ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

05.10.2017 Справа № 904/7676/17

За позовом Публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" (м. Кривий Ріг, Дніпропетровської області)

до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерготех" (м. Запоріжжя)

відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю "Манітоба" (м. Дніпро)

про визнання недійсним векселя серія АА 0651739,

Суддя Фещенко Ю.В.,

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 - представник (довіреність № 52-16/70 від 15.08.2017);

від відповідача-1: не з'явився;

від відповідача-2: не з'явився,

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" (далі -позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерготех" (далі - відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Манітоба" (далі - відповідач-2), в якій просить суд визнати недійсним вексель серії АА 0651739, відповідно до якого позивача зобов'язано сплатити суму грошових коштів в розмірі 324 651 грн. 70 коп. на користь відповідача-1 чи його наказу зі строком платежу за пред'явленням, але не раніше 01.01.2013.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що під час видачі спірного векселя, особи які його підписали - ОСОБА_2 та ОСОБА_3, діяли з перевищенням повноважень, без відповідного рішення правління, порушуючи, тим самим, вимоги статуту Товариства, який діяв у відповідний період. За твердженням позивача фактично на спірному векселі наявний підпис не керівника Товариства, а заступника голови правління з фінансів та бюджету ВАТ "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" - ОСОБА_2, який не був належним чином уповноважений на такі дії юридичною особою, а відтак для позивача не виникає зобовязань за цим векселем. Позивач вважає, що у випадку підписання векселя представником, який не був належним чином уповноважений на це юридичною особою, відповідно до положень законодавства, яке регулює відносини, повязані з обігом векселів в Україні, для такої юридичної особи не виникає зобов'язань за таким векселем.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 07.08.2017 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 11.09.2017.

Від відповідача-2 надійшло клопотання про припинення провадження у справі (вх.суду 47766/17 від 31.08.2017), в якому він посилався на те, що підстави позовних вимог у даній справі ідентичні підставам позовних вимог, які розглядалися у справі № 904/231/15, за результатами якої прийнято рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі та: визнано таким, що не підлягає виконанню вексель серії АА 0651739 в частині зобов'язань Публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" сплатити за цим векселем суму грошових коштів в розмірі 324 651 грн. 70 коп. на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерготех" чи його наказу у строк платежу за пред'явленням, але не раніше 01.01.2013. Враховуючи вказані обставини, відповідач просив суд припинити провадження у справі на підставі пункту 2 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку з тим, що є рішення господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

У судове засідання 11.09.2017 з'явився представник позивача.

Представники відповідачів-1,2 у судове засідання 11.09.2017 не з'явилися, причин нез'явлення суду не повідомили, витребуваних судом документів не надали.

Судом було зауважено, що відповідно до частини 3 статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Враховуючи вказане, ухвалою суду від 11.09.2017 в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, передбачених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 27.09.2017, у зв'язку з необхідністю повторного виклику сторін, витребування документів по справі.

Від відповідача-2 надійшла заява про застосування строків позовної давності (вх.суду 52569/17 від 26.09.2017), в якій він вказував на те, що предметом даного спору є вексель від 07.11.2007, який був пред'явлений відповідчем-2 до виконання Публічному акціонерному товариству "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" листом № 61 від 12.12.2013, отже, позивачем було пропущено трирічний строк позовної давності для звернення із позовом до суду, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Від позивача надійшло клопотання (вх.суду 52948/17 від 27.09.2017), в якому він просив суд продовжити строк вирішення спору на 15 днів.

Судом було задоволено вказане клопотання відповідача та ухвалою суду від 27.09.2017 строк вирішення спору було продовжено на 15 днів, терміном по 17.10.2017 включно.

У судове засідання 27.09.2017 з'явилися представники позивача та відповідача-2.

Представник відповідача-1 у судове засідання 27.09.2017 вдруге не з'явився, причин нез'явлення суду не повідомив, витребуваних судом документів не надав. При цьому, судом було зауважено, що в матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення відповідача-1 про день, час та місце розгляду справи.

Враховуючи вказане, ухвалою суду від 27.09.2017 в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, передбачених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 05.10.2017, у зв'язку з необхідністю повторного виклику сторін, витребування документів по справі.

Вказане свідчить про достатність часу для підготовки до судового розгляду, подання заперечень та доказів в обґрунтування своєї позиції. Крім того, судом здійснені всі можливі заходи щодо всебічного та повного з'ясування фактичних обставин справи; розгляд справи неодноразово відкладався, з метою надання сторонам можливості реалізувати принцип змагальності, рівності всіх учасників процесу перед законом та судом, забезпечення участі представників у судовому засіданні та надання додаткових доказів в обґрунтування заявлених вимог та заперечень.

Від відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву (вх.суду 54469/17 від 05.10.2017), в якому він проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, посилаючись на те, що:

- відповідно до статей 8, 77 Уніфікованого закону кожний, хто поставив свій підпис на простому або переказному векселі як представник особи, від імені якої він не був уповноважений діяти, сам зобов'язаний за векселем і, якщо заплатить, матиме ті самі права, що й особа, за яку він мав намір діяти. Таке ж правило застосовується до представника, який перевищив свої повноваження. З огляду на це особа, яка отримала вексель від представника, що не мав достатніх повноважень на видачу (передачу) векселя, не може вимагати виконання зобов'язань за векселем від особи, котра видала (передала) вексель. Однак вона вправі вимагати здійснення платежу за векселем від такого представника, що поставив свій підпис на векселі, в обсязі і за умов, зазначених у векселі, виходячи з того, що його видано (передано) особисто цим представником. У разі перевищення повноважень представником особи, від імені якої вексель підписано, тобто прийняття ним зобов'язання за векселем від імені іншої особи на суму, що перевищує ту, в межах якої він мав право діяти, зобов'язання переноситься на представника не в повному обсязі, а лише в межах перевищення. При розгляді справ такої категорії судам слід також враховувати, що у разі схвалення в подальшому особою видачі (передачі) векселя представником без повноважень або з їх перевищенням, відповідальність за векселем на підставі частини 2 статті 241 Цивільного кодексу України несе ця особа, якщо інше не випливає із самого векселя;

- спірні векселі містять усі, передбачені статтею 75 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі, реквізити, що надає їм повноцінного статусу цінних паперів і підтверджує відсутність дефекту форм;

- предметом даного спору є вексель від 07.11.2007, який був пред'явлений відповідчем-2 до виконання Публічному акціонерному товариству "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" листом № 61 від 12.12.2013, отже, позивачем було пропущено трирічний строк позовної давності для звернення із позовом до суду, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

У судове засідання 05.10.2017 з'явився представник позивача.

Представники відповідачів-1,2 у судове засідання 05.10.2017 не з'явилися, причин нез'явлення суду не повідомили, витребуваних судом документів відповідач-1 не надав.

При цьому, судом було зауважено, що в матеріалах справи наявні докази належного повідомлення відповідачів-1,2 про день, час та місце розгляду справи, а саме:

- належне повідомлення відповідача-1 підтверджується витягом з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштового відправлення суду, а також копією реєстру № 231 від 28.09.2017 на відправку рекомендованої пошти з повідомленням, які долучені до матеріалів справи. При цьому, що в разі, якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду (пункт 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011). Отже, судом здійснені всі можливі заходи щодо належного повідомлення відповідача-1 про час та місце розгляду справи, а саме: юридична адреса, на яку надсилалась кореспонденція суду, підтверджена витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.45-47); судом було здійснено відстеження поштового відправлення суду на адресу відповідача, шляхом формування витягу з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання вказаного поштового відправлення суду, а також виготовлялась копія реєстру на відправку рекомендованої пошти з повідомленням, які долучені до матеріалів справи. При цьому, із вказаних доказів вбачається, що відповідач не забезпечує отримання поштової кореспонденції за своєю юридичною адресою та з 30.09.2017 по 05.10.2017 не отримав ухвалу суду. Більше того, неотримання кореспонденції за своєю юридичною адресою відповідачем-1 носить систематичний характер, що вбачається з матеріалів справи (а.с.62-63, 93-95);

- відповідач-2 був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи судом у судовому засіданні 27.09.2017, в якому приймав участь його представник, що підтверджується протоколом судового засідання від 27.09.2017 (а.с.99).

Крім того, суд наголошує на тому, що ухвали суду від 07.08.2017, від 11.09.2017 та від 27.09.2017 були надіслані позивачу та відповідачам-1,2 завчасно, з урахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідачі були належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи.

Крім того, будь-яких клопотань чи заперечень протягом двох місяців розгляду справи судом відповідач-1 не подав, а правова позиція відповідача-2 врахована судом під час прийняття рішення по справі.

При цьому, стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідно до абзацу 1 пункту 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Суд вважає, що відповідачі-1,2 не скористалися своїм правом на участь у судовому засіданні та вважає можливим розглянути справу за відсутності їх представників, оскільки останні повідомлені про час та місце судового засідання належним чином, а матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення.

У судовому засіданні 05.10.2017 представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Крім того, представник позивача наполягав на тому, що причини для відкладення розгляду справи відсутні, оскільки матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення. Крім того, представник позивача наголошував на тому, що неявка у судове засідання представників відповідачів-1,2 не є перешкодою для розгляду справи по суті.

Судом було відзначено, що відповідач-2 проти задоволення позовних вимог заперечує, посилаючись на обставини, викладені у заяві про застосування строків позовної давності, клопотанні про припинення провадження у справі, та у відзиві на позовну заяву.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Так, справа розглядається за наявними в ній матеріалами, визнаними судом достатніми, в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 05.10.2017 оголошувались вступна та резолютивна частини рішення.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши представника позивача,

ВСТАНОВИВ:

Частинами 1 та 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Так, 07.11.2007 Відкрите акціонерне товариство "Південний гірничо-збагачувальний комбінат", найменування якого було змінено на Публічне акціонерне товариство "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" (надалі - ПАТ "Південний гірничо-збагачувальний комбінат", позивач, Товариство), видало на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерготех" (надалі ТОВ "Енерготех", відповідач-1) простий вексель серії АА 0651739 зі строком платежу за пред'явленням, але не раніше 01.01.2013, відповідно до якого зобов'язалось сплатити проти цього векселя Товариству з обмеженою відповідальністю "Енерготех" чи його наказу грошові кошти у сумі 324 651 грн. 70 коп. (а.с.16).

Вказаний вексель містить підписи заступника голови правління з фінансів та бюджету ВАТ "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" на підставі довіреності № 52-16/95/113 від 29.12.2006 та головного бухгалтера без зазначення прізвищ осіб, що вчинили підпис, скріплені печаткою ВАТ "Південний гірничо-збагачувальний комбінат".

Публічне акціонерне товариство "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" звернулося до господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерготех" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Манітоба", в якій просить суд визнати недійсним вексель серії АА 0651739. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що під час видачі спірного векселя, особи які його підписали - ОСОБА_2 та ОСОБА_3, діяли з перевищенням повноважень, без відповідного рішення правління, порушуючи, тим самим, вимоги статуту Товариства, який діяв у відповідний період. За твердженням позивача фактично на спірному векселі наявний підпис не керівника Товариства, а заступника голови правління з фінансів та бюджету ВАТ "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" - ОСОБА_2, який не був належним чином уповноважений на такі дії юридичною особою, а відтак для позивача не виникає зобовязань за цим векселем. Позивач вважає, що у випадку підписання векселя представником, який не був належним чином уповноважений на це юридичною особою, відповідно до положень законодавства, яке регулює відносини, повязані з обігом векселів в Україні, для такої юридичної особи не виникає зобов'язань за таким векселем.

Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та повному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на слідуюче.

Як вбачається з матеріалів справи, спірний вексель був предметом розгляду в суді.

Так, рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 17.03.2015 у справі № 904/231/15 за позовом Публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерготех" та відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю "Манітоба" про визнання векселя серії АА 0651739 такими, що не підлягає виконанню, - позовні вимоги задоволені у повному обсязі та визнано таким, що не підлягає виконанню простий вексель серії АА 0651739 в частині зобов'язань Публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" сплатити за цим векселем суму грошових коштів в розмірі 324 651 грн. 70 коп. на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерготех" чи його наказу у строк платежу за пред'явленням, але не раніше 01.01.2013.

Слід відзначити, що зі змісту вказаного рішення вбачається, що обставини, з якими позивач пов'язував свої позовні вимоги у справі № 904/231/15 є аналогічними обставинам, які вказані у справі, що розглядається.

При цьому, що рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 17.03.2015 у справі № 904/231/15 встановлено слідуюче:

- 16.12.2013 Товариство з обмеженою відповідальністю "Манітоба" (надалі - відповідач-2) звернулось до позивача листом вих. № 61 від 12.12.2013, в якому повідомило, що є векселедержателем простих векселів, згідно додатку № 1 до листа, які видані Публічним акціонерним товариством "Південний гірничо-збагачувальний комбінат", і у звязку з тим, що строк платежу за вказаними векселями наступив, направляє для оплати акт предявлення векселів до платежу разом із копіями векселів. Відповідно до переліку простих векселів, вказаних у додатку № 1 до листа Товариства з обмеженою відповідальністю "Манітоба" № 61 від 12.12.2013, значиться простий вексель серії АА №0651739 на суму 324 651 грн. 70 коп., першим векселедержателем якого було Товариство з обмеженою відповідальністю "Енерготех";

- відповідно до пунктів 9.3.1., 9.3.2., 9.3.4. Статуту Відкритого акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" (надалі - статут), в редакції від 17.03.2006, державна реєстрація якої проведена 14.04.2006, правління є виконавчим органом товариства, який здійснює керівництво його поточною діяльністю. Правління діє в інтересах товариства в порядку, визначеному законодавством України, цим статутом, положенням "Про Правління" та іншими внутрішніми нормативними актами товариства. Правління складається з 5 членів, які обираються загальними зборами товариства на 3 роки. До компетенції правління відносяться усі питання поточної діяльності товариства окрім тих, що згідно законодавства України, цього статуту та внутрішніх нормативних актів товариства віднесені до компетенції загальних зборів чи спостережної (наглядової) ради і прийняттям загальними зборами відповідних змін та доповнень до цього статуту. Пунктом 9.3.6 статуту, в редакції від 17.03.2006 чинній на момент видачі векселя, передбачено, що правління товариства в межах своєї компетенції, зокрема, приймає рішення про випуск векселів. За правилами встановленими у пункті 9.3.8. статуту позивача, рішення правління приймаються простою більшістю голосів членів правління, присутніх на засіданні; ведення протоколу засідання правління є обовязковим. Отже, рішення правління Публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" щодо видачі та/або випуску векселів мали прийматися у письмовій формі, з оформленням відповідних протоколів;

- 24.12.2014 Публічним акціонерним товариством "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" видано довідку № 52-16/1468 від 24.12.2014, в якій зазначено, що станом на 24.12.2014 у Публічному акціонерному товаристві "Південний гірничо-збагачувальний комбінат", яке до 20.01.2014 мало назву відкрите акціонерне товариство "Південний гірничо-збагачувальний комбінат", не виявлено будь-яких протоколів (копій протоколів) засідання Правління Товариства, які містять рішення правління про видачу та/або випуск векселя на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерготех" чи про погашення заборгованості останнього шляхом видачі векселя, не приймалось та, відповідно, на узгодження спостережній (наглядовій) раді не подавалось. Разом з тим, позивач зазначає, що інформація щодо видачі (реєстрації, обліку) довіреностей для підписання векселів на імя заступника голови правління з фінансів та бюджету Публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" ОСОБА_2 за період з дати призначення його на цю посаду та по час звільнення у позивача відсутня. Отже, позивач у позовній заяві посилається на те, що 07.11.2007 під час видачі спірного векселя серія АА 0651739 особи, які його підписали - заступник голови правління з фінансів та бюджету Публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" ОСОБА_2 та головний бухгалтер Публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" ОСОБА_3, діяли із перевищенням повноважень, порушуючи вимоги Статуту товариства, який діяв у відповідний період. Враховуючи вищевикладене, позивач звернувся до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів та просить суд визнати таким, що не підлягає виконанню простий вексель серії АА № 0651739 в частині зобов'язань Публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" сплатити за цим векселем суму грошових коштів в розмірі 324 651 грн. 70 коп. на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерготех" чи його наказу зі строком платежу за пред'явленням, але не раніше 01.01.2013;

- судом встановлено, що виконавчим органом публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" є правління Товариства, яке являється колегіальним органом. При цьому прийняття рішення про випуск векселів віднесено до компетенції правління Товариства (пункти 9.3.1, 9.3.5, 9.3.6 статуту ВАТ "Південний гірничо-збагачувальний комбінат"). Сукупний аналіз зібраних у справі доказів, дає підстави для висновку, щоза відсутністю рішення виконавчого органу Публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" про випуск спірного векселя, його підписання заступником голови правління товариства з фінансів та бюджету ОСОБА_2, слід вважати вчиненим із перевищенням повноважень, а отже, такі дії представника, в силу положень статті 241 Цивільного кодексу України, створюють обов'язки для Публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" лише за умов наступного їх схвалення цією особою. Доказів наступного схвалення таких дій з боку Публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" суду не надано.

- враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що Публічне акціонерне товариство "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" не є особою зобовязаною за спірним векселем, а отже, його слід визнати таким, що не підлягає виконанню в частині зобов'язань Публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" сплатити за цим векселем суму грошових коштів в розмірі 324 651 грн. 70 коп. на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерготех" чи його наказу зі строком платежу за пред'явленням, але не раніше 01.01.2013.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 17.03.2015 у справі № 904/231/15 залишено без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 27.05.2015 (а.с.68-70) та постановою Вищого господарського суду України від 18.08.2015 (а.с.71-73), отже, набрало законної сили 27.05.2015.

Відповідно до статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Суд враховує, що рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України", яке є в силу статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" джерелом права, визначено, що "право на справедливий судовий розгляд, гарантований статтею 6 § 1 Конвенції, повинно тлумачитися в світлі преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права як елемент спільної спадщини держав-учасниць. Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів ("Брумареску проти Румунії", § 61)".

В силу частини 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду.

Таким чином, судове рішення у справі № 904/231/15 не може бути поставлене під сумнів, а інші рішення не можуть йому суперечити.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходів також із наступного.

Відносини, пов'язані з обігом векселів в Україні, регулюються, зокрема, Конвенцією, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі (з урахуванням застережень, передбачених у додатку II до неї), Конвенцією про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі, Законами України "Про обіг векселів в Україні" (стаття 2 якого містить застереження стосовно дії окремих положень Уніфікованого закону на території України), "Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі", "Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі".

Разом з тим, вексельні правочини (у тому числі щодо видачі, акцептування (в тому числі в порядку посередництва), індосування, авалювання та оплати векселя) регулюються не тільки нормами спеціального вексельного законодавства, а й загальними нормами цивільного законодавства про угоди та зобов'язання (статті 202 - 211, 215 - 236, 509 - 609 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 3 статті 4 Закону України "Про обіг векселів в Україні" умова щодо проведення розрахунків із застосуванням векселів обов'язково відображається у відповідному договорі, який укладається в письмовій формі. У разі видачі (передачі) векселя відповідно до договору припиняються грошові зобов'язання щодо платежу за цим договором та виникають грошові зобов'язання щодо платежу за векселем.

Відповідно до статті 194 Цивільного кодексу України цінним папером є документ установленої форми з відповідними реквізитами, що посвідчує грошове або інше майнове право, визначає взаємовідносини емітента цінного папера (особи, яка видала цінний папір) і особи, яка має права на цінний папір, та передбачає виконання зобов'язань за таким цінним папером, а також можливість передачі прав на цінний папір та прав за цінним папером іншим особам.

Згідно з частиною 1 статті 14 Закону України "Про цінні папери та фондовий ринок" векселем є цінний папір, який посвідчує безумовне грошове зобов'язання векселедавця або його наказ третій особі сплатити після настання строку платежу визначену суму власнику векселя (векселедержателю).

Статтею 5 Закону України "Про обіг векселів в Україні" та статтею 14 Закону України "Про цінні папери та фондовий ринок" визначено, що векселі (переказні та прості) складаються у документарній формі на бланках з відповідним ступенем захисту від підроблення, форма і порядок виготовлення яких затверджуються Державною комісією з цінних паперів та фондового ринку за погодженням з Національним банком України з урахуванням норм Уніфікованого закону, і не можуть бути переведені у бездокументарну форму (знерухомлені).

Перелік обов'язкових реквізитів для простого векселя наведено у статті 75 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі, відповідно до якої простий вексель містить: 1) назву "простий вексель", яка включена в текст документа і висловлена тією мовою, якою цей документ складений; 2) безумовне зобов'язання сплатити визначену суму грошей; 3) зазначення строку платежу; 4) зазначення місця, в якому повинен бути здійснений платіж; 5) найменування особи, якій або наказу якої повинен бути здійснений платіж; 6) зазначення дати і місця складання простого векселя; 7) підпис особи, яка видає документ (векселедавець).

Документ, у якому відсутній будь-який з реквізитів, зазначених у попередній статті, не має сили простого векселя, за винятком випадків, зазначених нижче у цій статті. Простий вексель, строк платежу в якому не зазначено, вважається таким, що підлягає оплаті за пред'явленням. При відсутності особливого зазначення, місце, де видано документ, вважається місцем платежу і, разом з тим, місцем проживання векселедавця. Простий вексель, в якому не вказано місце його видачі, вважається виданим у місці, зазначеному поруч з найменуванням векселедавця (стаття 76 Уніфікованого закону).

Відповідно до частини 3 статті 5 Закону України "Про обіг векселів в Україні", в редакції, що діяла на момент видачі зазначеного спірного векселя, вексель підписується від імені юридичних осіб власноручно керівником та головним бухгалтером (якщо така посада передбачена штатним розписом юридичної особи) чи уповноваженими ними особами. Підписи скріплюються печаткою.

За приписами статті 97 Цивільного кодексу України управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до положень частини 2 статті 99 Цивільного кодексу України виконавчий орган товариства може складатися з однієї або кількох осіб. Виконавчий орган, що складається з кількох осіб, приймає рішення у порядку, встановленому абзацом першим частини другої статті 98 цього Кодексу (простою більшістю від числа присутніх учасників).

Згідно з пунктом 9.3. статуту ВАТ "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" (в редакції, чинній на час видачі спірних векселів) виконавчим органом цього Товариствам є правління, що є колегіальним органом, який здійснює керівництво його поточною діяльністю. Правління діє в інтересах Товариства у порядку, визначеному законодавством України, цим статутом, Положенням "Про правління" та іншими внутрішніми нормативними актами Товариства.

Відповідно до підпункту 9.3.5. цього статуту роботою правління керує голова правління, який обирається загальними зборами Товариства строком на 3 роки. Голова правління або виконуючий обовязки голови правління у процесі виконання своїх функцій має право без довіреності виконувати дії від імені Товариства, у тому числі: представляти Товариство у взаємовідносинах з юридичними і фізичними особами, державними та іншими органами і організаціями, у суді, господарському і третейському суді, в інших судових установах; укладати цивільно-правові угоди з правом одноособового їх підпису; розпоряджатися майном і грошовими коштами Товариства у межах, встановлених законодавством України, цим статутом та внутрішніми нормативними актами Товариства тощо.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

За приписами статті 239 Цивільного кодексу України, правочин, вчинений представником, створює змінює, припиняє цивільні права та обовязки особи, яку він представляє.

Згідно з частиною 3 статті 244 цього Кодексу довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами, та скріплюється печаткою цієї юридичної особи (стаття 246 Цивільного кодексу України).

Однак, вексельні правочини (зокрема щодо видачі, акцептування (у тому числі в порядку посередництва), індосування, авалювання та оплати векселя) регулюються не тільки нормами спеціального вексельного законодавства, а й загальними нормами цивільного законодавства про угоди та зобов'язання (статті 202 - 211, 215 - 236, 509 - 609 Цивільного кодексу України. Тому, за відсутності спеціальних норм у вексельному законодавстві до вексельних правочинів застосовуються загальні норми Цивільного кодексу з урахуванням їх особливостей.

Вексельне законодавство не містить положень про визначення повноважень осіб, які підписали вексель, а лише встановлює їх коло осіб. А тому питання про належний характер уповноваження на підписання векселя має вирішуватись з огляду на загальні норми цивільного законодавства України, зокрема щодо укладення відповідного договору, видачі довіреності, вчинення внутрішніх актів органами юридичної особи, прийняття рішення зборів учасників, наказів про виконання функцій виконавчого органу тощо.

Згідно з частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Внаслідок видачі спірного векселя між особою позивача (векселедавця) та особою відповідача-1 (первісного векселедержателя), а також між особами можливих наступних векселедержателів (у даному випадку - у відносинах із відповідачем-2) виникають певні цивільні права та обовязки.

Відтак, за своєю правовою природою, у розумінні положень статті 202 Цивільного кодексу України, дії неуповноваженої особи позивача з видачі спірного векселя слід вважати правочином.

Частина 1 статті 241 Цивільного кодексу України встановлює, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

За правилами частини 2 статті 241 Цивільного кодексу України наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Як було вказано вище, факт видачі векселя АА 0651739 посадовими особами Публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" з перевищенням повноважень (та, відповідно, відсутність обставин щодо подальшого схвалення вказаного правочину Публічним акціонерним товариством "Південний гірничо-збагачувальний комбінат") був встановлений у рішенні господарського суду Дніпропетровської області від 17.03.2015 у справі № 904/231/15, яке набрало законної сили 27.05.2015, а отже, є доведеним у даній справі.

В той же час, відповідно до статті 7 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі (далі - Уніфікований закон), якщо на переказному векселі є підписи осіб, нездатних зобов'язуватися за переказним векселем, або підроблені підписи, або підписи вигаданих осіб, або підписи, які з будь-яких інших підстав не можуть зобов'язувати тих осіб, які поставили їх на переказному векселі або від імені яких переказний вексель був підписаний, то зобов'язання інших осіб, які поставили свої підписи на ньому, є все ж таки юридично дійсними. За розясненнями, що містяться у пунктах 8, 9 постанови пленуму Верховного Суду України від 08.06.2007 № 5 "Про деякі питання практики розгляду спорів, пов'язаних з обігом векселів", за наявності на переказному або простому векселі підписів осіб, не здатних брати зобов'язання за векселем, або підроблених підписів, або підписів вигаданих осіб, або підписів, що з будь-яких інших підстав не можуть зобов'язувати тих осіб, які поставили їх на векселі чи від імені яких він був підписаний, то згідно зі статтями 7, 77 Уніфікованого закону зобов'язання інших осіб, які поставили свої підписи на ньому, є юридично дійсними. Отже, підписи індосантів, що не можуть зобов'язувати тих осіб, від імені яких вони поставлені, не переривають ряду індосаментів. Правочини, на підставі яких було видано (передано) вексель, можуть бути визнані судом недійсними у випадках, передбачених статтями 215 - 236 Цивільного кодексу України, із застосуванням між сторонами загальних правових наслідків недійсності правочинів. Визнання судом зазначених правочинів недійсними не спричиняє недійсність векселя як цінного папера та не перериває індосаментний ряд. Відповідно до статей 8, 77 Уніфікованого закону кожний, хто поставив свій підпис на простому або переказному векселі як представник особи, від імені якої він не був уповноважений діяти, сам зобов'язаний за векселем і, якщо заплатить, матиме ті самі права, що й особа, за яку він мав намір діяти. Таке ж правило застосовується до представника, який перевищив свої повноваження. З огляду на це особа, яка отримала вексель від представника, що не мав достатніх повноважень на видачу (передачу) векселя, не може вимагати виконання зобов'язань за векселем від особи, котра видала (передала) вексель. Однак вона вправі вимагати здійснення платежу за векселем від такого представника, що поставив свій підпис на векселі, в обсязі і за умов, зазначених у векселі, виходячи з того, що його видано (передано) особисто цим представником. У разі перевищення повноважень представником особи, від імені якої вексель підписано, тобто прийняття ним зобов'язання за векселем від імені іншої особи на суму, що перевищує ту, в межах якої він мав право діяти, зобов'язання переноситься на представника не в повному обсязі, а лише в межах перевищення. Водночас, варто враховувати, що у разі схвалення в подальшому особою видачі (передачі) векселя представником без повноважень або з їх перевищенням, відповідальність за векселем на підставі частини 2 статті 241 Цивільного кодексу України несе ця особа, якщо інше не випливає із самого векселя.

При цьому, як було вказано вище, матеріали справи не містять доказів подальшого схвалення вказаного правочину Публічним акціонерним товариством "Південний гірничо-збагачувальний комбінат".

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Отже, вимоги про визнання векселя серії АА 0651739 недійсним задоволенню не підлягають, оскільки чинне законодавство, яке регулює вексельний обіг в Україні, не визначає наведені в позові порушення, як підставу для визнання векселя недійсним, як в цілому так і частково.

За результатом розгляду даної справи, суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність підстав для визнання недійсним векселя серії АА 0651739.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, не доведеними позивачем належними та допустимими доказами, а тому не підлягають задоволенню.

Пунктом 10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" визначено, що результати розгляду господарським судом заяв (клопотань) учасників судового процесу повинні зазначатися в мотивувальній, а не в резолютивній частині рішення суду, прийнятого по суті справи, за винятком тих випадків, коли суд вирішує питання про вжиття заходів до забезпечення позову (статті 67, 68 Господарського процесуального кодексу України), відстрочку або розстрочку виконання рішення (стаття 121 Господарського процесуального кодексу України).

Так, господарський суд відмовляє у задоволенні клопотання відповідача-2 про припинення провадження у справі (вх.суду 47766/17 від 31.08.2017), у зв'язку з тим, що у справі № 904/231/15 був інший предмет позову, а саме: визнання векселя таким, що не підлягає виконанню. І хоча підстави позову у вказаній справі є такими ж, що і у справі, що розглядається, однак у даній справі предметом позову є визнання векселя недійсним. В той же час, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Отже, незважаючи на однакові підстави позову, предмет позову у даній справі та у справі № 904/231/15 є різними, як наслідок, підстави для припинення провадження у даній справи відсутні.

З приводу клопотання відповідача-2 про застосування наслідків спливу строку позовної давності до спірних правовідносин, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного. В останньому випадку воно обов'язково має бути зазначене в протоколі судового засідання (пункт 6 частини другої статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України); господарський суд може також запропонувати відповідачеві викласти таку заяву в письмовій формі та долучити її до матеріалів справи.

Так, вказане клопотання відповідачем заявлено у заяві (вх.суду 52569/17 від 26.09.2017) та у відзиві на позов (вх.суду 54469/17 від 05.10.2017).

Як зазначено у пункті 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" за змістом частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

З огляду на відсутність підстав для задоволення позову щодо визнання недійсним векселя серії АА 0651739, у суду, відповідно, відсутні підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності до спірних правовідносин.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись нормами статтями 1, 4-5, 32, 33, 34, 36, 38, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 06.10.2017.

Суддя ОСОБА_4