.,
Шевчук С.Р.
розглянув касаційну скаргуПублічного акціонерного товариства комерційний банк "Правекс-Банк"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 08.06.2017р.
та рішеннягосподарського суду міста Києва від 13.12.2016р.
у справі№910/22347/15 господарського суду міста Києва
за позовомПублічного акціонерного товариства комерційний банк "Правекс-Банк"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Столичний центр бронювання"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4
простягнення 7297308,11грн.

за участю представників

позивача - Лук'янова О.М., Мазур В.О.;

відповідача - Шипко О.І.,

третьої особи - ОСОБА_8., ОСОБА_9

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Правекс-Банк" (надалі - позивач та/або ПАТ КБ "Правекс-Банк") звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Столичний центр бронювання" (надалі - відповідач та/або ТОВ "СЦБ") про стягнення 7297308,11 грн., з яких 7289708,11 грн. - збитки завдані відповідачем внаслідок порушення умов Договору еквайрингу №51-18-05/1806 від 18.12.2013 р. та 7600 грн. - неустойка.

Рішенням господарського суду міста Києва від 13.12.2016р. (суддя Якименко М.М.) у справі №910/22347/15, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.06.2017р. (колегією суддів у складі головуючого судді Чорної Л.В., суддів: Яковлєва М.Л., Скрипки І.М.) у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ "Правекс-Банк" відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вищезазначеними постановою та рішенням, ПАТ КБ "Правекс-Банк" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, у якій зазначаючи про порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить постанову Київського апеляційного господарського суду від 08.06.2017р. та рішення господарського суду міста Києва від 13.12.2016р. справі №90/22347/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 15.08.2017р. (колегією суддів у складі головуючого судді Владимиренко С.В., суддів: Євсікова О.О., Кролевець О.А.) касаційну скаргу ПАТ КБ "Правекс-Банк" прийнято до касаційного провадження та призначено її розгляд у засіданні суду касаційної інстанції на 12.09.2017р.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач зазначає про безпідставність та необґрунтованість вимог касаційної скарги ПАТ КБ "Правекс-Банк" та просить відмовити у її задоволенні, залишивши в силі законні та вмотивовані оскаржувані рішення та постанову судів попередніх інстанцій.

Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.09.2017р. у зв'язку з відпусткою суддів Євсікова О.О. та Кролевець О.А. було проведено повторний автоматизований розподіл судової справи №910/22347/15 та визначено колегію суддів для її розгляду у складі головуючого судді (доповідача) - Владимиренко С.В., суддів Демидової А.М., Шевчук С.Р.

У судовому засіданні, що відбулось 12.09.2017р. було оголошено перерву до 03.10.2017р. до 12 год. 05 хв.

20.09.2017р. від ПАТ КБ "Правекс-Банк" надійшли додаткові пояснення до касаційної скарги.

03.10.2017р. до початку слухання справи у суді касаційної інстанції від заявника касаційної скарги надійшла також заява про долучення додаткових доказів у справі.

Під час судового засідання, що відбулось 03.10.2017р., представники заявника касаційної скарги наполягали на скасуванні судових рішень судів попередніх інстанцій у справі №910/22347/15. Разом з тим, представниками ПАТ КБ "Правекс-Банк" було уточнено вимоги касаційної скарги, з урахуванням чого вони просили суд касаційної інстанції скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 08.06.2017р. та рішення господарського суду міста Києва від 13.12.2016р. з підстав, що вказані у касаційній скарзі, проте справу №910/22347/15 направити на новий розгляд до господарського суду першої інстанції, що враховано судом касаційної інстанції під час здійснення касаційного провадження.

Представник відповідача заперечував проти задоволення вимог касаційної скарги, вказуючи на їх необґрунтованість та відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових актів. Аналогічну позицію висловила і третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_4 та її представник.

Колегія суддів касаційної інстанції, перевіривши у відкритому судовому засіданні доводи касаційної скарги та відзиву на неї, письмові пояснення заявника касаційної скарги, заслухавши представників сторін, суддю-доповідача у даній справі, перевіривши правильність застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 18.12.2013р. між ПАТ КБ "Правекс-Банк" (Банк) та ТОВ "СЦБ" (Організація) було укладено договір еквайрингу №51-18-05/1806 (надалі - договір), який регулює відносини між Банком та Організацією щодо обслуговування електронних платіжних засобів міжнародних платіжних систем (надалі - МПС), перелік яких наведено в додатку 1 до Договору.

Відповідно до п.п.1.8, 1.9 ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ грошових коштів в Україні" еквайрингова установа (еквайр) - юридична особа, яка здійснює еквайринг, тобто послугу технологічного, інформаційного обслуговування розрахунків за операціями, що здійснюються з використанням електронних платіжних засобів у платіжній системі.

На виконання умов Договору позивачем надано відповідачу у користування обладнання: РOS-термінал VeriFone Vх 510, заводський номер 712-123-051 (РОЗ-термінал - електронний пристрій для проведення авторизації й оформлення розрахункових документів в електронній формі за операціями із Карткою (далі-Обладнання), що як встановлено судами, підтверджується Актом прийому-передачі обладнання від 18.12.2013р. При цьому, судами встановлено, що Організація була проінформована Банком про заходи безпеки та правила обслуговування користувачів платіжних карток "VISA", "MASTERCARD" (Інструкція, додаток №2 до Договору).

Згідно з п.5.1 Договору Організація взяла на себе зобов'язання дотримуватись положень даного Договору та Інструкції про заходи безпеки та правила обслуговування користувачів платіжних карток "VISA" (VISA ELECTRON), "MASTERCARD" (MAESTRO) (додаток 2 до Договору).

Підставою для виникнення спору у даній справі стали наступні обставини, встановлені судами.

У період часу з 16.09.2014р. по 15.10.2014р. Організація обслуговувала платіжні картки банків - емітентів США: U.S. Bank National Association - Credit, (платіжні катки МПС "VISA" - 106 операцій на загальну суму 5129760 грн.) та ВМО Harris Bank N.A. (платіжні картки МПС "MASTERCARD" - 29 операцій на загальну суму 815547 грн.).

З 10.10.2014р. до Позивача від банку "U.S. Bank National Association - Credit" та від банку "ВМО Harris Bank N.A." (далі - іноземні банки-емітенти), почали надходити вхідні претензії (Chargeback- процедура оскарження операції банком-емітентом (з метою захисту прав платника (держателя платіжної картки) при якій сума операції списується з отримувача (банку-еквайру) і повертається платнику, після чого обов'язок доведення легітимності здійсненої операції по платіжній картці покладається на отримувача.

В оскаржуваних судових актах зазначено, що процедура оскарження виконується Банком відповідно до правил МПС, що регламентують відносини між банками-учасниками МПС в частині виникнення спорів по операціям, здійсненим по платіжним карткам. У відповідності із правилами МПС, в рамках оскаржувального процесу, що проводиться в електронному вигляді, для відхилення отриманих претензій Банк повинен надати іноземним банкам-емітентам документи для підтвердження легітимності списання грошових коштів і участі держателя платіжної картки у здійсненій операції по його платіжній картці. Такими документами є, зокрема, чеки платіжного терміналу, які у відповідності до умов Договору (п. 5.8) зберігаються у Організації та мають бути передані Банку на його вимогу.

При цьому, судами встановлено, що для підготовки відповідей на вхідні претензії іноземних банків-емітентів, Банк повідомив Організацію про необхідність надання належним чином оформлених чеків платіжного термінала для підтвердження легітимності оскаржуваних операцій. Проте, Організацією були надані чеки без підпису клієнтів, що стало наслідком витребування Банком у організації належним чином оформлених чеків платіжного терміналу. Організація надала витребувані документи, які при наданні відповідей на претензії були надіслані іноземним банкам -емітентам.

За результатами розгляду Арбітражними комітетами МПС "VISA" та МПС "MASTERCARD" вищезазначених справ, фінансово відповідальною стороною по операціям, здійсненим Організацією, визнано Банк. Підставою для остаточних рішень, які почали надходити до Банку з 08.01.2015р. стало неналежне оформлення документів по спірним операціям.

З позовної заяви ПАТ КБ "Правекс-Банк" вбачається, що в ході оскаржувального процесу було виявлено, що підписи на наданих Організацією чеках платіжного терміналу не відповідають підписам, які поставлені держателями платіжних карток іноземних банків - емітентів на заявах, доданих до вхідних претензій, тобто, фактично, підпис власника платіжної картки на чеках відсутній, що є грубим порушенням зобов'язань Організації, передбачених п. п. 5.8, 5.17, 5.19 Договору, а також Інструкції про заходи безпеки та правила обслуговування користувачів платіжних карток "VISA" (VISA ELECTRON), "MASTERCARD" (MAESTRO). Разом з тим, даний факт свідчить про те, що оскаржувані операції були проведені за відсутності користувачів платіжних карток, що є порушенням п. 5.10 Постанови Національного банку України "Про здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів" №223 від 30.04.2010р., яка була чинною до 11.11.2014р.

Судами встановлено, що в результаті проведеного процесу оскарження спірних операцій з Банку на користь іноземних банків - емітентів списано: по платіжним карткам МПС "VISA" банку-емітенту U.S. Bank National Association - Credit (21 платіжна картка, 102 операції) суму у розмірі 384611,74 дол. США (6073696,27 грн.); за розгляд справ в Арбітражному комітеті МПС "VISA" з Банку МПС "VISA" було списано комісію у розмірі 10500 дол. США (248329,93 грн.); по платіжним карткам МПС "MASTERCARD" банку-емітенту ВМО Harris Bank NA. (18 платіжних карток, 19 операцій) суму у розмірі 39556,11 дол. США (906625,09 грн.); за розгляд справ в Арбітражному комітеті МПС "MASTERCARD" з Банку МПС "MASTERCARD" було списано комісію у розмірі 2500 Євро (61056,82 грн.).

Згідно п. 10.7. Договору Організація відшкодовує всі збитки, завдані Банку, в зв'язку з даним Договором, крім випадків, передбачених п. 11.1 (форс-мажор) Договору. Відповідно до п. 10.9 Договору збитки за цим Договором відшкодовуються в повному обсязі понад неустойку, що визначена цим Договором

Відтак, предметом спору у даній справі є вимоги позивача про стягнення з ТОВ "СЦБ" 7289708,11 грн. збитків, стягнутих з позивача за вказаними вище рішеннями Арбітражних комісій МПС "VISA та МПС "MASTERCARD".

Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, у вигляді відшкодування збитків (п.4 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

Частиною 2 статті 217 Господарського кодексу України передбачено застосування у сфері господарювання наступних видів господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Відповідно до частини 1 статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Згідно ч. 1 ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною (ч. 2 ст. 224 Господарського кодексу України).

У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, зокрема, включаються додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною.

Обов'язковими умовами покладення відповідальності на винну сторону є наявність збитків, протиправність дій цієї особи, причинного зв'язку між діями особи та збитками, які складають об'єктивну сторону правопорушення, та вини особи, внаслідок дій якої спричинено збитки.

Отже, при вирішенні спорів про відшкодування збитків господарському суду слід встановлювати факт заподіяння збитків відповідачем, наявність його вини та причинно-наслідкового зв'язку між неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідача та заподіяними збитками, а також доведеність розміру збитків.

Проте суди попередніх інстанцій, всупереч зазначеним вище положенням законодавства, не надали належної правової оцінки правовим підставам позову, зазначеним ПАТ КБ "Правекс-Банк" та не встановили факту наявності чи відсутності усіх елементів складу цивільного правопорушення в діях відповідача.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій в оскаржуваних рішенні та постанові дійшли наступних висновків.

Судами встановлено, що 23.12.2013р. між позивачем та відповідачем укладено Додаткову угоду №1 до Договору еквайрингу №51-18-05/1806 від 18.12.2013р., яка передбачала особливі умови проведення операцій, а саме за допомогою функції "ручного вводу".

Відповідно до Додаткової угоди №1 від 23.12.2013р. сторони домовилися для реалізації на обладнанні Банку, а саме POS-терміналах, встановлених у торговій точці Організації відповідно до умов Договору, про застосування функції "ручного вводу" даних Платіжних карт.

Функція "ручного вводу" даних Платіжних карт - процес проведення трансакції шляхом ручного введення номера платіжної картки без застосування засобів зчитування магнітної стрічки чи чіпу (тобто, без Платіжної картки) на POS-терміналі.

Згідно п. 2 Додаткової Угоди №1 Порядок проведення Організацією операцій з використанням Платіжних карт за допомогою функції "ручного вводу" здійснюється Організацією відповідно до Інструкції про заходи безпеки та правила обслуговування користувачів платіжних карток Visa (Visa Electron), MasterCard (Maestro) №2, яка є Додатком № 1 до Додаткової угоди № 1.

У Додатку № 1 до Додаткової угоди № 1 (Інструкція № 2) вказано, що для виконання операцій наявність картки клієнта є необов'язковим.

Інструкція № 2 містить застереження, що дана операція несе додаткові ризики, тому її можна здійснювати лише за умови додаткового узгодження з Банком.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що Позивачу було відомо про можливі ризики, а здійснюючи операції у відповідності до Інструкції № 2 Організація успішно проходила авторизацію, а тому не було жодних підстав вважати операції проблемними або шахрайськими. Таким чином, суди вказують на те, що Організація отримала право здійснювати операції без наявності картки та, відповідно, без наявності власника картки поруч з РOS-терміналом.

Проте колегія суддів касаційної інстанції не може погодитись з такими висновками судів попередніх інстанцій, оскільки вважає їх передчасними та такими, що в порушення ст.43 Господарського процесуального кодексу України здійснені внаслідок неповного з'ясування усіх фактичних обставин справи з огляду на наступне.

Як роз'яснено у п.п. 2,4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про судове рішення" №6 від 23.03.2012п. рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: - чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; - чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; - яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Господарським судам слід виходити з того, що рішення може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом. Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарські суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом.

Колегія суддів касаційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом в сукупності та відображено у судовому рішенні.

Так, відповідно до п.1.3. Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням (чинного на момент вчинення відповідачем спірних операцій), затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 30.04.2010р. №223 (надалі - Положення), вимоги цього Положення поширюються на платіжні організації, членів та учасників платіжних систем, які є суб'єктами відносин, що виникають під час здійснення операцій, ініційованих із використанням спеціальних платіжних засобів цих платіжних систем.

Відповідно до п.5.10 Положення Торговець зобов'язаний здійснювати операції з використанням спеціального платіжного засобу лише в присутності користувача, якщо інше не узгоджено з користувачем або не передбачено правилами платіжної системи для окремих видів операцій. Користувачем відповідно до п.1.4 Положення є фізична або юридична особа, яка відповідно до договору за допомогою спеціального платіжного засобу користується платіжною послугою як платник та/або одержувач.

Як і суд першої інстанції, так і апеляційний господарський суд, в оскаржуваних рішенні та постанові здійснюють посилання на правила МПС, якими регламентовано відносини між банками-учасниками МПС в частині виникнення спорів по операціям (абзаци 6-7 ст.4 рішення (а.с.304, т.4), абзаци 4-5 ст.7 постанови 9 (а.с.135, т.5)). Проте зазначені правила у матеріалах справи відсутні.

У п.5.13 Положення врегульовано, що торговець зобов'язаний дотримуватись процедур безпеки, установлених договором з еквайром. Разом з тим, у п. 1.2. Договору визначено, що Організація зобов'язується приймати та обслуговувати картки з метою проведення оплати вартості товарів та послуг при дотриманні законодавства України, правил міжнародних платіжних систем, даного Договору та додатків до нього.

Таким чином, зазначаючи про право відповідача здійснювати операції з використанням спеціальних платіжних засобів за відсутності власника картки та без картки, суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки вищезазначеним приписам законодавства, якими заборонено такі дії торговцю, а також не встановили чи була під час вчинення відповідачем спірних операцій дотримана процедура вказана у Додатку №1 до Додаткової угоди №1 до Договору про необхідність додаткового погодження від банку на здійснення даного виду операцій так званого "ручного вводу" реквізитів платіжної картки її власника. При цьому, судами не з'ясовано фактичних обставин необхідності відповідачу у застосуванні саме такого "ручного вводу" даних платіжних карток, адже з аналізу п.1 Додатку №1 Додаткової угоди №1 зазначена функція повинна була застосовуватись Торговцем у випадку пошкодження магнітної стрічки та/або чіпу платіжної картки, а також при відсутності картки, проте не за відсутності її власника, як передчасно зазначено судами.

Крім того, згідно п 5.8. Договору Організація зобов'язана здійснювати збереження копій сліпів/чеків POS-терміналів, а також іншої інформації, пов'язаної з операціями з використанням Карток, протягом 2 років з моменту здійснення таких операцій і передавати їх у Банк на його першу письмову вимогу протягом двох робочих днів з моменту надходження такої вимоги. Також у цьому пункті встановлені вимоги до оформлення вказаних документів. Зокрема, на сліпах, чеках повинен бути наявним такий реквізит як підпис власника Картки. Відповідно до п. 5.19 Договору після оформлення сліпа/чека POS-термінала Організація приймає на себе відповідальність за таке: інформація, що міститься в сліпі/чеку POS-термінала, є достовірною і відповідає Картці, з використанням якої цей сліп/чек POS-термінала оформлявся відповідно до пред'явлених власником Картки документів; власник одержав товари/послуги, оплачені за допомогою Карток; власник підписав сліп/чек POS-термінала і одержав його копію.

Проте суди не встановили правових підстав надання відповідачем на вимогу банку чеків без підписів власників платіжних карток (а.с. 123-148 т.1), які згодом все ж були надані з підписами (а.с. 149-259 т.1, а.с. 1-9 т.2), які, в результаті, визнані підробленими згідно вказаних вище рішень Арбітражних комісій МПС "VISA" та МПС "MASTERCARD". Разом з тим, судами попередніх інстанцій взагалі не надано жодної правової оцінки долученим позивачем до позовної заяви рішенням Арбітражної комісії МПС "VISA" та МПС "MASTERCARD" (а.с.19-82 т.2 (VISA) та а.с. 83-254 т.2, а.с. 1-27 т.3 (MASTERCARD), які власне, як вказувалось вище, і стали підставою для виникнення спору у даній господарській справі про відшкодування збитків. Судами не було проаналізовано підстав з яких виникли спори, розглянуті арбітражними комісіями МПС та обставин встановлених під час їх розгляду, що стали наслідками ухвалення таких рішень комісіями.

Відповідач обґрунтовано вказує у відзиві на касаційну скаргу, що факти встановлені у таких рішеннях Арбітражних комісій МПС "VISA" та МПС "MASTERCARD" не є преюдиціальними у розумінні приписів ст.35 Господарського процесуального кодексу України, проте вони підлягають належній оцінці судами першої та апеляційної інстанції, як і будь-які інші докази у справі, подані сторонами, з метою всебічного, повного і об'єктивного розгляду у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Поза увагою судів залишився і п. 3 Додаткової угоди №1 до Договору за яким відповідач визнав, що він усвідомлює та повністю приймає на себе ризик можливого проведення на обладнанні Банку працівниками Організації/клієнтами Організації/третіми особами шахрайських операцій та операцій, що відповідно до умов Договору є недійсними, із використанням Карток. При цьому, сторони погодили, що Організація повинна відшкодувати Банку будь-які сплачені банком платежі (у т.ч.штрафи) на користь платіжних систем, а також інших банків, у результаті проведення шахрайських та/чи недійсних операцій в Організації при здійсненні операцій з використанням Картки.

В оскаржуваних рішенні та постанові суди вказали також на те, що згідно висновку експертів за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи від 12.10.2016р. №6651/6651/16-32, підписи від імені ОСОБА_4 в оригіналі Договору еквайрингу №51-18-05/1806 від 18.12.2013р., в оригіналі Додатку №1 до Договору еквайрінгу від 18.12.2013р., в оригіналі Додатку № 2 до Договору еквайрінгу від 18.12.2013р., в оригіналі Додатку № 3 до Договору еквайрингу від 18.12.2013р., в оригіналі Додатку № 4 до Договору еквайрингу від 18.12.2013р., в оригіналі Додаткової угоди № 2 від 09.10.2014р. до Договору еквайрингу від 18.12.2013р., в оригіналі Додатку № 2 до Додаткової угоди №2 від 09.10.2014р. до Договору еквайрінгу від 18.12.2013р., в оригіналі Інструкції про заходи безпеки та правила обслуговування користувачів платіжних карток Visa (Visa Electron), MasterCard (Maestro) №2 - виконані не ОСОБА_4, а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_4 Відтак, вказавши, що позивач як на підставу позову посилається на неналежне виконання відповідачем договору еквайрингу та додатків до нього, які не підписані відповідачем, дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення позову у даній справі, оскільки тягар доказування лежить саме на позивачеві. Колегія суддів касаційної інстанції не може погодитись з такими твердженнями судів попередніх інстанцій та вважаючи їх передчасними зазначає наступне.

Відповідно до ст.4-2 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Згідно приписів ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу (ст.33 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України (у редакції чинній на дату укладення договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Аналогічні приписи містяться і в ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України (в редакції чинній на момент укладення договору), відповідно до якої господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Аналіз наведених норм свідчить про те, що підпис сторони (сторін) на правочині підтверджує лише форму правочину, в якій його вчинено - письмову, а відповідно, сам факт вчинення правочину юридичними особами підтверджується наявністю печатки на документі, вчиненому в письмовій формі. Тобто наявність печатки на договорі є свідченням скріплення не підпису особи, а самого документу.

Проте як вбачається з оскаржуваних рішення та постанови питання дійсності печатки відповідача на договорі та додатках до нього не було предметом дослідження судами. Як і не досліджено питання подальшого схвалення даного договору відповідачем внаслідок виконання його умов, що підтверджується як представниками відповідача та третьої особи, так і вбачається з наявних у матеріалах справи документів, що свідчать про існування тривалих господарських відносин між позивачем та відповідачем, які виникли саме на підставі Договору еквайрингу № 51-18-05/1806. При цьому, матеріали справи не містять жодних документів, які б свідчили, що редакція примірника Договору відповідача відрізняється від редакції наданої позивачем, оскільки як вже вказувалось вище, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Натомість доводи ТОВ "СЦБ" про вилучення їх примірника договору не свідчать про реалізацію ними наміру ознайомитись із матеріалами кримінального провадження, зокрема, примірником вилученого договору, зробити з нього фотокопії та надати судам з метою підтвердження своїх доводів.

Слід зазначити, що суд касаційної інстанції не зв'язаний доводами касаційної скарги щодо порушення чи неправильного застосування нижчими судовими інстанціями норм матеріального і процесуального права та може встановлювати порушення чи неправильне застосування відповідних норм, на які не було посилання в такій скарзі (п.11 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу XII-1 Господарського процесуального кодексу України" №11 від 24.10.2011р.).

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів касаційної інстанції дійшла висновку, що суди не забезпечили всебічний, повний і об'єктивний розгляд всіх обставин справи під час розгляду позовних вимог ПАТ КБ "Правекс-Банк" в їх сукупності, керуючись законом, припустились порушень норм матеріального та процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Метою касаційного перегляду справи є перевірка застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права. З урахуванням вищезазначеного, а також зважаючи на те, що згідно ст.1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не має права встановлювати чи вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду або відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або перевіряти докази, суд дійшов висновку про необхідність скасування оскаржуваних рішення та постанови з направленням справи на новий розгляд до господарського суду міста Києва в іншому складі суду.

Під час нового розгляду справи суду слід прийняти до уваги викладене у цій постанові, вжити всі передбачені законом заходи для всебічного, повного і об'єктивного встановлення обставин справи, прав і обов'язків сторін, і в залежності від встановленого та у відповідності з чинним законодавством вирішити спір.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119- 11111 Господарського процесуального кодексу України Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Правекс-Банк" задовольнити.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 08.06.2017р. та рішення господарського суду міста Києва від 13.12.2016р. у справі №910/22347/15 скасувати.

Справу №910/22347/15 передати на новий розгляд до господарського суду міста Києва в іншому складі суду.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді А.М. Демидова

С.Р. Шевчук