РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.09.2017Справа №910/7861/17
Суддя Мудрий С.М. розглянувши справу

за позовом комунального підприємства "Шляхово-експлуатаційного управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Голосіївського району" м.Києва

до товариства з обмеженою відповідальністю "К-2" Інвестмент"

про стягнення штрафних санкцій в розмірі 171 776,95 грн.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Пшенишна В.В. - представник за довіреністю б/н від 06.10.2016 р.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду м. Києва передані позовні вимоги комунального підприємства "Шляхово-експлуатаційного управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Голосіївського району" м. Києва до товариства з обмеженою відповідальністю "К-2" Інвестмент" про стягнення штрафних санкцій в розмірі 171 776,95 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 02.09.2015 року між позивачем та відповідачем укладений договір №314 про закупівлю товару за державні кошти.

03.09.2013 року покупцем направлена постачальнику заявка №1 на поставку 1 828 тон товару, який повинен був бути поставлений з 18.09.2015 року по 30.10.2015 року.

Проте, згідно заявки №1 від 03.09.2015 року поставлено 499,9 тон на суму 303 809,23 грн., недопоставлено 1 328,1 тон на суму 807 139,49 грн.

У зв'язку з порушення умов договору, позивач звернувся в суд з вимогою до відповідача про стягнення з відповідача штрафних санкцій на загальну суму 171 776,95 грн., з яких: пеня у розмірі 91 063,01 грн. та штраф у розмірі 80 713,95 грн.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 17.05.2017 р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 12.06.2017 р.

В судове засідання 12.06.2017 р. представники сторін не з'явилися, вимоги ухвали суду від 17.05.2017 р. не виконали, про поважні причини неявки суд не повідомили, хоча про час та дату судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень № 013, 011 відповідно, але 09.06.2017 р. до канцелярії суду подали клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 12.06.2017 р. розгляд справи відкладено на 18.07.2017 р., у зв'язку із неявкою представників сторін у судове засідання.

В судове засідання 18.07.2017 р. представник відповідача не з'явився, вимоги ухвали суду від 17.05.2017 р. не виконав, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча про час та дату судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 012.

Представник позивача частково виконав вимоги ухвали суду від 17.05.2017 р.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 18.07.2017 р. розгляд справи відкладено на 08.08.2017 року.

18.07.2017 р. до канцелярії суду відповідач подав пояснення по справі.

У судовому засіданні 08.08.2017 р. представник відповідача подав клопотання про продовження строку розгляду спору на п'ятнадцять днів.

В судовому засіданні 08.08.2017 року оголошено перерву до 12.09.2017 р.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 08.08.2017 року задоволено клопотання про продовження строку розгляду справи на п'ятнадцять днів. Продовжено строк розгляду справи на п'ятнадцять днів.

В судове засідання 12.09.2017 року представник позивача не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча про час та дату судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується протоколом судового засідання від 08.08.2017 року.

Представник відповідача заперечував проти позову, просив відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

Згідно ч.1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч.2 статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пункт 1 ч.2 статті 11 ЦК України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

02.09.2015 року між комунальним підприємством "Шляхово-експлуатаційного управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Голосіївського району" м. Києва (покупець) та товариством з обмеженою відповідальністю "К-2" Інвестмент" (постачальник) укладено договір №314 про закупівлю товару за державні кошти.

Відповідно до п. 1. ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із п. 6 ст. 265 ГК України, до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Положеннями ч. 1 ст. 656 ЦК України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Найменування (номенклатура, асортимент) ціна, кількість, строки поставки, якість та інші характеристики продукції зазначені в додатку до договору (п.1.3 договору).

Відповідно до п.1.1 договору постачальник зобов'язується поставити, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити сіль і чистий хлорид натрію, вода морська та сольові розчини (сіль для промислового переробляння) (товар) згідно ДК 016-2010 код 08.93.1.

Цей договір набирає чинності з дня його підписання сторонами і дієх до 31 грудня 2015 року, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за договором.

Загальна кількість товару, одиниця виміру, кількість та ціна товару визначаються сторонами у специфікації, яка є невід'ємною частиною даного договору.

Відповідно до специфікації (додаток №1 до договору №314 від 02.09.2015р.) відповідач повинен поставити сіль і чистий хлорид натрію, вода морська та сольові розчини (сіль для промислового переробляння у кількості 3500 тн загальною ціною з ПДВ - 2 127 090,00 грн.

Згідно з п.5.1 договору товар поставляється окремими партіями відповідно до виробничої потреби згідно заявок покупця. Поставка товару здійснюється протягом 14 календарних днів з моменту направлення заявки постачальнику.

Так, відповідно до заявки позивача №1 від 03.09.2015р. (№706 від 03.09.2015 року) останній просив відповідача поставити сіль для промислового перероблення ДСТУ 4246:2003. кількість поставки з 18.09.2015 по 30.10.2015р. - 1828 тн.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачем згідно видаткових накладних за період з 18.09.2015 року по 30.10.2015 року поставлено товару 499,90 тон на загальну суму 303 809,24 грн., а саме:

- № РН-0000079 від 28.09.2015 року на загальну суму 56 155,18 грн. у кількості 92,4 тон,

- № РН-0000080 від 29.09.2015 року на загальну суму 17 940,48 грн. у кількості 29,520 тон,

- № РН-0000083 від 30.09.2015 року на загальну суму 36889,82 грн. у кількості 60,700 тон,

- № РН-0000084 від 01.10.2015 року на загальну суму 28 186,98 грн. у кількості 46,380 тон,

- № РН-0000093 від 05.10.2015 року на загальну суму 18 475,30 грн. у кількості 30,400 тон,

- № РН-0000094 від 06.10.2015 року на загальну суму 146 161,48 грн. у кількості 240,500 тон.

Таким чином, недопоставка продукції станом на 31.10.2015 року склала 1 328,10 тон на суму 807 139,49 грн.

У зв'язку з порушенням умов договору, а саме п.5.1 позивач керуючись п. 7.2 та 7.4 договору просить стягнути з відповідача пеню в розмірі 91 963,01 грн. за період з 18.09.2015 року по 19.12.2015 року та штраф в розмірі 80 713,95 грн.

Так, згідно з п.5.1 договору товар поставляється окремими партіями відповідно до виробничої потреби згідно заявок покупця. Поставка товару здійснюється протягом 14 календарних днів з моменту направлення заявки постачальнику.

Як вбачається з заявки №1 від 03.09.2015р., вона направлена та отримана постачальником 03.09.2015 року, тобто поставка повинна бути здійснена в період з 04.09.2015 року по 17.09.2015 року.

Проте, дослідивши заявку, суд встановив, що покупцем змінено період поставки та зазначено: кількість поставка з 18.09.2015 року по 30.10.2015 року, - 1828 тн.

Таким чином, оскільки змінено період поставки, тому період прострочення поставки по договору та заявці №1 починається з 31.10.2015 року.

Крім того, заперечуючи проти позову відповідачем зазначено, що за період з 28.09.2015 року по 08.12.2015 року відповідачем було поставлено товар в загальній кількості 1 274,90 т на загальну суму 774 807,74 грн.

Так в матеріалах справи наявні видаткові накладні, які підписані та скріплені печатками сторін за період з 17.11.2015 року по 08.12.2015 року на поставку товару в кількості 775,00 тон на загальну суму 470 995,50 грн., а саме:

- № РН-0000131 від 17.11.2015 року на загальну суму 120 332,52 грн. у кількості 198,000 тон,

- № РН-0000144 від 28.11.2015 року на загальну суму 130 056,36 грн. у кількості 214,000 тон,

- № РН-0000156 від 08.12.2015 року на загальну суму 220 609,62 грн. у кількості 363,000 тон.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст.525, 526 ЦК України, відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

Згідно ч. 1, 2 статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Частина 6 статті 232 ГК України передбачає, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 7.2 договору, у випадку порушення встановлених даним договором строків поставки товару або недопоставки товару, постачальник сплачує покупцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості не поставленого в строк товару за кожен день прострочення.

Розрахунок пені:

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір облікової ставки НБУРозмір подвійної облікової ставки НБУ в деньСума пені за період прострочення
807139.4931.10.2015 - 16.11.20151722.0000 %0.121 %16540.83
686806.9717.11.2015 - 27.11.20151122.0000 %0.121 %9107.25
556750.6128.11.2015 - 07.12.20151022.0000 %0.121 %6711.51
336140.9908.12.2015 - 17.12.20151022.0000 %0.121 %4052.11
336140.9918.12.2015 - 19.12.2015222.0000 %0.121 %810.42
Таким чином за перерахунком суду загальний розмірі пені становить 37 222,12 грн. та підлягає задоволенню.

Вимоги позивача в частині стягнення пені в розмірі 53 840,89 грн. не підлягають задоволенню.

Відповідно до п.7.4 договору, у випадку поставки постачальником меншої кількості товару, ніж це встановлено в заявці покупця, постачальник зобов'язаний здійснити поставку товару, якого не вистачає, протягом 5-ти днів. У випадку недопоставки кількості товару, якого невистачає, в зазначені строки постачальник сплачує штраф в розмірі 10% від вартості непоставленого товару.

Оскільки станом на 31.10.2015 року (та по 06.11.2015 року) недопоставлено товар на суму 807 139,49 грн., тому вимоги позивача щодо стягнення з відповідача штрафу в розмірі 80 713,95 грн. є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

При цьому суд зазначає, що чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Заборона на застосування пені та штрафу прямо не випливає з закону чи із суті відносин сторін, що дозволяє здійснити відповідне врегулювання у договорі.

В даному випадку суд вважає, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить приписам статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 ГК України, а одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить приписам статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Зокрема, такий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 27.04.2012 №3-24гс12, від 09.04.2012 №3-88гс11.

Водночас, суд вважає за необхідне не застосовувати правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 21.10.2015 у справі №6-2003цс15, за змістом якої зазначається, що одночасне застосування пені та штрафу за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Так, ч. 1 ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Як вбачається з вищевказаної постанови, вона була прийнята Верховним Судом України за результатами розгляду цивільної справи за позовом Публічного акціонерного товариства "Апекс-Банк" про стягнення з фізичної особи заборгованості за кредитним договором та штрафних санкцій, нарахованих за порушення зобов'язань за кредитним договором, а тому, враховуючи суб'єктний склад сторін, правову природу спірного правочину та умови відповідних пунктів кредитного договору, якими передбачено стягнення штрафу та пені за порушення зобов'язань за кредитним договором, висновок щодо неможливості одночасного стягнення штрафу та пені за порушення зобов'язання було зроблено Верховним Судом України лише виходячи з положень статті 549 Цивільного кодексу України, яка і підлягала застосуванню у спірних правовідносинах.

В даному випадку обидві сторони спірного правочину є суб'єктами господарювання, відповідачем було порушено саме господарське зобов'язання, а тому згідно з приписів статті 9 Цивільного кодексу України та статті 4 Господарського кодексу України до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Господарського кодексу України, як спеціального закону в частині відповідальності за порушення у сфері господарювання.

Конституція України у ст. 61 передбачає, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Вказана норма міститься у розділі II "Права, свободи та обов'язки людини і громадянина", а тому положення ст. 61 Конституції України стосуються в першу чергу фізичних осіб.

Конституційний Суд України у справі про відповідальність юридичних осіб (рішення №7-рп/2001 від 30 травня 2001 року у справі №1-22/2001) дійшов висновку що загальновизнаним є поділ юридичної відповідальності за галузевою структурою права на такі основні види: цивільно-правову, кримінальну, адміністративну та дисциплінарну. Виходячи зі змісту цього тлумачення, не можуть бути ототожнені поняття санкцій та виду відповідальності. Пеня та штраф не є окремими видами відповідальності, а є різновидом штрафних санкцій. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Таким чином, згідно зі ст. 61 Конституції не обмежується розмір санкцій чи їх набір при притягненні до одного виду юридичної відповідальності.

Крім того, можливість одночасного застосування штрафу та пені прямо вбачається із Господарського кодексу України (стаття 231 ГК України), який передбачає можливість одночасного застосування пені та штрафу.

Аналогічну правову позицію щодо можливості одночасного стягнення штрафу та пені у господарських зобов'язаннях викладено також у постановах Вищого господарського суду України від 11.11.2015 у справі №911/2418/15, від 27.10.2015 у справі №924/303/15, від 12.05.2015 р. у справі №910/9209/13, від 05.02.2015 р. у справі №910/7041/14, від 30.03.2015 у справі №911/3222/14, від 07.10.2015 у справі №924/218/15, від 11.11.2015 у справі №911/2418/15.

При цьому, на переконання суду, зазначені вище постанови Верховного Суду України, які приймались у господарських справах, та постанова Верховного Суду України від 21.10.2015 р. у цивільній справі №6-2003цс15, не є суперечливими між собою щодо тлумачення норм матеріального права, оскільки вони не є тотожними або подібними, приймались відносно різного суб'єктного складу сторін, а також правовідносин (господарських чи цивільних).

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ч. 5 статті 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на обидві сторони пропорційно задоволених вимог.

На підставі викладеного, керуючись ч.1 с. 32, ч.1 ст. 33, ст.ст. 34, 44, ч. 5 ст. 49, ст.ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "К-2" Інвестмент" (04119, м. Київ, вулиця Якіра, будинок 8, офіс 48, ідентифікаційний код: 20601776) на користь комунального підприємства "Шляхово-експлуатаційного управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Голосіївського району" (03083, місто Київ, проспект Науки, 53; ідентифікаційний код: 03334894) пеню у розмірі 37 222 (тридцять сім тисяч двісті двадцять дві) грн. 12 коп., штраф в розмірі 80 713 (вісімдесят тисяч сімсот тринадцять) грн. 95 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 769 (одна тисяча сімсот шістдесят дев'ять) грн. 13 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання рішення: 12.10.2017 року.

Суддя С.М. Мудрий