ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2017 року Справа № 904/12471/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Корнілової Ж.О.-головуючого (доповідач),
Нєсвєтової Н.М.,
Ковтонюк Л.В.,
розглянувши матеріали касаційної скарги
Фермерського господарства "Конкурент"
на рішенняГосподарського суду Дніпропетровської області від 09.02.2017
та постановуДніпропетровського апеляційного господарського суду від 15.05.2017
у справі№ 904/12471/16 Господарського суду Дніпропетровської області
за позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_4
доФермерського господарства "Конкурент"
простягнення 70599,44 грн.,
за участю представників сторін
від позивача:ОСОБА_4,
від відповідача:Савченко С.А.,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 09.02.2017 у справі № 904/12471/16 (суддя Васильєв О.Ю.) позов частково задоволено. Стягнуто із Фермерського господарства "Конкурент" на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 31770,28 грн. інфляційних втрат, 2880 грн. 3% річних, 676,32 грн. витрат з оплати судового збору.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15.05.2017 у справі № 904/12471/16 (у складі колегії суддів: Широбокова Л.П. - головуючого, Орєшкіна Е.В., Подобєд І.М.) рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.02.2017 у справі № 904/12471/16 залишено без змін.

Не погоджуючись з постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15.05.2017 у справі № 904/12471/16, Фермерське господарство "Конкурент" звернулося до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.02.2017 та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15.05.2017 у справі № 904/12471/16, і прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4.

У касаційній скарзі заявник посилається на недотримання судами норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача Корнілову Ж.О., обговоривши доводи касаційної скарги, заслухавши представників позивача та відповідача, перевіривши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судами встановлено, що рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 12.02.2013 у справі № 41/904/334/2013, яке набрало законної сили, позов задоволено; стягнуто з Фермерського господарства "Конкурент" на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 32000 грн. боргу, 208 грн. 3% річних та 1720,50 грн. витрат з оплати судового збору. Рішення мотивоване порушенням відповідачем умов договору купівлі-продажу сільськогосподарської продукції № 02/01-2012 від 01.01.2012 щодо оплати отриманого насіння соняшнику за видатковою накладною № 1 від 20.04.2012.

Відповідно до довідки Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби від 27.12.2016 наказ на примусове виконання рішення суду від 25.02.2013 знаходиться у відділі ДВС на виконанні (а.с.14).

Посилаючись на неоплату присудженого за рішенням суду боргу позивач звернувся до суду з позовом та просив стягнути 3053,60 грн. 3% річних за період прострочення платежу з 27.03.2013 по 27.12.2016 та 67545,88 інфляційних втрат за вказаний період.

Відповідно до ст. 115 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження". В той же час відповідно до ст.ст. 598, 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Таким чином наявність судового рішення про стягнення боргу не припиняє зобов'язання боржника щодо виконання свого зобов'язання, а в разі його невиконання не позбавляє кредитора права на отримання, передбачених ст. 625 Цивільного кодексу України сум інфляційних нарахувань та відсотків річних.

Відповідач не надав доказів сплати заборгованості у сумі 32000 грн. та відповідно до наведеної норми боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія Вищого господарського суду України погоджується з висновком судів, що інфляційні втрати за заявлений позивачем період прострочення сплати 32000 грн. боргу з врахуванням індексу інфляції за грудень 2013 - листопад 2016 - 32089,13 грн., а 3% річних за заявлений період прострочення платежу з 27.03.2013 по 27.12.2016 - 2880 грн. (розрахунок позивача за 1095 днів).

До стягнення інфляційних втрат та річних застосовується загальна позовна давність три роки, тому судова колегія Вищого господарського суду України погоджується з висновком судів щодо пропущення позивачем строку позовної давності щодо вимог про стягнення інфляційних втрат за грудень 2013 року в сумі 318,85 грн.

Незважаючи на те, що позивачем заявлено період нарахування річних з 27.03.2013 по 27.12.2016, річні розраховані за 1095 днів, що становить три роки, тобто в межах позовної давності та підлягають стягненню в сумі 2880 грн., що правильно визначено судами першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до ст. 601 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Частиною 3 ст. 203 Господарського кодексу України передбачено, що господарське зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони. Таким чином зарахування можливе при наявності таких умов: зустрічність вимог, тобто сторони беруть участь у двох зобов'язаннях, і при цьому кредитор в одному зобов'язанні є боржником в іншому зобов'язанні; однорідність вимог (гроші, однорідні речі), строк виконання яких настав.

Заява однієї сторони про зарахування зустрічної однорідної вимоги є одностороннім правочином, який має наслідком припинення зобов'язань. Враховуючи вказане, заява однієї зі сторін про зарахування зустрічних однорідних вимог повинна відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбаченим ст. 203 Цивільного кодексу України, та вказані вимоги повинні бути безспірними.

Як встановлено судами, вимога № 23 від 13.05.2016 з наведених підстав не може бути прийнята судом як доказ припинення зобов'язання на суму боргу за рішенням суду від 12.02.2013 у справі № 41/904/334/2013, оскільки між сторонами існує спір щодо заборгованості за договором оренди № 4/10-11 від 14.10.2011, про що свідчать судові акти у справах № 904/6070/16, № 904/9407/13, № 904/10561/16, № 904/210/17, якими наявність зазначеного відповідачем боргу на даний час не встановлено.

За встановлених обставин спір щодо боргу за договором оренди № 14/10-11 від 14.10.2011 повинен бути вирішений в порядку позовного провадження, а спірна сума не може бути прийнята судом як залік зустрічних однорідних вимог, оскільки вказаний залік не підтверджується належними та допустимими доказами.

Суди дійшли до правильного висновку, що за наведених обставин позовні вимоги підлягають частковому задоволенню - 31770,28 грн. інфляційних втрат та 2888, 00 грн. 3 % річних.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до пункту 1 статті 1119 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення. Касаційна скарга залишається без задоволення, коли суд визнає, що рішення місцевого та постанова апеляційного господарських судів прийняті з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, з'ясуванням всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення спору.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.02.2017 та постанова Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15.05.2017 у справі № 904/12471/16 Господарського суду Дніпропетровської області прийняті із дотриманням вимог матеріального та процесуального права, з'ясуванням всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення спору.

Доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі судова колегія вважає непереконливими, і такими, що спростовуються наявними доказами та встановленими обставинами справи.

Таким чином рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.02.2017 та постанова Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15.05.2017 у справі № 904/12471/16 Господарського суду Дніпропетровської області підлягають залишенню без змін.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119-11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.02.2017 та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15.05.2017 у справі № 904/12471/16 Господарського суду Дніпропетровської області залишити без змін, а касаційну скаргу Фермерського господарства "Конкурент" залишити без задоволення.

Головуючий, суддя:Корнілова Ж.О.
Судді: Нєсвєтова Н.М.
Ковтонюк Л.В.