РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.10.2017Справа №908/1076/17

Суддя Господарського суду міста Києва Князьков В.В.

за участю секретаря судового засідання Коваленко О.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

за позовомМордвинівської сільської ради, с. Мордвинівка, Мелітопольський район, Запорізька обл.
до1.ППублічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні
позивача1. Кабінет Міністрів України, м. Київ 2. Міністерство енергетики та вугільної промисловості України, м. Київ 3. Публічне акціонерне товариство «Мелітопольгаз», м. Мелітополь, Запорізька обл.
про визнання недійсним договору

За участю представників:

від позивача: Клименко І.В.
від відповідача: від третьої особи 1: від третьої особи 2: від третьої особи 3: Голець Г.В. Лазаріді О.А. не з'явився не з'явився
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Мордвинівська сільська рада (позивач) звернулась до Господарського суду Запорізької області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (відповідач) про визнання недійсним договору №1/12 від 12.06.2012, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та Мордвинівською сільською радою.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що за умовами договору №1/12 від 12.06.2012 відповідачем було профінансовано будівництво об'єкта газопостачання на суму 11 493 996 грн., а Мордвинівською сільською радою надано зобов'язання повернути вказані грошові кошти відповідачу. Однак, як вказує позивач, за період з 2009 по 2017 роки окремої бюджетної програми щодо повернення коштів Публічному акціонерному товариству «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» за добудову об'єктів газифікації не передбачалось. Відтак, на думку позивача, укладений сторонами договір не відповідає вимогам чинного бюджетного законодавства, оскільки передбачає взяття Мордвинівською сільською радою, яка є розпорядником коштів місцевого бюджету, бюджетних зобов'язань без відповідних бюджетних асигнувань, що є підставою для визнання договору №1/12 від 12.06.2012 недійсним.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 26.05.2017 порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 13.06.2017.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 13.06.2017 справу №908/1076/17 направлено за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

У результаті автоматизованого розподілу справ між суддями судову справу №908/1076/17 передано для розгляду судді Князькову В.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.06.2017 справу прийнято до провадження та призначено її розгляд на 19.07.2017.

Відповідач у відзиві на позовну заяву, поданому до суду 19.07.2017, проти задоволення позову заперечив та вказав, що Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» у повному обсязі виконало зобов'язання з фінансування об'єкта будівництва за договором №1/12 від 12.06.2012, однак позивач прийняті на себе грошові зобов'язання не виконав, а саме не повернув відповідачу грошові кошті в сумі 11 493 995,53 грн. За твердженнями відповідача, відсутність бюджетних асигнувань не звільняє позивача від виконання прийнятих на себе зобов'язань, а відносини, що виникли між сторонами є не бюджетними, а господарськими, заснованими на юридичній рівності, вільному волевиявленні та майновій самостійності їх учасників.

Відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 19.07.2017 оголошено перерву до 02.08.2017.

02.08.2017 позивачем подано до суду додаткові письмові пояснення, в яких позивач вказав, що спірний договір було укладено на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України №1001-р від 26.08.2009 «Про добудову підвідних газопроводів» із змінами та доповненнями, внесеними розпорядженням Кабінету Міністрів України №1881-р від 13.09.2010, проте вказаним розпорядженням Уряду не було погоджено механізму повернення замовниками будівництва коштів Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», профінансованих на добудову об'єктів.

Відповідач у відзиві на позову заяву, поданому до суду 02.08.2017, заявив про пропуск позивачем строку позовної давності, просив суд застосувати наслідки спливу позовної давності та відмовити в позові.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.08.2017, у зв'язку з неявкою відповідача, строк вирішення спору продовжено на п'ятнадцять днів, розгляд справи відкладено на 06.09.2017.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.09.2017 до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача залучено Кабінет Міністрів України (третя особа 1), Міністерство енергетики та вугільної промисловості України (третя особа 2) та Публічне акціонерне товариство «Мелітопольгаз» (третя особа 3), розгляд справи відкладено на 20.09.2017.

20.09.2017 позивачем подано до суду додаткові письмові пояснення по справі та документи для долучення до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.09.2017 розгляд справи, за клопотанням третьої особи 1, відкладено на 04.10.2017.

04.10.2017 третьою особою 1 подано до суду письмові пояснення по суті справи, в яких Кабінет Міністрів України підтримав заявлені позовні вимоги, посилаючись на недотримання при укладенні спірного договору вимог бюджетного законодавства та розпорядження Кабінету Міністрів України №1001-р від 26.09.2009.

Третя особа 2 у письмових поясненнях по справі, поданих до суду 04.10.2017, просила суд вирішити спір відповідно до норм матеріального права з урахуванням інтересів держави. При цьому, Міністерством енергетики та вугільної промисловості України вказано, що оскільки розпорядженням Кабінету Міністрів України №1001-р від 26.09.2009 не було встановлено механізму повернення замовниками будівництва коштів Публічному акціонерному товариству «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», наразі Міністерством вживаються заходи щодо компенсації понесених відповідачем витрат на будівництво об'єктів газопостачання замовниками споруджених газопроводів.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову надала заперечення.

Представник третьої особи 1 підтримала заявлені позивачем вимоги.

Представники третіх осіб 2, 3, які були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи належним чином, в судове засідання не з'явились.

Згідно з п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

З огляду на неявку представників третіх осіб 2 та 3, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами, а неявка вказаних учасників судового процесу не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Щодо строку розгляду спору господарський суд зазначає, що розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010, «Смірнова проти України» від 08.11.2005, «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006р., «Літоселітіс Проти Греції» від 05.02.2004р.)

В силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Одночасно з цим, застосовуючи відповідно до ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain) від 07.07.1989 р.).

За таких обставин, приймаючи до уваги предмет спору та тривале встановлення судом фактичних обставин справи, з огляду на склад учасників судового процесу, за висновками суду, справа розглядалась упродовж розумного строку.

У судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Відповідно до вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України у судових засіданнях складались протоколи, які долучено до матеріалів справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи 1, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

26.08.2009 Кабінетом Міністрів України прийнято розпорядження «Про добудову підвідних газопроводів з високим рівнем будівельної готовності, які можуть бути введені в експлуатацію в 2009 році» (далі - Розпорядження №1001-р), згідно з пунктом 1 якого погоджено пропозицію Мінпаливенерго та НАК «Нафтогаз України» щодо фінансування Компанією робіт з добудови підвідних газопроводів з високим рівнем будівельної готовності, які можуть бути введені в експлуатацію в 2009 році, відповідно до затвердженого НАК «Нафтогаз України» переліку.

Пунктом 5 Розпорядження №1001-р доручено Мінпаливенерго, Мінекономіки, Фонду державного майна, НАК «Нафтогаз України» забезпечити передачу в установленому законом порядку зазначених газопроводів у державну власність і на баланс дочірнього підприємства «Нафтогазмережі» НАК «Нафтогаз України».

Постановою Кабінету Міністрів України №43 від 20.01.2010 до Розпорядження №1001-р внесено зміни в частині продовження строків будівництва газопроводів до 01.07.2010.

В подальшому, розпорядженням Кабінету Міністрів України №1881-р від 13.09.2010 до Розпорядження №1001-р були внесені зміни та доповнення, а саме викладено наступне:

- погоджено пропозицію Міністерства палива та енергетики та Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» щодо фінансування Компанією робіт з добудови підвідних газопроводів відповідно до затвердженого Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» переліку (п. 1);

- передбачено, що для забезпечення добудови газопроводів Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» укладає відповідні договори із замовниками їх будівництва на загальну суму фінансування, визначену фінансовим планом Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (п. 2);

- передбачено, що замовник будівництва газопроводів здійснює за державні кошти закупівлю товарів, робіт і послуг, пов'язаних із завершенням їх будівництва, згідно із законодавством (п. 3);

- доручено Раді міністрів Автономної Республіки Крим, обласним та Севастопольській міській держадміністраціям сприяти відведенню земельних ділянок для добудови газопроводів та підготовці необхідних дозвільних документів, а також введенню добудованих газопроводів в експлуатацію та передачі їх у державну власність (п. 4);

- доручено Міністерству палива та енергетики забезпечити передачу профінансованих за рахунок коштів Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» та її дочірніх підприємств об'єктів незавершеного будівництва газопроводів або їх часток у державну власність з подальшим введенням в установленому законодавством порядку цілісних об'єктів в експлуатацію (п. 5);

- доручено Міністерству палива та енергетики забезпечити контроль за обґрунтованістю та цільовим використанням коштів, виділених на добудову зазначених газопроводів (п. 6);

- доручено Міністерству палива та енергетики забезпечити включення до фінансових планів Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» видатків на добудову газопроводів відповідно до затвердженого Компанією переліку (п. 7).

На виконання пункту 2 Розпорядження №1001-р, 12.06.2016 між Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» (Нафтогаз) та Мордвинівською сільською радою (замовник) укладено договір №1/12 (далі - Договір), відповідно до пункту 1 якого Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» здійснює фінансування добудови об'єкта газопостачання: «Міжселищний газопровід високого тиску ГЗ до села Мордвинівка Мелітопольського району Запорізької області. І етап» (об'єкт), а замовник зобов'язується здійснити добудову об'єкта, введення його в експлуатацію згідно з діючим законодавством України і умовами договору, забезпечити передачу його як цілісного об'єкта у державну власність до сфери управління Міністерства енергетики та вугільної промисловості України на баланс спеціалізованого підприємства з газопостачання та газифікації та повернути грошові кошти, отримані від Нафтогазу на добудову об'єкта.

Згідно з п. п. 2.1.1 п. 2.1 Договору Нафтогаз зобов'язався при наявності фінансової можливості здійснити фінансування добудови об'єкта за рахунок власних коштів (не коштів державного бюджету) в обсягах, передбачених фінансовим планом Нафтогазу на відповідний період.

Замовник, в свою чергу, у пункті 2.3 Договору зобов'язався, зокрема: протягом місяця з дати передачі об'єкта у державну власність до сфери управління Міністерства енергетики та вугільної промисловості України надати Нафтогазу завірені підписом уповноваженої особи та печаткою замовника копії декларації про готовність об'єкта до експлуатації або акту готовності об'єкта до експлуатації з сертифікатом, акту приймання-передачі об'єкта у державну власність до сфери управління Міністерства енергетики та вугільної промисловості України та протоколу комісії про прийняття об'єкта державної форми до експлуатації (п. п. 2.3.13 п. 2.3); своєчасно здійснити всі необхідні дії для отримання компенсації витрат на добудову об'єкта газопостачання для забезпечення повернення Нафтогазу в установлений даним договором строк суми грошових коштів, перерахованих ним на добудову об'єкта газопостачання (п. п. 2.3.14 п. 2.3); протягом року, наступного за роком введення об'єкта в експлуатацію, повернути Нафтогазу суму грошових коштів, отриманих від Нафтогазу на добудову об'єкта (п. п. 2.3.15 п. 2.3).

У пункті 3.1 Договору сторони погодили, що загальний обсяг фінансування за цим договором (ціна договору) складає 11 493 996,00 грн.

Вартість добудови визначається замовником на підставі проектно-кошторисної документації, розробленої і затвердженої в установленому діючим законодавством порядку, та не може перевищувати вартості добудови затвердженої Переліком.

Строк дії Договору встановлено сторонами з дати його підписання представниками сторін і скріплення ї підписів печатками до повного повернення Нафтогазу суми грошових коштів, перерахованих ним в якості фінансування добудови об'єкта згідно з договором (п. 7.1 Договору).

З метою фінансування добудови об'єкта газопостачання відповідачем було перераховано позивачу грошові кошти на загальну суму 11 493 996,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №5513 від 26.06.2012 на суму 5 093 996,00 грн., №6600 від 26.07.2012 на суму 2 500 000 грн., №7476 від 20.08.2012 на суму 1 500 000 грн., №7941 від 31.08.2012 на суму 2 000 000 грн., №9435 від 16.10.2012 на суму 100 000 грн., №10980 від 28.11.2012 на суму 300 000 грн., а також відповідними виписками з рахунку відповідача.

06.03.2017 позивач повернув відповідачу невикористані грошові кошти за договором №1/12 від 12.06.2012 в сумі 0,47 грн.

Позивачем, в свою чергу, на виконання умов Договору були вчинені дії з добудови об'єкту газопостачання та отримано акт готовності об'єкта до експлуатації та декларацію про готовність об'єкта до експлуатації, яку зареєстровано Інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області 24.12.2012 за №ЗП7, та передано майно у державну власність.

Згідно зі звітом «Форма №2б(к). Відомості про державне майно, що не увійшло до статутного фонду господарської організації» станом на 01.10.2016 добудований об'єкт - газопровід високого тиску (село Мордвинівка Запорізької області) внесено до Єдиного реєстру об'єктів державної власності за №05535349.1.1ЯЦКБРФ875. Майно віднесено до сфери управління Міністерства енергетики та вугільної промисловості України та перебуває на балансі Публічного акціонерного товариства «Мелітопольгаз».

Як вказує відповідач, оскільки об'єкт було введено в експлуатацію у 2012 році, то відповідно до п. п. 2.3.15 п. 2.3 Договору замовник будівництва зобов'язаний був повернути грошові кошти в сумі 11 493 995,53 грн. в строк до 31.12.2013. Так як позивач свої грошові зобов'язання не виконав, у грудні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулось до Господарського суду Запорізької області з позовом до Мордвинівської сільської ради про стягнення грошових коштів. Станом на теперішній час провадження у справі №908/77/17 зупинено до вирішення спору у справі №908/1076/17.

Спір у даній справі виник у зв'язку з наявністю, на думку позивача, підстав для визнання договору №1/12 від 12.06.2012 недійсним.

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Статями 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно зі ст. ст. 33-34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона з допомогою належних та допустимих доказів повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (п. 2.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Позивач в обґрунтування наявності підстав для визнання недійсним договору №1/12 від 12.06.2012 вказує, що умови спірного правочину не відповідають вимогам Бюджетного кодексу України, оскільки передбачають взяття органом місцевого самоврядування на себе грошових зобов'язань без відповідних бюджетних асигнувань.

Розглянувши вказані доводи позивача, господарський суд зазначає наступне.

За приписами ч. ч. 1, 2 ст. 64 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» видатки, які здійснюються органами місцевого самоврядування на потреби територіальних громад, їх розмір і цільове спрямування визначаються відповідними рішеннями про місцевий бюджет. Сільські, селищні, міські, районні в містах (у разі їх створення) ради та їх виконавчі органи самостійно розпоряджаються коштами відповідних місцевих бюджетів, визначають напрями їх використання.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 22 Бюджетного кодексу України для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня. Головні розпорядники коштів місцевих бюджетів визначаються рішенням про місцевий бюджет відповідно до пунктів 2 і 3 частини другої цієї статті.

Частинами 1, 2 статті 23 Бюджетного кодексу України передбачено, що будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Статтею 48 Бюджетного кодексу України в редакції, чинній на дату укладення спірного договору 12.06.2012, передбачалось, що розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов'язань минулих років, узятих на облік органами Державної казначейської служби України. Розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, за якими розпорядником бюджетних коштів взято зобов'язання без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), є недійсними. За такими операціями не виникають бюджетні зобов'язання та не утворюється бюджетна заборгованість. Зобов'язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), не вважаються бюджетними зобов'язаннями (крім витрат, що здійснюються відповідно до частини шостої цієї статті) і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Взяття таких зобов'язань є порушенням бюджетного законодавства. Витрати бюджету на покриття таких зобов'язань не здійснюються. Державна казначейська служба України здійснює реєстрацію та облік бюджетних зобов'язань розпорядників бюджетних коштів і відображає їх у звітності про виконання бюджету.

Згідно з п. 20 ч. 1 ст. 116 Бюджетного кодексу України взяття зобов'язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом чи законом про Державний бюджет України, визнається порушенням бюджетного законодавства.

Отже, законом передбачено, що погашення зобов'язання за рахунок бюджету здійснюється виключно в межах бюджетних асигнувань за наявності відповідного бюджетного призначення, наданого розпорядником бюджетних коштів. У разі, якщо зобов'язання взято без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), бюджетна заборгованість не утворюється.

Судом встановлено, що пунктом 2 розпорядження голови Запорізької обласної державної адміністрації №309 від 02.07.2012 «Про передачу об'єктів газопостачання у державну власність» було доручено Управлінню капітального будівництва Запорізької обласної державної адміністрації та райдержадміністраціям спільно з органами місцевого самоврядування у встановленому законодавством порядку підготувати документи щодо внесення змін до бюджетних призначень та розроблення бюджетних запитів на забезпечення бюджетних видатків для розрахунків з Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» в межах здійсненого нею фінансування на добудову відповідних газопроводів.

Листами вих.№491 від 29.11.2013 та вих.№360 від 22.07.2014 Мордвинівська сільська рада зверталась до голови Мелітопольської райдержадміністрації з проханням порушити питання щодо повернення Національній акціонерній компанії «Нафтогаз України» грошових коштів в сумі 11 493 995,53 грн.

Листом вих.№1453/01-24 від 29.07.2014 Мелітопольська районна державна адміністрація Запорізької області повідомила Запорізьку обласну державну адміністрацію про необхідність порушити перед Кабінетом Міністрів України питання про включення до Державного бюджету видатків на погашення заборгованості Мордвинівської сільської ради.

Однак, матеріали справи (листи Міністерства енергетики та вугільної промисловості України №31.2-ВИХ/472-17 від 13.03.2017, Міністерства фінансів України вих.№31-06310-02/28-98/113 від 17.02.2017, Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області вих.№03-51/155-1003 від 22.05.2017, довідки Мордвинівської сільської ради від 22.05.2017 №205 та №206) свідчать, що Кабінетом Міністрів України не було вжито відповідних заходів. Законами про Державний бюджет України за період з 2009 по 2017 бюджетного фінансування на добудову об'єктів газопостачання (в рамках розпорядження Кабінету Міністрів України №1001-р від 26.08.2009) не передбачалось. У Державній казначейській службі України відповідних бюджетних зобов'язань не реєструвалось.

Одночасно з цим, господарський суд зауважує, що Бюджетним кодексом України регулюються відносини, що виникають виключно у процесі складання, розгляду, затвердження, виконання бюджетів, звітування про їх виконання та контролю за дотриманням бюджетного законодавства і питання відповідальності за порушення бюджетного законодавства, а також визначаються правові засади утворення та погашення державного і місцевого боргу (стаття 1 Бюджетного кодексу України).

Спеціальні норми вказаного Кодексу не регулюють господарські відносини, які виникають між юридичними особами (у тому числі, за участю органу місцевого самоврядування) при укладенні господарських договорів та їх виконанні.

Статтею 2 Господарського кодексу України встановлено, що органи місцевого самоврядування є учасниками відносин у сфері господарювання.

Органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону (ч. 1 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Відносини органів місцевого самоврядування з підприємствами, установами та організаціями, що не перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, будуються, зокрема, на договірній основі (ч. 1 ст. 18 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В свою чергу, бюджетним зобов'язанням є будь-яке здійснене відповідно до бюджетного асигнування розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, згідно з якими необхідно здійснити платежі протягом цього ж періоду або у майбутньому (п. 7 ч. 1 ст. 2 Бюджетного кодексу України).

Порядок здійснення реєстрації та обліку бюджетних зобов'язань розпорядників бюджетних коштів та одержувачів бюджетних коштів в органах Державної казначейської служби України, який затверджено на виконання частини 7 статті 48 Бюджетного кодексу України наказом Міністерства фінансів України від 02.03.2012 №309 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 20.03.2012 за №419/20732 (далі - Порядок), також визначає, що бюджетним фінансовим зобов'язанням є зобов'язання розпорядника бюджетних коштів (одержувача бюджетних коштів) сплатити кошти за будь-яке здійснене відповідно до бюджетного асигнування розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, тобто - бюджетна кредиторська заборгованість та/або попередня оплата, яка передбачена законодавством; зобов'язанням є будь-яке розміщення замовлення, укладення договору чи виконання інших аналогічних операцій, здійснене розпорядником або одержувачем бюджетних коштів без відповідних бюджетних асигнувань або з порушенням норм, установлених Бюджетним кодексом України, законом України про Державний бюджет України та рішенням про місцевий бюджет, в частині перевищення повноважень.

Таким чином, чинне законодавство розрізняє поняття «бюджетне зобов'язання» та «господарське зобов'язання», які позивач безпідставно ототожнює.

Майново-господарські зобов'язання між суб'єктами господарювання виникають на підставі договорів (стаття 179 Цивільного кодексу України) і сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору (стаття 627 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу приписів статті 617 Цивільного кодексу України відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Відповідно до частини 2 статті 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.

Як вбачається з фабули справи «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» Суд встановив, що одному з заявників було відмовлено у виплаті грошових коштів з державного бюджету на виконання рішення національного суду у зв'язку з відсутністю відповідних асигнувань в Державному бюджеті України на 2004 та 2005 роки. Суд погодився, що асигнування для виплати державою боргів з державного бюджету можуть викликати певну затримку у виконанні судових рішень, тим не менше, за висновками Суду, не спромігшись протягом двох років передбачити такі асигнування, держава порушила свої зобов'язання за п. 1 ст. 6 Конвенції. Також, Суд дійшов висновку, що неможливість для заявника отримати результат виконання рішення суду протягом майже двох років складає втручання у його право на мирне володіння свої майном у розумінні статті 1 Протоколу №1 до Конвенції.

Рішенням Європейського суду з прав людини №44277/98 від 24.06.2003 «Стретч проти Сполученого Королівства» встановлено, що, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції», отже визнання недійсним договору та подальше позбавлення особи майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим.

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства», майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади.

У даному випадку судом враховані обставини щодо належного виконання відповідачем, Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», умов спірного договору. Так, будівельні роботи об'єкта газопостачання до села Мордвинівка були профінансовані у повному обсязі, будівництво завершено, а об'єкт передано у державну власність до сфери управління Міністерства енергетики та вугільної промисловості України. Обидві сторони спірного правочину належним чином виконували умови договору з моменту його укладення у 2012 році до настання дати виконання позивачем зобов'язання повернути відповідачу профінансовані кошти. Відтак, існує ймовірність непропорційного втручання у право відповідача на мирне володіння своїм майном (обґрунтоване очікування набути майно).

При цьому, безпідставними є посилання третьої особи 1 на відсутність у Законі України «Про трубопровідний транспорт» норм, які передбачають підстави повернення відповідачу грошових коштів, оскільки зміст правочину визначається сторонами самостійно в силу принципу свободи договору, передбаченого статтею 627 Цивільного кодексу України.

Судом прийнято до уваги, що за змістом п. п. 2.3.14 п. 2.3 Договору саме на позивача покладався обов'язок своєчасно здійснити всі необхідні дії для отримання компенсації витрат на добудову об'єкта газопостачання для забезпечення повернення Нафтогазу в установлений даний договором термін суми грошових коштів, перерахованих ним на добудову об'єкта газопостачання.

Згідно з пунктами 4.5, 4.7 Договору замовник несе повну відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору. Невиконання Замовником п. 2.3.15 договору через відсутність бюджетного фінансування у зв'язку з відхиленням Кабінетом Міністрів України пропозицій щодо включення до Державного бюджету видатків на погашення заборгованості замовника перед Нафтогазом не може бути підставою для нарахування Нафтогазом пені та штрафів та звернення до суду, проте не позбавляє замовника обов'язку повернути Нафтогазу кошти, отримані згідно з договором.

Вищий господарський суд України у постанові від 22.11.2016 в справі №922/5895/15 при розгляді спору, який виник в подібних господарських відносинах, направляючи справу на новий розгляд, вказав, що судами попередніх інстанцій не було надано беззаперечних доказів вини сільської ради в порушенні зобов'язань перед Нафтогазом, а саме суди не з'ясували чи надходили на рахунок ради субвенції з Державного бюджету.

Тобто, ненадання органу місцевого самоврядування відповідних субвенцій з урахуванням змісту певного укладеного правочину може свідчити про відсутність вини у порушенні умов договору, проте не про його недійсність.

Враховуючи наведене вище, господарський суд дійшов висновку, що взяття бюджетного зобов'язання без відповідних бюджетних асигнувань не є підставою недійсності господарського договору, за умовами якого орган місцевого самоврядування взяв на себе грошові зобов'язання перед іншим суб'єктом господарювання. Обставини, на які вказує позивач, зокрема щодо відсутності погодженого порядку повернення грошових коштів Мордвинівською сільською радою, лише обґрунтовують причини неналежного виконання замовником умов укладеного договору.

Частиною 3 статті 142 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, проголошено, що держава бере участь у формуванні доходів бюджетів місцевого самоврядування, фінансово підтримує місцеве самоврядування. Витрати органів місцевого самоврядування, що виникли внаслідок рішень органів державної влади, компенсуються державою.

Постановою Кабінету Міністрів України №106 від 06.02.2012 затверджено Порядок та умови надання субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення заходів щодо соціально-економічного розвитку окремих територій, відповідно до пункту 3 якого субвенція надається для забезпечення здійснення заходів щодо соціально-економічного розвитку окремих адміністративно-територіальних одиниць. Субвенція спрямовується, зокрема, на проведення робіт з газифікації.

При розгляді даної справи судом було встановлено, що станом на теперішній час державою вживаються заходи щодо вирішення питання повернення Публічному акціонерному товариству «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» грошових коштів, сплачених, зокрема, на виконання договору №1/12 від 12.06.2012.

Як вказано Міністерством енергетики та вугільної промисловості України у письмових поясненнях вих.№17-ВИХ/260-17 від 04.10.2017, на сьогодні Міністерством здійснюються заходи щодо виконання протоколу наради щодо реалізації Розпорядження №1001-р, яка відбулась 29.12.2016 під головуванням Віце-прем'єр-міністра України, на виконання якої наказом Міненерговугілля №64 від 20.01.2017 утворена робоча група для опрацювання механізмів компенсації витрат на будівництво об'єктів газопостачання замовниками споруджених газопроводів та порядку передачі таких об'єктів у державну власність.

За таких обставин, застосовуючи практику Європейського суду з прав людини як джерело права, господарський суд дійшов висновку, що позивачем не було доведено за допомогою належних та допустимих доказів наявності підстав, передбачених статтею 215 Цивільного кодексу України, для визнання договору №1/12 від 12.06.2012 недійсним.

Висновки суду у даній справі також відповідають висновкам Вищого господарського суду України, які викладені, зокрема, у постановах від 29.06.2016 у справі №910/29735/15, від 01.06.2016 у справі №915/1104/15, від 04.02.2016 у справі №903/399/15, від 24.12.2014 у справі №906/404/14.

При цьому, безпідставними є посилання позивача на висновки Верховного Суду України в постанові від 13.09.2016 у справі №914/556/15 за позовом про визнання протиправною бездіяльності місцевого органу праці та соціального захисту населення щодо невиконання компенсації витрат залізниці на перевезення пільгової категорії пасажирів, а саме висновки про те, що загальний обсяг компенсаційних виплат з місцевих бюджетів на відповідну державну програму соціального захисту не може перевищувати розміру затверджених субвенцій. Вказані висновки, які зроблені в межах адміністративної справи при наданні оцінки діям (бездіяльності) суб'єкта владних повноважень при здійсненні ним своїх повноважень, не стосуються предмету спору у даній справі та не можуть бути застосовані судом при здійсненні правової оцінки умов господарського договору.

Щодо заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, суд зазначає наступне.

Згідно з положеннями статті 256 Цивільного кодексу України позовною давністю є строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позивач надав суду копію додаткової угоди від 07.12.2016 до договору №1/12 від 12.06.2016, підписану обома сторонами, за змістом якої позовна давність за договором №1/12 від 12.06.2016 встановлюється тривалістю у десять років.

Одночасно з цим, відповідно до п.2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Таким чином, виходячи з того, що доводи позивача про наявність підстав для визнання договору недійсним не підтвердились під час розгляду справи, тобто судом встановлено самостійні обставини для відмови у позові по суті, заяву відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності судом залишено без задоволення.

Враховуючи викладене вище, приймаючи до уваги, що позивачем не було доведено невідповідності змісту спірного господарського договору актам цивільного законодавства, господарський дійшов висновку, що позовні вимоги Мордвинівської сільської ради до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про визнання недійсним договору №1/12 від 12.06.2012, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та Мордвинівською сільською радою, є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за подання даного позову покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Мордвинівської сільської ради відмовити.

У судовому засіданні 04.10.2017 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 09.10.2017.

Суддя В.В. Князьков