РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.10.2017Справа №910/22801/15

За позовом Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва

до Приватного акціонерного товариства "Меблісам"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція"

про відшкодування вартості безпідставно набутого майна в розмірі 41 473,77 грн.

Суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача Мохонько О.А. - представник за довіреністю № 43-1386 від 24.11.16

Чебуніна А.М. - представник за довіреністю № 43-1386 від 24.11.16

від відповідача не з'явився

від третьої особи Мельник Е.О. - представник за довіреністю № 51 від 19.06.17р.

У судовому засіданні 11.10.2017, в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва були передані позовні вимоги Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва (далі - позивач) до Приватного акціонерного товариства "Меблісам" (далі - відповідач) про відшкодування вартості безпідставно набутого майна в розмірі 41 473,77 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.09.2015 було порушено провадження у справі № 910/22801/15, розгляд справи призначено на 13.10.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.10.2015 суд продовжив строк розгляду спору на 15 днів та оголосив перерву в судовому засіданні до 11.11.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.11.2015 суд залучив до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" та відклав розгляд справи на 02.12.2015.

02.12.2015 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача було подано клопотання про відкладення розгляду справи.

Розглянувши у судовому засіданні 02.12.2015 клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, суд задовольнив вищезазначене клопотання та ухвалою суду відклав розгляд справи на 16.12.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.12.2015 у справі № 910/22801/15 призначено судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз. Провадження у справі було зупинено.

27.01.2016 до Господарського суду міста Києва з Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшли матеріали справи № 910/22801/15 з повідомлення про неможливість проведення експертизи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.02.2016 було поновлено провадження у справі та призначено розгляд справи на 24.02.2016.

Судове засідання, призначене на 24.02.2016, не відбулось у зв'язку із перебуванням судді Нечая О.В. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.02.2016 розгляд справи було призначено на 30.03.2016.

Ухвалами Господарського суду міста Києва від 30.03.2016 у даній справі повторно призначено судову будівельно-технічну експертизу та зупинено провадження у справі.

23.09.2016 до Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю "Київська незалежна судово-експертна установа" надійшли матеріали справи № 910/22801/15 разом з висновком судового експерта. У висновку № 1897 від 20.09.2016 судовий експерт зазначив, що встановити технічну можливість надання послуг централізованого опалення у приміщенні, що займає ПрАТ "Меблісам" за адресою: м. Київ, вул.. Харківське шосе, 12 у період з 01.11.2012 по 31.05.2014, не вбачається за можливе.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.09.2016 провадження у справі № 910/22801/15 було поновлено та призначено до розгляду на 19.10.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.10.2016 суд в порядку ст. 77 ГПК України відклав розгляд справи на 23.11.2016.

Ухвалами суду від 23.11.2016 у даній справі було призначено додаткову судову будівельно-технічну експертизу та зупинено провадження у справі до отримання висновку експерта.

06.06.2017 через загальний відділ діловодства господарського суду від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшли матеріали справи № 910/22801/15 разом з висновком додаткової судової будівельно-технічної експертизи № 2228 від 15.05.2017, у якому експертом також не вбачалось за можливе становити чи надавались ПрАТ "Меблісам" послуги з теплопостачання.

Відповідно до вимог ст. 2-1 ГПК України на підставі розпорядження керівника апарату суду № 05-23/1756 від 06.06.2017 справу № 910/22801/15 направлено на повторний автоматичний розподіл та передано для подальшого розгляду судді Пукшин Л.Г.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.06.2017 суд прийняв справу до свого провадження, поновив провадження та призначив справу до розгляду на 26.07.2017.

26.07.17р. представник відповідача надав письмові пояснення по справі, відповідно до яких зазначає, що позивач не надав та не може надати доказів підключення відповідача до мережі централізованого опалення в установленому порядку або доказів звернення відповідача до виробників відповідних послуг із заявою про підключення до надання цих послуг, а також доказів, які б підтверджували факт споживання відповідачем комунальних послуг.

26.07.17р. у судовому засіданні суд долучив до матеріалів справи надані письмові пояснення третьої особи, у відповідності до яких ТОВ "Євро-Реконструкція" звертає увагу, що оскільки балансоутримувачем багатоквартирного будинку № 12 по Харківському шосе у м. Києві є позивач, саме з ним мали укладатись договори про надання комунальних послуг з ЦО та ГВП в приміщеннях зазначеного будинку. Крім того третя особа зазначає, що ненадання відповідачем доказів правомірного від'єднання від мереж централізованого опалення свідчить про те, що позивач, який забезпечував передачу теплової енергії внутрішньо будинковими стояками теплових мереж будинку, надав послуги ЦО відповідачу.

Ухвалами суду розгляд справи в порядку ст. 77 ГПК України неодноразово відкладався.

У судовому засіданні, призначеному на 11.10.2017, представник позивача подав письмову заяву про збільшення позовних вимог, яку просив прийняти до розгляду. В обґрунтування поданої заяви позивач зазначає, що у зв'язку із збільшенням строку розгляду справи, виникла необхідність у збільшенні розміру позовних вимог в частині інфляційних втрат та 3 % річних. Таким чином, позивач просить суд стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі 25 277,62 грн., 3 % річних у розмірі 3 114,38 грн. та інфляційні втрати у розмірі 28 880,98 грн.

Представник третьої особи щодо прийняття до розгляду заяви про збільшення позовних вимог не заперечував.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Відповідно до п.17 Листа Вищого господарського суду від 20.10.2006, № 01-8/2351 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році та в I півріччі 2006 року" відповідно до частини четвертої статті 22 ГПК позивач вправі до прийняття рішення у справі, зокрема, збільшити розмір позовних вимог. Під збільшенням розміру позовних вимог слід розуміти зміну (у бік збільшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, в тому числі ціни позову.

Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК України ціну позову вказує позивач.

Враховуючи викладене, судом приймається вказана заява позивача до розгляду, тобто у справі має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог та надав усні пояснення по суті спору.

Суд також заслухав представника третьої особи, який проти позову не заперечував.

Відповідач в судове засідання явку уповноваженого представника не забезпечив, про причини неявки суд не повідомив, обґрунтованих клопотань щодо своєї неявки не направляв, хоча про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Відповідно до п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

У п.3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення" розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010р., "Смірнова проти України" від 08.11.2005р., "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006р., "Літоселітіс Проти Греції" від 05.02.2004р.)

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Таким чином, незважаючи на те, що відповідач не з'явився у судове засідання справа може бути розглянута за наявними у ній документами у відповідності до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка даного учасника судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

На підставі Розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 01.08.2012 р. Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва (надалі- Позивач) прийняло від ТОВ «Україна житло-сервіс» на утримання та експлуатаційне обслуговування житловий та нежитловий фонд ЖРЕО-401, 402, 414, 417, (в тому числі буд. 12 по Харківському шосе, в якому розташоване приміщення відповідача). Тобто з 01.10.2012 р. надання комунальних послуг (теплопостачання та водопостачання) та послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкової території, а відповідно і розрахунки за них - почали відбуватись через КП по УЖГ Дніпровського р-ну м. Києва.

Згідно з п. 3.2.2. Статуту Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва встановлено, що предметом діяльності останнього є, зокрема, забезпечення на підставі укладених договорів між споживачами, виробниками та виконавцями послуг з транспортування холодної, гарячої води, стоків та теплової енергії на опалення до споживачів по внутрішньо будинкових мережах та збір платежів від споживачів зазначених послуг на користь виконавців послуг згідно з договорами.

Для належного виконання функцій посередника між виробниками комунальних послуг (постачальними організаціями) та безпосередніми споживачами, між позивачем та ТОВ «Євро-Реконструкція» був укладений договір № 420002 на постачання теплової енергії у гарячій воді за адресою: м. Київ, вул. Харківське шосе, буд. 12. У відповідності до цього договору, постачальна організація надає відповідні послуги, та виставляє рахунки у відповідності до об'ємів спожитих послуг, що підтверджуються обліковими картками (табуляграмами), Комунальне підприємство по Дніпровського району м. Києва несе фінансові зобов'язання, а безпосередні споживачі (власники чи орендарі) нежитлових приміщень вже відшкодовують витрати за фактично спожиті ними послуги, згідно табуляграм постачальних організацій.

Позивач зазначає, що оскільки Приватне акціонерне товариство "Меблісам" (надалі-відповідач) займає приміщення за адресою: м. Київ, вул. Харківське шосе, буд. 12, КП по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва на підставі договорів з тепло та водопостачальними організаціями (ПАТ "Київенерго", ТОВ "ЄВРОРЕКОНСТРУКЦІЯ", ПАТ АК "Київводоканал") було приєднано останнього до своєї мережі, як субабонента, та надано послуги з центрального опалення, які відповідач фактично споживав, але не здійснював оплату. З урахуванням наведеного, у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість за надані комунальні послуги в період з 01.11.2012 по 31.05.2014 на загальну суму 25 277,62 грн.

З метою досудового врегулювання спору, позивач звернувся до відповідача з претензією-вимогою № 47-817 від 25.02.2015, у якій просив протягом 7 днів з моменту отримання претензії сплатити заборгованість за спожиті комунальні послуги у розмірі 25 277,62 грн. Проте, станом на момент звернення позивача з позовом до суду, відповідач вказану вимогу не задовольнив, заборгованість не погасив.

Позовні вимоги позивач мотивує тим, що несплата відповідачем вартості отриманих комунальних послуг порушує права позивача, як балансоутримувача, оскільки ПрАТ "Меблісам" не здійснивши оплату за спожиті комунальні послуги, зберегло за рахунок позивача власні кошти у розмірі вартості наданих послуг.

Відповідач заперечує проти зазначеного, оскільки між сторонами не було укладено жодних договорів та не надано доказів, які б підтверджували факт споживання відповідачем комунальних послуг за вказаний період.

Оцінивши подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України (далі ГК України) як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Частина 1 статті 175 Господарського кодексу України встановлює, що майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦКУ з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги".

Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачами, виконавцями або виробниками послуг.

Предметом регулювання Закону України "Про житлово-комунальні послуги" є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг (ст. 3 Закону).

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24.06.2004 № 1875-IV балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - балансоутримувач) - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.

Споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. У розумінні ст.1 згаданого закону особа стає споживачем житлово-комунальних послуг за умови, що вона фактично користується чи має намір користуватися цими послугами. Тому обов'язок оплачувати житлово-комунальні послуги виникає у споживача з моменту початку користування цими послугами.

Згідно вказаного Закону відповідач є споживачем житлово-комунальних послуг.

Статтею 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" встановлено, що залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Відповідно до вимог статті 29 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (в редакції до 26.04.2016) договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою.

Як встановлено судом, згідно з розпорядження Дніпровської районної державної адміністрації № 330 від 01.08.2012 Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва прийняло на утримання та обслуговування житловий та нежитловий фонд ЖРЕО-401, 402, 414, 417, (в тому числі буд. 12 по вул. Харківському шосе, в якому розташоване приміщення відповідача) та зобов'язалось укласти в установленому порядку договори з постачальниками житлово-комунальних послуг для забезпечення утримання в належному стані даного житлового та нежитлового фонду.

01.10.2012 року між позивачем, як балансоутримувачем багатоповерхового житлового будинку по вул. Харківське шосе, буд. 12 в м. Києві із загальною системою опалення, водопостачання та водовідведення гарячої та холодної води, та ТОВ "Євро-Реконструкція", як енергопостачальною організацією, було укладено договір № 42002 на постачання теплової енергії у гарячій воді.

Згідно з Довідки - дані по будинках (спорудах) ЖРЕО-417, опалення і гаряче водопостачання яких здійснюється від ТОВ "Євро-Реконструкція" на 01.01.2013 (Додаток №3 до договору №420002) за адресою вул. Харьківське шосе, 12 житловий будинок кубатурою 35144 м., в тому числі субабоненти: «Меблісам» /продажа одягу/ площею 163,8, 1,81%.

Відповідно до Переліку абонентів, які знаходяться на балансі ЖРЕО-417 станом на 01.01.2013 (Додаток №3 до договору №420002) будівля за адресою Харьківське шосе, 12, загальною площею 9050.7 кв.м. значиться в переліку з тепловим навантаженням: на опалення 9050,7 Гкал.; ГВП - /проектне/ 0,048 Гкал./год, /розрахункове/ 0,48 Гкал./год., в тому числі «Меблісам» /продажа одягу/ на опалення 0,0116 Гкал./год.

Згідно з частиною 1 статті 16 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства.

За умовами договору № 420002 від 01.10.2012 постачальна організація надає відповідні послуги та виставляє рахунки у відповідності до об'ємів спожитих послуг, що підтверджується табуляграмами.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 затверджено Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, відповідно до п.п. 18, 20 яких розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов'язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг.

Відповідно до статті 218 Цивільного кодексу України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Недійсність договору з надання комунальних послуг у зв'язку з недодержанням письмової форми законом не встановлена, а тому виниклі між сторонами зобов'язання є дійсними і їх виконання повинне здійснюватися у відповідності до норм цивільного законодавства.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України 3-184гс14 від 25.11.2014, прийнятої за результатами перегляду постанови Вищого господарського суду України від 01.07.2014 у справі № 916/3566/13.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відтак, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не звільняє споживача від обов'язку своєчасно та у повному обсязі оплатити їх, зокрема, у разі якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг.

За таких обставин, зобов'язання відповідача оплатити послуги з теплопостачання у приміщенні, яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Харківське шосе, 12 (в період з 01.11.2012 по 31.05.2014), виникає на підставі закону.

За твердженням позивача, несплата відповідачем вартості наданої та отриманої послуги порушує права позивача, як балансоутримувача будівлі, в якому перебуває відповідач, а також права позивача як колективного замовника (абонента) комунальних послуг, яким укладено договори з виконавцями цих послуг.

Таким чином позивач вважає, що не здійснивши оплату за спожиті послуги, відповідач тим самим зберіг за рахунок позивача власні кошти у розмірі вартості фактично наданих та спожитих комунальних послуг без достатніх для цього підстав, а тому просить суд стягнути їх на підставі ст.ст. 1212, 1214 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України визначає правила вирішення спорів, пов'язаних із відновленням майнового стану особи, що потерпіла від безпідставного набуття (збереження) іншою особою її майна.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов набуття або збереження майна, набуття або збереження за рахунок іншої особи, відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Аналіз положень частини першої, пункту 1 частини 2 статті 11, частини першої статті 177, частини 1 статті 202, частин 1 та другої статті 205, частини 1 статті 207, частини 1 статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212. ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Разом із тим, за положеннями ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Вказана норма права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов'язань породжують такі юридичні факти: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи та відсутність для цього правових підстав або якщо такі юридичні факти: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи та відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Оскільки, відповідач користувався послугами з гарячого водопостачання та централізованого опалення, які надавались позивачем з листопада 2012 року по травень 2014 року, що підтверджується долученими до матеріалів справи копії облікових карток (табуляграм) та розробок по груп рахункам, які виконані на підставі облікових карток постачальної організації ПАТ "Євро-Реконструкція" з визначенням об'ємів споживання ПрАТ "Меблісам" в Гкал та їх вартості, а також копіями первинних бухгалтерських документів за спірний період (платіжні вимоги доручення та рахунки-фактури), що виставлялись відповідачу для оплати, при цьому заяв про відмову від користування послугами відповідач не подавав, скарг щодо обсягу та якості наданих послуг від відповідача не надходило, то за аналогією застосування частини 2 статті 1213 Цивільного кодексу України, відповідно до частини 1 статті 8 Цивільного кодексу України, він зобов'язаний відшкодувати вартість отриманих послуг, що і є предметом позовної заяви, а тому вимоги позивача про відшкодування їх вартості на підставі ст.ст. 1212, 1213 Цивільного кодексу України є правомірними та такими, що підлягають задоволенню.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного суду України від 16.05.2011 р. у справі №3-38гс11.

З огляду на зазначене вище, доводи відповідача щодо неможливості застосування до спірних правовідносин ст.ст. 1212,1213 ЦК України не беруться судом до уваги.

Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 3 114,38 грн. та інфляційних втрат у розмірі 28 880,98 грн., що нараховані в період прострочення з 20.12.2012 по 10.10.2017, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Цією статтею регулюються зобов'язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому частина п'ята статті 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов'язальних правовідносин. З рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

Якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші (як готівкові, так і безготівкові), на них нараховуються відсотки згідно зі статтею 536 ЦК України з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження грошових коштів.

У разі стягнення безпідставно набутих чи одержаних грошей нараховуються відсотки відповідно до статті 536 ЦК України й унеможливлюється стягнення 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 цього Кодексу.

Вказані висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 02.03.2016 р. у справі №6-2491цс15.

В той же час, згідно з п. 5.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013 р. обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

З огляду на викладене, підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних у суду відсутні.

За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог та стягнення з Приватного акціонерного товариства "Меблісам" на користь Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва заборгованості у розмірі 25 277,62 грн.

В задоволенні позову в частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 28 880,98 грн. та 3% річних у розмірі 3 114,38 грн. необхідно відмовити з викладених підстав.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Меблісам" (03022, м. Київ, вулиця Онуфрія Трутенка, будинок 10; ідентифікаційний код 31901105) на користь Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва (02002, м. Київ, вулиця Челябінська, будинок 9-Г; ідентифікаційний код 03366612) суму основного боргу у розмірі 25 277 (двадцять п'ять тисяч двісті сімдесят сім) грн. 62 коп. та судовий збір у розмірі 806 (вісімсот шість) грн. 35 коп.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 17.10.2017.

Суддя Пукшин Л.Г.