РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2017 року Справа № 906/484/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Мамченко Ю.А.

судді Дужич С.П. ,

судді Демянчук Ю.Г.

при секретарі Ткач Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_1 (довіреність №б/н від 07 вересня 2017 року); ОСОБА_2 (довіреність №б/н від 12 травня 2017 року)

відповідача: ОСОБА_3 (директор); ОСОБА_4 (довіреність №11 від 04 серпня 2017 року)

розглянувши апеляційну скаргу відповідача - Селянського фермерського господарства "Аграрник" на рішення господарського суду Житомирської області від 24 липня 2017 року у справі №906/484/17 (суддя Сікорська Н.А.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Шакур"

до Селянського фермерського господарства "Аграрник"

про стягнення 1260543,88 грн.

Судом розяснено представникам сторін права та обовязки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Запис розгляду судової справи здійснювався за допомогою технічних засобів, а саме: програмно-апаратного комплексу Діловодство спеціалізованого суду. Для архівного оригіналу звукозапису надано диск CD-R, серійний номер IH3155VC07032433.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області (суддя Сікорська Н.А.) від 24 липня 2017 року у справі №906/484/17 було частково задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Шакур" (надалі позивач) до Селянського фермерського господарства "Аграрник" (надалі відповідач) про стягнення 1260543,88 грн.. Присуджено до стягнення з Селянського фермерського господарства "Аграрник" (13600, АДРЕСА_1, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Шакур" (04070, м.Київ, вул.Спаська, 11, ) 801540,00 грн. попередньої оплати, 160308,00 грн. штрафу, 14427,72 грн. судового збору. В решті позову було відмовлено.

Вказане рішення обґрунтовано тим, що оскільки судом було встановлено факт неналежного виконання відповідачем обов'язку щодо поставки товару на оплачену позивачем суму в повному обсязі, та неповернення позивачу попередньої оплати, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 801540,00 грн. попередньої оплати є обґрунтованими та підлягають задоволенню. З аналізу пункту 5.3. договору місцевим судом встановлено, що сторони погодили відповідальність постачальника (відповідача) у вигляді пені за прострочення поставки товару в строки, зазначені у пунктах 1.1.2, 1.1.3 цього договору, яке в свою чергу являється не грошовим зобов'язанням. З огляду на викладене, такий вид відповідальності, як пеня не може бути застосовано до не грошового зобов'язання, зокрема щодо прострочення поставки товару. Крім того, судом зазначено, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 111117,60 грн. 24% річних та 60115,12 грн. інфляційних є необґрунтованими та заявленими без достатньої правової підстави, оскільки з аналізу статті 625 Цивільного кодексу України вбачається, що сплата боргу з врахуванням відсотків річних та інфляційних можлива за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, відповідач - Селянське фермерське господарство "Аграрник" звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Житомирської області від 24 липня 2017 року по справі №906/484/17 та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. Обґрунтовуючи свої вимоги апелянт зазначає, що рішення місцевого господарського суду ґрунтується на редакції договору та додаткових угодах, представлених позивачем. При цьому, в рішенні не зазначено, чому відкинута редакція договору, представлена відповідачем, та чому суд не бере її до уваги. Не прийняті судом до уваги докази відповідача про підробку документів. Таким чином, на думку апелянта, місцевий суд при прийнятті рішення неправильно застосував норми процесуального права, не з'ясував в повній мірі обставини справи, визнав встановленими недоведені обставини та зробив невідповідні обставинам справи висновки.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 14 серпня 2017 року у справі №906/484/17 було прийнято до провадження апеляційну скаргу відповідача та призначено дату судового засідання на 30 серпня 2017 року.

Від позивача - ТОВ "Шакур" надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, прийнятим у повній відповідності до норм матеріального та процесуального права, відтак в задоволенні апеляційної скарги просить відмовити, а судове рішення у справі залишити без змін. В обґрунтування своїх доводів посилається на лист-пропозицію (оферту) вих.№07/1 від 07 липня 2017 року, який свідчить про те, що позивачем не заперечується існування договору поставки №2/ФОР від 16 лютого 2015 року в редакції поданій відповідачем, та позивачем було надано відповідачу самостійно визначитися яку із редакцій договору брати за основу взаєморозрахунків між сторонами. Однак, позивач не отримав від відповідача жодної відповіді на вищевказаний лист.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 30 серпня 2017 року у справі №906/484/17 було відкладено розгляд апеляційної скарги на 11 жовтня 2017 року.

11 жовтня 2017 року від апелянта - СФГ "Аграрник" надійшло клопотання про призначення експертизи, відповідно до якого останній просить: призначити почеркознавчу експертизу договору №2/ФОР від 16 лютого 2015 року та додаткових угод до нього №1 від 01 жовтня 2015 року, №2 від 30 жовтня 2015 року у справі № 906/484/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Шакур» до Селянського фермерського господарства "Аграрник" та поставити на її вирішення наступне питання: чи виконано підпис від імені СФГ "Аграрник" ОСОБА_3 на договорі поставки від 16 лютого 2015 року №2/ФОР та додаткових угодах до нього від 01 жовтня 2015 року та 30 жовтня 2015 року чи іншою особою; Призначити технічну експертизу та поставити експерту наступні питання: чи нанесений відтиск печатки СФГ "Аграрник" у той час яким датовані вказані документи, тобто 16 лютого 2015 року, 01 жовтня 2015 року та 30 жовтня 2015 року.

Розглянувши вказане клопотання, дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення учасників судового процесу, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні клопотання СФГ "Аграрник" про призначення експертизи з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 41 ГПК України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Згідно з абзацом другим пункту другого Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №4 від 23 березня 2012 року "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про судову експертизу" судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду.

Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи (пункт 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 4 від 23 березня 2012 року).

Як вбачається з поданого клопотання, апелянт просить призначити судову експертизу на предмет встановлення чи підписано додаткову угоду №2 до Договору поставки №2/ФОР від 16 лютого 2015 року відповідачем.

Згідно зі статтею 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов. Істотними умовами договору є умови про його предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину. Відповідно до даної статті правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Матеріали справи не містять доказів визнання недійсними договору поставки №2/ФОР від 16 лютого 2015 року та додаткової угоди №2 до нього.

У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні здійснюватися, а створені обовязки підлягають виконанню.

Таким чином, клопотання відповідача про призначення судової експертизи не підлягає задоволенню.

Безпосередньо в судовому засіданні представники відповідача та позивача повністю підтримали вимоги і доводи, викладені відповідно в апеляційній скарзі та у відзиві на неї.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 16 лютого 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Шакур" (покупець) та Сільськогосподарським фермерським господарством "Аграрник" (постачальник) укладено Договір поставки №2/ФОР з Додатковою угодою №1 від 01 жовтня 2015 року та Додатковою угодою №2 від 30 жовтня 2015 року (згідно з умовами якої Договір поставки №2/ФОР викладено в новій редакції) /т.1, а.с.17-19/.

За умовами пункту 1.1. даного договору з врахуванням додаткових угод, постачальник зобов'язується передати, а покупець прийняти та оплатити сою та /або Кукурудзу, що відповідає по якості ДСТУ, ТУ надалі по тексту іменується Товар.

Згідно пункту 1.1.1. договору, товар повинен бути поставлений на умовах даного договору в кількості всього врожаю, вирощеного постачальником у 2015 році, що має бути підтверджено статистичною звітністю, яка в обов'язковому порядку надається покупцеві постачальником, але в будь-якому випадку загальна кількість товару не повинна бути меншою 150,00 (сто п'ятдесят тон 00 кілограм) тон.

Приписами пункту 1.1.2 договору з врахуванням додаткової угоди №2 від 30 жовтня 2015 року товар на суму попередньої оплати, здійсненої відповідно до пункту 3.21-3.2.2 договору, повинен бути поставлений в строк до 31 жовтня 2016 року (включно).

Поставка остаточної кількості товару здійснюється постачальником з урахуванням пунктів 1.1. та 1.1.2 Договору поставки в строк до "30" листопада 2016 року (включно) (пункту 1.1.3 договору).

Пунктом 1.1.4 сторони погодили, що ціна товару на момент підписання даного Договору становить: Соя - 8796,62 грн. в т.ч ПДВ за одну тонну; Кукурудза- 3000,00 в т.ч. ПДВ за одну тонну.

Відповідно до пункту 3.2.1 договору, покупець в термін до 31 жовтня 2015 року включно здійснює попередню оплату Товару траншами у повному обсязі, за умови отримання на свою адресу від Постачальника рахунку-фактури.

Згідно пункту 3.4 договору сторони, керуючись статтями 601 Цивільного кодексу України та 203 Господарського кодексу України, дійшли згоди, що будь-яка оплата покупцем товару або його частини може бути здійснена шляхом взаємозаліку, тобто зарахуванням зустрічних вимог по іншим договорам, що укладені між покупцем та постачальником. При цьому для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Пунктом 4.1 договору встановлено, що товар здається постачальником і приймається покупцем згідно видаткової накладної.

За умовами пункту 5.2 договору (з урахуванням додаткової угоди № 2 від 30 жовтня 2015 року), у разі прострочення постачальником поставки товару в строки, зазначені у пункті 1.1.2., пункті 1.1.3. цього Договору, постачальник не пізніше наступного дня закінчення строків поставки товару повертає покупцю суму оплаченого ним товару, що не поставлений, яка склалася на наступний день після прострочення постачальником поставки оплаченого товару.

Приписами пункту 5.3 договору сторони погодили, що у разі прострочення постачальником поставки Товару в строки, зазначені у пунктах 1.1.2., 1.1.3. цього договору, постачальник додатково сплачує на користь Покупця:

- штраф у розмірі 20% (двадцять відсотків) від оплаченої Покупцем суми товару, що не поставлений, яка склалася на наступний день після прострочення постачальником поставки оплаченого Товару;

- пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від оплаченої покупцем суми товару, що не поставлений, яка склалася на наступний день після прострочення постачальником поставки оплаченого товару за кожен день такого прострочення;

- відповідно до статті 625 Цивільного кодексу Украйни суму оплаченого Покупцем товару, що не поставлений, яка склалася на наступний день після прострочення постачальником поставки оплаченого товару урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 24% (двадцять чотири відсотки) річних від вказаної суми, як окремий вид відповідальності.

У пункті 5.4. договору сторони дійшли згоди, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання грошових зобов'язань здійснюється без застосування вимог частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, тобто не припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

На виконання умов договору позивач здійснив попередню оплату в сумі 1020540,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №379 від 30 березня 2015 року, №395 від 04 квітня 2015 року, №406 від 06 квітня 2015 року, №423 від 08 квітня 2015 року, №439 від 09 квітня 2015 року, №614 від 19 червня 2015 року, №627 від 30 червня 2015 року, №739 від 18 серпня 2015 року, №749 від 20 серпня 2015 року, №763 від 26 серпня 2015 року, №772 від 28 серпня 2015 року, №810 від 09 вересня 2015 року, №872 від 30 вересня 2015 року, №890 від 09 жовтня 2015 року, №902 від 15 жовтня 2015 року, №906 від 20 жовтня 2015 року /т.1, а.с.20-35/.

30 грудня 2015 року відповідач здійснив поставку товару на суму 219000,00 грн., що підтверджується видатковою накладною №2 /т.1, а.с.37/.

Проте, видатковою накладною №ВП-0000005 від 24 березня 2016 року позивачем було здійснено повернення товару на суму 219000,00 грн. /т.1, а.с.38/.

Листом №3 від 24 березня 2016 року позивач просив у відповідача передплату згідно договору №2/ФОР від 16 лютого 2015 року в сумі 219000,00 грн. зарахувати як поворотну фінансову допомогу згідно договору №1 від 20 січня 2016 року /т.1, а.с.39/.

В обґрунтування факту наявності між сторонами правовідносин, які виникли між сторонами згідно договору поставки №2/ФОР від 16 лютого 2015 року позивачем подано копії податкових декларацій з податку на додану вартість за періоди, в яких проводились вищевказані бухгалтерські операції, копії податкових накладних та копії квитанцій про реєстрацію податкових накладних та /т.1, а.с. 101-250, т.2, а.с.1-9/.

Згідно пояснень позивача наданих у суді першої інстанції, ТОВ "Шакур" здійснював на користь СФГ "Аграрник" попередню оплату, а відповідач в свою чергу виписував позивачу податкову накладну, доказом чого є відповідні квитанції, видані органами ДФС України щодо реєстрації податкових накладних та копії прінтскрін сторінок з системи електронного документообігу МЕДОК.

Відповідачем порушено умови договору та у термін до 31 жовтня 2016 року не здійснено поставку товару на суму здійсненої позивачем попередньої оплати в сумі 801540,00 грн.. В порушення умов пункту 5.2 договору відповідачем не повернуто позивачу попередню оплату в сумі 801540,00 грн., що стало підставою для звернення до суду.

09 листопада 2016 року СФГ "Аграрник" згідно платіжного доручення №324 було перераховано ТОВ "Шакур" 100000,00 грн. з призначенням платежу "кредиторська заборгованість по договору №2/ФОР від 16 лютого 2015 року в т.ч. ПДВ 16666,67 грн.".

Водночас, листом №2 від 09 грудня 2016 року відповідач змінив призначення платежу по платіжному дорученню №324 від 09 листопада 2016 року в сумі 100000 грн. на наступне: "Поворотна фінансова допомога згідно договору №1 від 20 січня 2016 року без ПДВ".

Враховуючи допущене відповідачем порушення договірних зобов'язань позивачем на підставі пункту 5.3 договору було нараховано відповідачу 127463,16 грн. пені, 160308,00 грн. штрафу та 111117,60 грн. 24 % річних. Крім того, в порядку статті 625 Цивільного кодексу України позивачем нараховано відповідачу за порушення грошового зобов'язання 111117,60 грн. 24 % річних та 60115,12 грн. інфляційних.

Враховуючи вищевикладені обставини справи, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає за необхідне зазначити наступне.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (стаття 509 Цивільного кодексу України).

У відповідності до статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Приписами частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Як вбачається судами з матеріалів справи, правовідносини між сторонами виникли на підставі договору поставки №2/ФОР від 16 лютого 2015 року та додаткових угод до нього №1 від 01 жовтня 2015 року та №2 від 30 жовтня 2015 року.

Враховуючи той факт, що відповідач заперечує факт підписання договору поставки в редакції позивача, судами обох інстанцій проаналізовано зміст договорів, наданих сторонами та встановлено, що вони містять як аналогічні умови, так і різні за змістом.

Примірник договору, наданий відповідачем, містить розділи та пункти, які відсутні в примірнику договору позивача.

Крім того, відповідач до даного договору не надав жодних додаткових угод, в той час як примірник позивача містить також додаткові угоди №1 та №2 до договору поставки.

Проаналізувавши умови додаткових угод до договору поставки №2/ФОР від 16 лютого 2015 року №1 від 01 жовтня 2015 року та №2 від 30 жовтня 2015 року місцевим судом правомірно встановлено, що умовами останніх вносились зміни саме до договору поставки №2/ФОР від 16 лютого 2015 року в редакції, наданій позивачем. За вказаних обставин правильним є висновок про те, що при вирішенні спору слід брати до уваги умови договору поставки №2/ФОР від 16 лютого 2015 року в редакції, поданій позивачем з урахуванням додаткових угод №1 від 01 жовтня 2015 року та №2 від 30 жовтня 2015 року до договору поставки №2/ФОР від 16 лютого 2015 року. Відтак, безпідставними є посилання апелянта на те, що місцевим судом в рішенні не було зазначено чому не прийнята до уваги редакція договору представлена відповідачем.

Згідно частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України).

Статтею 655 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 663 Цивільного кодексу України передбачено, що продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно частини 1 статті 693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Так, матеріалами справи підтверджено факт виконання покупцем (позивачем) свого зобов'язання щодо попередньої оплати товару в сумі 1020540,00 грн..

Отже, у відповідача, внаслідок оплати позивачем товару, виник кореспондуючий обов'язок щодо поставки останнього.

З дослідженого місцевим господарським судом та перевіреного судом апеляційної інстанції вбачається, що відповідач 30 грудня 2015 року відпустив позивачу товар лише на суму 219000,00 грн. на підставі видаткової накладної №2 /т.1, а.с.37/, який на підставі видаткової накладної №ВП-0000005 від 24 березня 2016 року було повернуто /т.1, а.с.38/, а кошти за заявою позивача зараховано як поворотну фінансову допомогу за іншим договором /т.1, а.с.39/. Водночас, матеріали справи не містять доказів поставки товару на суму попередньої оплати в розмірі 801540,00 грн..

Згідно частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Пунктом 5.2 договору сторони визначили, що в разі прострочення постачальником поставки товару в строки, зазначені у пунктах 1.1.2, 1.1.3 цього договору, постачальник не пізніше наступного дня закінчення строків поставки товару повертає покупцю суму оплаченого ним товару, що не поставлений, яка склалася на наступний день після прострочення постачальником поставки оплаченого товару.

Як вірно зазначено місцевим судом, враховуючи, що попередня оплата позивачем проведена, а відповідачем поставка товару на суму 801540,00 грн. до 31 жовтня 2016 не здійснена, у останнього у відповідності до пункту 5.2 договору виник обов'язок 01 листопада 2016 року повернути позивачу всю суму здійсненої попередньої оплати, на яку не поставлено товар.

Проте, відповідач свого обов'язку щодо повернення позивачу попередньої оплати у строки визначені договором не виконав.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Оскільки судами встановлено факт неналежного виконання відповідачем обов'язку щодо поставки товару на оплачену позивачем суму в повному обсязі, та неповернення позивачу попередньої оплати, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 801540,00 грн. попередньої оплати є обгрутованими та такими, що правомірно задоволені місцевим судом.

Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача 127463,16 грн. пені та 160308,00 грн. штрафу колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Стаття 611 Цивільного кодексу України визначає правові наслідки порушення зобов'язання, зокрема, сплату неустойки.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" встановлено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Як вбачається з пункту 5.3. договору сторони погодили, що у разі прострочення поставки товару в строки, зазначені у пунктах 1.1.2, 1.1.3 цього Договору, постачальник додатково сплачує на користь покупця пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від оплаченої покупцем суми товару, що не поставлений, яка склалася на наступний день після прострочення постачальником поставки оплаченого товару за кожен день такого прострочення.

Таким чином, сторони погодили відповідальність постачальника (відповідача) у вигляді пені за прострочення поставки товару в строки, зазначені у пунктах 1.1.2, 1.1.3 цього Договору, яке в свою чергу являється не грошовим зобов'язанням.

Відповідно до пункту 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язання" пеня, за визначенням частини третьої статті 549 Цивільного кодексу України, це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобовязання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожний день прострочення виконання.

З огляду на викладене, такий вид відповідальності, як пеня не може бути застосовано до негрошового зобов'язання, зокрема щодо прострочення строку поставки товару.

За вказаних умов, пункт 5.3 договору щодо нарахування та стягнення з відповідача пені за прострочення поставки товару суперечить положенням частини 3 статті 549 Цивільного кодексу України, та Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

Таким чином, місцевий господарський суд правомірно відмовив в задоволені вимоги про стягнення з відповідача 127463,16 грн. пені.

Разом з тим, частиною 2 статті 549 Цивільного кодексу України визначено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пунктом 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язання" роз'яснено, що штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 Господарського кодексу України, застосовується за допущене прострочення виконання лише не грошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Судами встановлено, що умовами договору, а саме пунктом 5.3 сторони погодили відповідальність постачальника у вигляді штрафу у розмірі 20% від оплаченої покупцем суми товару, що не поставлений, яка склалась на наступний день після прострочення постачальником поставки оплаченого товару. Тобто, встановлено відповідальність за невиконання не грошового зобов'язання, що не суперечить нормам чинного законодавства.

Колегією суддів перевірено здійснений позивачем розрахунок штрафу та встановлено, що він є арифметично вірним. Відтак, суд першої інстанції правомірно задоволив вимогу позивача про стягнення з відповідача штрафу у розмірі 20% від оплаченої покупцем суми товару (801450,00), який складає 160308,00 грн..

Щодо вимоги про стягнення з СФГ "Аграрник" 111117,60 грн. 24 % річних та 60115,12 грн. інфляційних втрат, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 5.3 договору сторони погодили, що у разі прострочення поставки товару в строки, зазначені у пунктах 1.1.2, 1.1.3 цього Договору, постачальник додатково сплачує на користь покупця відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України суму оплаченого покупцем товару, що не поставлений, яка склалася на наступний день після прострочення постачальником поставки оплаченого товару з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 24 % річних від вказаної суми, як окремий вид відповідальності.

З аналізу статті 625 ЦК України вбачається, що сплата боргу з урахуванням відсотків річних та інфляційних можлива за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Стягнення з постачальника суми попередньої оплати, перерахованої за договором на поставку товару, не вважається грошовим зобовязанням у розумінні статті 625 Цивільного кодексу України.

За такі дії постачальник несе відповідальність, передбачену частиною 3 статті 693 Цивільного кодексу України, коли на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлено обовязок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2014 року у справі №3-90гс14.

За таких обставин, судом першої інстанції правомірно відмовлено в задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача 111117,60 грн. 24% річних та 60115,12 грн. інфляційних.

СФГ "Аграрник" в спростування доводів позивача не подано будь-яких доказів. Доводи апелянта щодо недійсності додаткової угоди №2 до договору від 30 жовтня 2015 року колегією суддів до уваги не приймаються, виходячи з підстав презумпції правомірності правочину.

Враховуючи вищевикладене, місцевий господарський суд прийшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 961848,00 грн., з яких: 801540,00 грн. сума попередньої оплати, 160308,00 грн. - штраф. В частині стягнення 127463,16 грн. пені, 111117,60 грн. 24% річних та 60115,12 грн. інфляційних було правомірно відмовлено.

Таким чином, доводи відповідача, викладені у апеляційній скарзі, є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Місцевим господарським судом повністю з'ясовані обставини, що мають значення для справи. Висновки, викладені у рішенні місцевого господарського суду, відповідають обставинам справи. Судом не порушені та правильно застосовані норми матеріального та процесуального права.

За таких обставин підстав для зміни, скасування рішення місцевого господарського суду, визначених статтею 104 ГПК України, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Житомирської області від 24.07.17 року у справі №906/484/17 залишити без змін, апеляційну скаргу СФГ "Аграрник" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу № 906/484/17 повернути господарському суду Житомирської області.

Головуючий суддя Мамченко Ю.А.

Суддя Дужич С.П.

Суддя Демянчук Ю.Г.