ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" жовтня 2017 р. Справа № 925/986/17

Господарський суд Черкаської області у складі головуючого судді - Васяновича А.В.,

секретар судового засідання - Гень С.Г.,

за участі представників сторін:

від позивача - представник не з'явився,

від відповідача - представник не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Діфлон", м. Харків

до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1,

м. Черкаси

про стягнення 15 650 грн. 00 коп.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Черкаської області з позовом звернулося товариство з обмеженою відповідальністю "Діфлон" до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про стягнення 15 650 грн. 00 попередньої оплати.

Ухвалою господарського суду Черкаської області від 08 серпня 2017 року порушено провадження у справі та призначено розгляд справи в судовому засіданні на 21 серпня 2017 року.

В судовому засіданні, яке відбулося 21 серпня 2017 року на підставі ст. 77 ГПК України було оголошено перерву на 05 жовтня 2017 року.

Викликані в судове засідання представники сторін не з'явилися, від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності його представника.

Від відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи, у зв'язку з відрядженням представника відповідача.

В пункті 3.9.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначено, що господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

До клопотання не було надано жодних доказів, що підтверджують неможливість явки представника в судове засідання.

Крім того, відповідач не був позбавлений можливості з'явитися в судове засідання особисто.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 ГПК України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 ГПК України спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви.

Строк розгляду даного спору закінчується 07 жовтня 2017 року, водночас клопотань про продовження розгляду спору від сторін до суду не надходило.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає за необхідне клопотання відповідача залишити без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити повністю виходячи з наступного:

Звертаючись до суду з відповідним позовом про стягнення з відповідача 15 650 грн. 00 коп. попередньої оплати, позивач в обґрунтування своїх позовних вимог зазначав, що на виконання умов договору купівлі-продажу 10 квітня 2017 року здійснив попередню оплату товару в розмірі 15 650 грн. 00 коп.

Проте, відповідач не поставив позивачу товар станом на серпень 2017 року та не повернув суму попередньої оплати у встановлений позивачем термін.

Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву зазначав, що 21 квітня 2017 року відправив позивачу товар, який було отримано представником 24 квітня 2017 року, що підтверджується товарно-транспортною накладною №6806.

Водночас 15 травня 2017 року на електронну пошту відповідача надійшов лист про повернення товару, тим самим позивач підтверджує факт отримання товару.

В зв'язку з чим відповідач просив суд у задоволенні позову відмовити.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено господарським судом під час її розгляду, відповідач виставив позивачу рахунок-фактуру від 10 квітня 2017 року за №0410.1_17 про сплату 15 650 грн. 00 коп. за насос вакуумний типу МVО -20А.

Зазначену вище суму позивачем було перераховано відповідачу, що підтверджується копією платіжного доручення №1656 від 10 квітня 2017 року (а.с. 11).

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 2 ст. 11 встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом, як це передбачено ч.1 ст. 639 ЦК України.

Нормами ст. 205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Згідно ч. 2 ст. 642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції.

За таких обставин суд дійшов висновку, що між сторонами було укладено договір купівлі-продажу, згідно умов якого відповідач зобов'язався здійснити поставку товару, а позивач в свою чергу - сплатити його вартість.

Позивач свої зобов'язання виконав повністю і здійснив передоплату вартості товару (а.с.11), який відповідач зобов'язався поставити.

Однак відповідач товар не поставив.

Посилання відповідача на те, що товар було отримано позивачем, що підтверджується експрес накладною Нової пошти №6806 суд не приймає до уваги, оскільки доказів того, що позивач уповноважував ОСОБА_2 на отримання товару матеріали справи не містять.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 21 квітня 2017 року керівником товариства з обмеженою відповідальністю "Діфлон" є Горішній Юрій Васильович.

Відповідно до ч.2 ст. 664 ЦК України якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов'язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв'язку для доставки покупцеві.

Проте, матеріалами справи підтверджується, що у експрес накладній Нової пошти №6806 від 21 квітня 2017 року відправником зазначено не відповідача, а приватну особу ОСОБА_4, водночас отримувачем товару вказано не товариство з обмеженою відповідальністю "Діфлон", а приватну особу ОСОБА_2.

За таких обставин, суд погоджується з доводами позивача, що вказана накладна не є допустимим доказом, що підтверджує належне виконання зобов'язання з поставки товару саме позивачу.

Слід також вказати, що з копій електронних листів (а.с.25-27) вбачається, що переписка стосовно поставки товару велась між товариством з обмеженою відповідальністю "Вакуум-Україна" та ОСОБА_2, тобто не між учасниками даного судового провадження, а між іншими особами, а тому дані докази суд також не приймає до уваги.

01 червня 2017 року позивачем було направлено відповідачу претензію від 30 травня 2017 року, в якій позивач просив відповідача негайно перерахувати кошти в сумі 15 650 грн. 00 коп. на розрахунковий рахунок вказаний в претензії.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною другою статті 693 Цивільного кодексу України передбачено право покупця у разі порушення продавцем строку передання йому попередньо оплачених товарів або пред'явити вимогу про передання оплаченого товару, або вимагати повернення суми попередньої оплати (тобто відмовитися від прийняття виконання).

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов'язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати.

Відповідно до ч. 2 ст. 622 Цивільного кодексу України у разі відмови кредитора від прийняття виконання, яке внаслідок прострочення втратило для нього інтерес (стаття 612 цього Кодексу), або передання відступного (стаття 600 цього Кодексу) боржник звільняється від обов'язку виконати зобов'язання в натурі.

Відповідно до ст. 615 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом.

Внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов'язання або воно припиняється.

Тобто, позивач самостійно обрав спосіб захисту свого порушеного права, а саме - відмовився від прийняття виконання зобов'язання яке внаслідок прострочення втратило для нього інтерес, оскільки товар був необхідний позивачу для використання у виробничій діяльності та вимагає повернення попередньої оплати.

При цьому судом враховано висновки викладені в постанові Вищого господарського суду України від 08 жовтня 2009 року зі справи №18/814.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Під час розгляду даного спору відповідачем всупереч ст. ст. 33, 34 ГПК України не було доведено факту належного виконання зобов'язання щодо поставки товару, чи повернення суми попередньої оплати у визначені позивачем строки.

Таким чином сума попередньої оплати в розмірі 15 650 грн. 00 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в судовому порядку.

Водночас, продавець товару, що поставлявся відповідно до накладної №6806 від 21 квітня 2017 року, не позбавлений можливостей на звернення до суду за захистом своїх прав та стягнення боргу за товар з особи, що його фактично отримала, у разі виникнення між ними зобов'язань з купівлі-продажу.

Судові витрати підлягають розподілу між сторонами відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

На підставі викладеного, та керуючись ст. ст. 49, 82-84 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Діфлон", пров. Пластичний, 9, м. Харків, ідентифікаційний код 24674128 - 15 650 грн. 00 коп. - попередньої оплати та 1 600 грн. 00 коп. витрат на сплату судового збору.

Видати відповідний наказ після набрання рішення законної сили.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного господарського суду в порядку та строки передбачені розділом ХІІ ГПК України.

Суддя А.В.Васянович