Господарський суд Чернігівської області
__________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

"12" жовтня 2017 р. № 927/940/17

Суддя Книш Н.Ю., розглянувши матеріали позовної заяви № 729/03-1 від 05.10.17

Позивач: Публічне акціонерне товариство "Банк "Національні інвестиції",

юридична адреса: вул. Володимирська, 54, м. Київ,01601

фактична адреса (адреса для листування): вул. О.Гончара, 35, м.Київ, 01054

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю "АВ Фітнес", пров. Транзитний, б.36, оф. 1, м.Чернігів, 14010

Предмет спору: про стягнення 90976438,36 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічним акціонерним товариством «Банк «Національні інвестиції» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ «Банк «Національні інвестиції» ОСОБА_1 подано позовну заяву №729/03-1 від 05.10.2017 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АВ Фітнес» про стягнення заборгованості за кредитним договором №285-13 в розмірі 90976438,36 грн, з яких: сума непогашеної кредитної заборгованості 90000000,00 грн, сума заборгованості по сплаті процентів 976438,36 грн.

Згідно ст. 57 Господарського процесуального кодексу України до позовної заяви додаються документи, які підтверджують, зокрема, сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

Правові засади справляння, розмір ставок судового збору та порядок його сплати регулюється Законом України «Про судовий збір».

Позивачем не подано доказів сплати судового збору у встановлених порядку та розмірі.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про судовий збір» судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

За приписами ст.3 цього Закону судовий збір справляється, серед іншого, за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 1 січня 2017 року становить 1600,00грн.

Відповідно до підпункту 1) п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру судовий збір справляється у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Виходячи з ціни позову та вимог ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», позивач повинен сплатити судовий збір в розмірі 240000,00 грн.

У матеріалах позовної заяви відсутні докази сплати позивачем судового збору у порядку та в розмірі, визначеному чинним законодавством.

Натомість, позивачем до позовної заяви додано клопотання №730/03-1 від 05.10.2017 про звільнення від сплати судового збору або відстрочення його сплати до ухвалення рішення у справі, яке обґрунтовано тим, що позивач знаходиться у скрутному матеріальному становищі та наразі розпочато процедуру ліквідації Банку. Позивачем до клопотання №730/03-1 від 05.10.2017 додано довідку Національного банку України №55-0007/67273 від 02.10.2017, з якої вбачається, що станом на кінець дня 29.09.2017 на накопичувальному рахунку ПАТ «Банк «Національні інвестиції» №1026 залишок коштів становить 3,82 грн. Окрім того, позивач посилається на те, що заборгованість з витрат на заробітну плату складає 864745,80 грн.

Суд, розглянувши клопотання позивача про звільнення або відстрочення сплати судового збору, вважає його таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», - право на справедливий суд охоплює не лише стадію розгляду справи по суті, але також дотримання всіх процедур, що передбачені національним законодавством і повинні відбуватися до порушення провадження у справі.

Статтею 8 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Отже, відстрочення, розстрочення або звільнення сплати судового збору допускається у виняткових випадках, чіткого переліку яких чинне законодавство не містить. Тому оцінка майнового стану сторони здійснюється судом на підставі оцінки доказів. Обґрунтування обставин майнового стану сторони, які свідчать про неможливість або утруднення в здійсненні оплати судового збору у встановлених законом розмірах і в строки, покладається на заінтересовану сторону. А відтак, сторона повинна навести доводи і надати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджає сплаті нею судового збору у встановленому порядку і розмірі.

Клопотання про відстрочення (розстрочення) сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати може бути викладене в заяві чи скарзі, які подаються до господарського суду, або окремим документом. Особа, яка заявляє відповідне клопотання, повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому порядку і розмірі.

Майновий стан суб'єкта господарювання визначається сукупністю належних йому майнових прав та майнових зобов'язань, що відображається у бухгалтерському обліку його господарської діяльності відповідно до вимог закону (ч.1 ст. 145 ГК України).

З аналізу положень чинного законодавства вбачається, що єдиною підставою для вчинення господарським судом дій, зазначених у статті 8 Закону, є врахування ним майнового стану сторін. При цьому, обґрунтування пов'язаних з цим обставин, які свідчать про неможливість або утруднення у здійсненні оплати судового збору у встановлених законом розмірах і в строки, покладається на заінтересовану сторону.

Частиною другою статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що оплата витрат, пов'язаних із здійсненням ліквідації, проводиться уповноваженою особою Фонду на ліквідацію в межах кошторису витрат, затверджених Фондом.

Відповідно до пункту 6.8 глави 6 розділу V Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, до таких витрат, зокрема, належать витрати на сплату судового збору.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви та заяви про звільнення або відстрочення сплати судового збору, позивачем не додано доказів відсутності коштів передбачених на сплату судового збору, зокрема, і кошторису витрат, затверджених Фондом, в підтвердження свого фінансового становища заявником не надано належних доказів, до того ж не надано доказів, що його майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті ним судового збору у встановленому порядку і розмірі. Надана позивачем довідка Національного банку Україна №55-0007/67273 від 02.10.2017 не може бути прийнята судом в якості належного та допустимого доказу відсутності коштів який унеможливлює сплату судового збору при поданні позову у встановленому порядку та розмірі, оскільки вона стосується лише залишку коштів на кінець одного робочого дня. У той же час заявник у порушення вимог ст. 33 ГПК України не надав жодних доказів, які б давали підстави стверджувати про поліпшення його матеріального стану та спроможність сплатити судовий збір у повному обсязі протягом визначеного процесуальним законом строку.

Також, суд зазначає, що відповідно до статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Фонд є економічно самостійною установою, має самостійний баланс, поточний та інші рахунки в Національному банку України, а також рахунки в цінних паперах у депозитарних установах - державних банках. Фонд є установою, що не має на меті отримання прибутку.

Згідно зі статтею 4 вказаного Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

У той же час, за п.п.2, 4, 9 ч.1 ст.48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює такі повноваження: приймає в управління майно (у тому числі кошти) банку, вживає заходів щодо забезпечення його збереження, формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та продає майно банку; вживає у встановленому законодавством порядку заходів до повернення дебіторської заборгованості банку, заборгованості позичальників перед банком та пошуку, виявлення, повернення (витребування) майна банку, що перебуває у третіх осіб; здійснює відчуження активів та/або зобовязань банку, якщо це було передбачено планом врегулювання, або в інших випадках, передбачених цим Законом.

До ліквідаційної маси банку включаються будь-яке нерухоме та рухоме майно, кошти, майнові права та інші активи банку (ч.2 ст.50 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Отже, віднесення банку до категорії неплатоспроможних та відкликання ліцензії на здійснення банківської діяльності не свідчить про відсутність у банку коштів на сплату судового збору та про неможливість його сплати.

Крім того, суд зазначає, що закріплене статтею 8 Закону України «Про судовий збір» відстрочення сплати судового збору є правом суду, а не його обов'язком, а доступ до правосуддя в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентної практики Європейського суду з прав людини не може бути абсолютним і підлягає державному регулюванню й обмеженню. Кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Доступ до правосуддя здійснюється шляхом точного, послідовного і неухильного дотримання процесуального алгоритму, що передбачений Господарським процесуальним кодексом України.

Отже, якщо нормами процесуального законодавства передбачено вчинення стороною до подання позовної заяви певних дій, в тому числі щодо сплати судового збору, такі дії мають бути вчинені; суд позбавлений права прийняти позовну заяву до розгляду, а потім зобов'язувати скаржника усувати вказані недоліки.

Як визначено у рішеннях Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України", від 30.05.2013 у справі "ОСОБА_2 проти України", право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Креуз проти Польщі" від 19.06.2001 зазначено, що вимога сплати зборів цивільними судами у зв`язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду.

Даної позиції дотримується і Вищий господарський суд України у своїх ухвалах від 15.03.2017 у справі № 910/12306/15 та від 28.09.2017 № 910/4550/17.

Статтею 129 Конституції України передбачено, що здійснюючи свої конституційні обов'язки, господарські суди повинні дотримуватися принципів здійснення правосуддя, зокрема, принципу рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Враховуючи даний принцип, а також положення статті 5 Закону України «Про судовий збір» (в редакції Закону України від 22.05.2015 №484-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору»), господарський суд позбавлений права надавати перевагу будь-якій стороні в тому числі й у питанні звільнення від сплати судового збору.

На підставі наведеного, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення поданої позивачем заяви про звільнення або про відстрочення сплати судового збору.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивачем не подано доказів сплати судового збору у встановлених порядку та розмірі.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 63 ГПК України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду, якщо не подано доказів сплати судового збору у встановлених порядку та розмірі.

Відповідно до ч.3 ст.63 Господарського процесуального кодексу України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню з нею до господарського суду у загальному порядку після усунення допущеного порушення.

Керуючись п. 4 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України, -

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні заяви позивача про звільнення або відстрочення сплати судового збору - відмовити.

2. Повернути позовну заяву Публічному акціонерному товариству «Банк «Національні інвестиції» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Національні інвестиції» - без розгляду.

Додаток на 24 арк.

Суддя Книш Н.Ю.