ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2017 року Справа № 17/5007/98/11

Вищий господарський суд України у складі: суддя Палій В.В. - головуючий (доповідач), судді Селіваненко В.П. і Студенець В.І.

розглянув касаційну скаргу заступника прокурора Рівненської області, м. Рівне,

на рішення господарського суду Житомирської області від 27.01.2017

та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 12.04.2017

зі справи № 17/5007/98/11

за позовом заступника прокурора Житомирської області (далі - Прокурор) в інтересах держави в особі Фонду державного майна України (далі - ФДМУ), м. Київ,

до 1. виконавчого комітету Житомирської міської ради (далі - Виконавчий комітет), м. Житомир,

2. приватного акціонерного товариства "УКРПРОФТУР" (далі - ПАТ "УКРПРОФТУР"), м. Київ,

3. дочірнього підприємства "ЖИТОМИРТУРИСТ" приватного акціонерного товариства "УКРПРОФТУР" (далі - ДП "ЖИТОМИРТУРИСТ"), м. Житомир,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: 1. Житомирська обласна рада (далі - Рада), м. Житомир,

2. обласний дитячий протитуберкульозний санаторій "Лісовий берег" (далі - Санаторій), с. Іванівка Житомирської області,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: 1. обласний медичний центр вертебрології і реабілітації Житомирської обласної ради (далі - Центр), м. Житомир,

2. Федерація професійних спілок України, м. Київ,

3. публічне акціонерне товариство "Енергопостачальна компанія "Житомиробленерго", м. Житомир,

про визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності та визнання права власності на нерухоме майно.

Судове засідання проведено за участю представників:

прокуратури - Доценко Т.О. посв. № 029222 від 29.09.2014

позивача - Качуровський В.В. предст. (дов. від 12.01.2017)

відповідачів: 1. не з'явився

2. Орєхов Р.В. предст. (дов. від 02.10.2017), Конограй Н.В. предст. (дов. від 16.05.2017)

3. Орєхов Р.В. предст. (дов. від 10.01.2017)

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: 1. не з'явився

2. не з'явився

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: 1. не з'явився

2. Безсмертна Н.В. предст. (дов. від 26.12.2016)

3. не з'явився

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

Прокурор звернувся до господарського суду Житомирської області в інтересах ФДМУ з позовом до відповідачів (з урахуванням заяви вих. від 11.04.2016 № 05/2-1973-11 про уточнення позовних вимог в частині переліку майна, що є предметом спору та заяви вих. від 25.11.2016 № 05/2-1973-11) про: визнання недійсним та скасування свідоцтва від 10.01.2001 про право власності на будівлі туристичної бази "Лісовий берег", яке видане обласному дочірньому підприємству по туризму та екскурсіях "ЖИТОМИРТУРИСТ" українського закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "УКРПРОФТУР"; визнання за державою в особі ФДМУ права власності на майновий комплекс "Лісовий берег", розташований за адресою: м. Житомир, Чуднівське шосе, 1, до складу якого входять об'єкти згідно інвентарної справи № 10308, а також згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 17.02.2016 № 629/06.15.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням господарського суду Житомирської області від 27.01.2017 у справі № 17/5007/98/11 (суддя Тимошенко О.М.) позов задоволено частково: визнано недійсним свідоцтво про право власності на туристичну базу "Лісовий берег", яке видане виконкомом Житомирської міської ради 10.01.2001 обласному дочірньому підприємству по туризму та екскурсіях "ЖИТОМИРТУРИСТ" українського закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "УКРПРОФТУР"; в частині вимог про визнання права власності на майно - відмовлено.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 12.04.2017 (судді Саврій В.А. - головуючий, Савченко Г.І., Крейбух О.Г.) рішення місцевого господарського суду в частині визнання недійсним свідоцтва про право власності на туристичну базу "Лісовий берег" від 10.01.2001 скасовано; провадження у справі в частині вимог про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на туристичну базу "Лісовий берег" від 10.01.2001 припинено на підставі пункту 1 частини першої статті 80 ГПК України.

Прокурор, посилаючись на порушення попередніми судовими інстанціями норм матеріального та процесуального права, просить суд касаційної інстанції рішення та постанову скасувати, прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

У відзиві на касаційну скаргу ПАТ "УКРПРОФТУР" просило суд залишити в силі постанову суду апеляційної інстанції.

Учасників судового процесу у відповідності до статті 1114 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) належним чином повідомлено про час і місце розгляду скарги.

03.10.2017 судом одержано клопотання Ради про відкладення розгляду касаційної скарги, у зв'язку з відпусткою єдиного уповноваженого представника Ради та необхідністю викладення правової позиції Ради.

Оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, клопотання Ради про відкладення розгляду касаційної скарги судом не задоволено.

Перевіривши на підставі встановлених попередніми судовими інстанціями обставин справи правильність застосування ними норм процесуального та матеріального права, заслухавши пояснення представників прокуратури, позивача, відповідачів 2, 3 та Федерації професійних спілок України, Вищий господарський суд України дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Місцевим та апеляційним господарськими судами у справі, зокрема, встановлено, що:

- рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради депутатів трудящих від 14.05.1968 № 371 виділено Житомирській обласній раді по туризму земельну ділянку площею 1,5 га для будівництва туристичної бази на 265 місць;

- побудована у 1972-1973 роках туристична база "Лісовий берег" була передана Житомирській обласній раді по туризму та екскурсіях, що підтверджується актами приймання будинків (споруд);

- рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради депутатів трудящих від 03.01.1974 № 9 затверджений акт державної прийомки комплексу туристської бази - готелю на 275 місць у лісопарковій зоні Корбутівки корисною площею 5775 кв.м;

- постановою Президії Центральної Ради по туризму та екскурсіях від 27.07.1982 № 8-3 затверджено Положення про Українську республіканську раду по туризму і екскурсіях, відповідно до якого Українська республіканська рада по туризму і екскурсіях являється органом, який здійснює керівництво радами по туризму і екскурсіям, іншими підвідомчими установами, організаціями, підприємствами туристично-екскурсійної системи профспілок на території УРСР. Українська республіканська рада по туризму та екскурсіях працює під керівництвом Центральної ради по туризму і екскурсіях Української республіканської ради профспілок (Укрпрофрада) в тісному контакті з обласними радами і республіканськими комітетами профспілок, іншими громадськими організаціями, державними комітетами, міністерствами і відомствами Української РСР. Українська республіканська рада по туризму і екскурсіях здійснює свою діяльність на засадах госпрозрахунку, являється юридичною особою, має розрахунковий рахунок, самостійний баланс. Положенням також визначені завдання, зміст роботи, склад коштів;

- президія Федерації незалежних профспілок України постановою від 23.08.1991 №П-7-7 прийняла рішення про перетворення Української республіканської ради з туризму та екскурсій в закрите акціонерне товариство "УКРПРОФТУР". Рада Федерації незалежних профспілок та Фонд соціального страхування України 04.10.1991 уклали установчий договір і затвердили його Статут;

- у переліку майна, переданого Федерацією незалежних профспілок України в статутний фонд АТ "УКРПРОФТУР" значиться туристична база "Лісовий берег", яка введена в експлуатацію у 1973 році, балансовою вартістю 2302 тис. крб., залишковою вартістю 1932 тис. крб.;

- постановою Вищого арбітражного суду України від 20.01.1997 у справі № 138/7 за позовом Фонду державного майна України до Федерації профспілок України, Фонду соціального страхування України та акціонерного товариства "УКРПРОФТУР" про визнання недійсними установчого договору та статуту АТ "УКРПРОФТУР", в позові відмовлено;

- загальними зборами акціонерів українського ЗАТ по туризму та екскурсіях "УКРПРОФТУР" (протокол від 14.04.1998 № 6/6) затверджений статут обласного дочірнього підприємства по туризму та екскурсіях "ЖИТОМИРТУРИСТ" українського закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "УКРПРОФТУР" у новій редакції, зареєстрований виконкомом Житомирської обласної ради 20.11.2000 року;

- згідно із статутом, обласне дочірнє підприємство по туризму та екскурсіях "ЖИТОМИРТУРИСТ" створене Українським ЗАТ по туризму та екскурсіях "УКРПРОФТУР" для забезпечення ефективного використання матеріальної бази, організації і надання громадянам та юридичним особам, в тому числі іноземним, комплексних туристсько-екскурсійних та інших послуг з метою одержання відповідного прибутку. Підприємство є правонаступником Житомирського обласного дочірнього підприємства "ЖИТОМИРТУРИСТ" Українського акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "УКРПРОФТУР". Підприємство засноване на власності ЗАТ "УКРПРОФТУР". Майно підприємства становлять основні фонди, оборотні кошти та інші цінності, вартість яких відображається в самостійному балансі підприємства. Для забезпечення діяльності підприємства ЗАТ "УКРПРОФТУР" передає йому у господарське відання майно, проіндексована вартість якого станом на 1 січня 2000 року становила 2925000 грн.;

- 07.02.1997 туристична база "Лісовий берег" була зареєстрована Житомирським обласним державним комунальним підприємством по технічній інвентаризації на праві власності за Житомирським обласним дочірнім підприємством "ЖИТОМИРТУРИСТ", що підтверджується реєстраційним написом на документі про право власності;

- 10.01.2001 виконавчим комітетом Житомирської міської ради, на підставі рішення виконкому Житомирської міської ради від 21.12.1972 № 1045 обласному дочірньому підприємству по туризму та екскурсіях "ЖИТОМИРТУРИСТ" Українського ЗАТ по туризму та екскурсіях "УКРПРОФТУР" видано свідоцтво про право колективної власності на туристичну базу "Лісовий берег".

Судами попередніх інстанцій також встановлено, що рішення виконкому, на яке міститься посилання у свідоцтві, як на підставу для його (свідоцтва) видачі не стосується ні спірного майна, ані суб'єкта права власності. Наявність іншого рішення будь-якого органу, яке могло б бути підставою для видачі свідоцтва про право колективної власності на туристичну базу "Лісовий берег"- не встановлено.

Причиною виникнення спору зі справи стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для визнання недійсним та скасування свідоцтва від 10.01.2001 про право власності на туристичну базу "Лісовий берег", яке видане виконкомом Житомирської міської ради обласному дочірньому підприємству по туризму та екскурсіях "ЖИТОМИРТУРИСТ" українського закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "УКРПРОФТУР", а також визнання за державою в особі ФДМУ права власності на майновий комплекс "Лісовий берег".

Відповідно до статуту професійних спілок СРСР, затвердженого постановою ХVІІІ з'їзду профспілок СРСР від 01.01.1987, професійні спілки були загальносоюзною громадською організацією, до складу якої входили республіканські ради, у тому числі й Українська республіканська рада профспілок.

Тобто, профспілки діяли за загальним статутом профспілок СРСР та були загальносоюзною громадською організацією.

У жовтні 1990 року відбувся XV з'їзд профспілок України, на якому було прийнято Декларацію про утворення Федерації незалежних профспілок України, проголошено незалежність профспілок України від державних і господарських органів республіки та СРСР, відмову від діяльності відповідно до Статуту профспілок СРСР. На з'їзді також було прийнято Положення про Федерацію незалежних профспілок України, затверджене рішенням з'їзду від 06.10.1990, яким було визначено її правовий статус, організаційну структуру, права та обов'язки, у тому числі і майнові, та, зокрема, передбачено, що Рада Федерації незалежних профспілок України є правонаступником Укрпрофради, а основні фонди, майно, які належали Укрпрофраді і необхідні для виконання цілей та завдань Федерації незалежних профспілок України, становлять її власність і охороняються законом.

Отже, після розпаду СРСР правонаступником Української республіканської Ради профспілок стала Рада Федерації незалежних профспілок України, правонаступником якої, в свою чергу, є Федерація професійних спілок України.

Професійні спілки могли розпоряджатися лише майном, яке знаходилося у їх власності, а не державним майном, яке перебувало у їх віданні.

З утворенням Федерації незалежних профспілок України президією Ради Загальної конфедерації професійних союзів СРСР 18.11.1990 була прийнята постанова за № 2-1а "Про затвердження Договору про закріплення прав по володінню, користуванню та розпорядженню профспілковим майном", якою затверджений Договір про закріплення прав по володінню, користуванню та розпорядженню профспілковим майном між Загальною конфедерацією профспілок СРСР та Федерацією.

Постановою Верховної Ради Української PCP "Про захист суверенних прав власності Української PCP" від 29.11.1990 № 506 введено мораторій на території республіки на будь-які зміни форми власності і власника державного майна до введення в дію Закону Української PCP про роздержавлення майна.

Згідно з Указом Президії Верховної Ради України "Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави" від 30 серпня 1991 року № 1452-ХІІ та Законом України "Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України" від 10 вересня 1991 року № 1540-ХІІ майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування, розташовані на території України, є державною власністю України.

Одночасно Указом Президії Верховної Ради України "Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави" від 30 серпня 1991 року № 1452-ХІІ визнано недійсними майнові договори, якими змінено форму власності, укладені під час дії мораторію, встановленого постановою Верховної Ради Української РСР "Про захист суверенних прав власності Української РСР " від 29 листопада 1990 року № 506.

Виходячи зі змісту наведених вище нормативних актів, стосовно права власності держави України після розпаду Союзу РСР та історії реорганізації ПАТ "УКРПРОФТУР" (Українське акціонерне товариство по туризму та екскурсіях "УКРПРОФТУР" є правонаступником Української республіканської ради по туризму та екскурсіях і створено на базі майна засновників Федерації професійних спілок України, яка є правонаступником ради Федерації незалежних профспілок України, Української республіканської Ради профспілок та Фонду соціального страхування України з тимчасової втрати працездатності), право власності на спірне майно набула держава Україна.

Так, передача спірного майна у відання Української республіканської Ради профспілок, правонаступником якої після розпаду Союзу PCP стала рада Федерації незалежних профспілок України, а у подальшому - Федерація професійних спілок України, жодним чином не мала наслідком зміну форми власності переданого майна, яке так і залишилося державним.

Отже, спірне майно було майном громадської організації колишнього Союзу PCP, розташованим на території України.

За таких обставин, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що на момент створення Українського акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "УКРПРОФТУР" спірне майно перебувало у державній власності, а тому могло бути відчужене виключно за згоди власника.

Постановою Верховної Ради України "Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу PCP, розташовані на території України" від 10 квітня 1992 року № 2268-ХІІ передбачено, що майно та фінансові ресурси розташованих на території України підприємств, установ та об'єктів, що перебували у віданні центральних органів цих організацій, до визначення правонаступників загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу PCP передані тимчасово Фонду державного майна України.

За змістом постанови Верховної Ради України "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР" від 4 лютого 1994 року № 3943-ХІІ тимчасово, до законодавчого визначення суб'єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, зазначене майно є загальнодержавною власністю. Кабінету Міністрів України до 01.03.1994 доручено визначити органи управління зазначеним майном, що тимчасово виконуватимуть ці функції до законодавчого визначення правонаступників вищезгаданого майна. До законодавчого визначення правонаступників майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР Фонд державного майна України здійснює право розпорядження цим майном у процесі приватизації та повноваження орендодавця майнових комплексів підприємств та організацій.

Зазначені нормативні акти не передбачали можливість визначення суб'єкта власності в залежності від обставин фінансування в процесі будівництва.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 7 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" за Фондом державного майна України закріплено повноваження щодо розпорядження майном, що перебуває на балансі громадських організацій колишнього СРСР, яке має статус державного.

Питання щодо суб'єктів права власності зазначеного майна на законодавчому рівні не врегульовано, майно колишніх профспілкових організацій на теперішній час залишається державною власністю, а тому правові підстави для розпорядження Федерацією профспілок України майном загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР (продажу, передачі до статутних фондів господарських товариств, відчуження у будь-який інший спосіб) - відсутні (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.11.2014 зі справи № 47/296).

За наведених обставин, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що держава стала власником майна, яке перебувало та перебуває у володінні Федерації професійних спілок України та створених нею суб'єктів господарювання, а ФДМУ є органом, уповноваженим від імені держави та в її інтересах здійснювати право власності на таке майно.

При цьому, як встановили суди попередніх інстанцій, власник, яким є держава, не приймав рішень щодо відчуження спірного майна.

Водночас, на спірне майно обласному дочірньому підприємству по туризму та екскурсіях "ЖИТОМИРТУРИСТ" українського закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "УКРПРОФТУР" виконкомом Житомирської міської ради 10.01.2001 видано свідоцтво про право власності на підставі рішення виконкому Житомирської міської ради від 21.12.1972 № 1045.

Як встановили суди попередніх інстанцій, рішення виконкому, на яке міститься посилання у свідоцтві, як на підставу для його (свідоцтва) видачі не стосується ні спірного майна, ані суб'єкта права власності. Наявність іншого рішення будь-якого органу, яке могло б бути підставою для видачі свідоцтва про право колективної власності на туристичну базу "Лісовий берег" - не встановлено.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

У відповідності до статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба у такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

За наведених обставин, апеляційний господарський суд, на відміну від місцевого господарського суду, врахувавши встановлені обставини, а також встановивши відсутність доказів в підтвердження наявності правовстановлюючих документів у держави на спірний об'єкт нерухомого майна, на який обласному дочірньому підприємству по туризму та екскурсіях "ЖИТОМИРТУРИСТ" українського закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "УКРПРОФТУР" без згоди держави в особі ФДМУ на підставі рішення виконкому Житомирської міської ради було видано свідоцтво про право власності, дійшов обґрунтованого висновку про обрання прокурором належного способу захисту порушеного права.

Водночас, ПАТ "УКРПРОФТУР" у вирішення спору було заявлено про застосування до спірних правовідносин позовної давності.

Пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом (1 січня 2004 року).

Так, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 ЦК України.

Перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Тобто, суд повинен встановити момент не лише, коли особа довідалася, але і коли могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частини четверта, п'ята статті 267 ЦК України).

У вирішенні спору суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з того, що ФДМУ, на який покладено обов'язок з управління державним майном, про порушення права власності держави щодо спірного майна дізнався ще у 1996 році, складаючи перелік установ, організацій і підприємств, які станом на 24 серпня 1991 року знаходилися у віданні Української республіканської ради по туризму та екскурсіях Федерації профспілок України Загальносоюзної конфедерації профспілок (колишнього ВЦРПС), до якого було включено туристичну базу "Лісовий берег".

Незважаючи на це та всупереч своєму обов'язку з управління державним майном, станом на час подання Прокурором позову ФДМУ не вжив заходів, спрямованих на повернення спірного майна державі.

При цьому, ФДМУ, набувши статусу позивача, питання про поновлення строку позовної давності не порушував, а також не надав доказів поважності причин пропуску звернення до суду.

За таких обставин суд апеляційної інстанції, на відміну від місцевого господарського суду, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову в частині вимоги про визнання за державою в особі ФДМУ права власності на майновий комплекс "Лісовий берег" з підстав пропуску строку позовної давності.

Висновок суду апеляційної інстанції у зазначеній частині відповідає позиції Верховного Суду України, яка викладена у постановах від 22.03.2017 у справі № 5004/2115/11 та від 07.06.2017 у справі № 910/27025/14.

Посилання Прокурора у касаційній скарзі на те, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню строки позовної давності є помилковим, з огляду на таке.

Даний спір заявлений, зокрема про визнання права власності на майно, відповідно, посилання Прокурора на те, що позовна давність не поширюється на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування майном не стосується предмета даного спору.

Прокурор також зазначив про те, що до 15.01.2012 позовна давність не поширювалася на вимоги про визнання незаконним правового акта органу державної влади або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи.

Так, відповідно до приписів пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України (чинний на момент звернення Прокурора до суду у вересні 2011 року з зазначеним позовом в інтересах ФДМУ) на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акту органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється. Згідно з підпунктом 2 пункту 2 розділу I Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" від 20 грудня 2011 року № 4176-VI пункт 4 частини першої статті 268 ЦК України виключено. Цей Закон набрав чинності 15 січня 2012 року.

Проте, Прокурором не враховано, що положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України за своєю суттю направлене на захист прав власників та інших осіб від держави. Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконних правових актів, їх скасування не повинно ставитися під сумнів сталість цивільного обороту, підтримують яку норми про позовну давність. Тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже, з огляду на статус держави та її органів, як суб'єкта владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюється на позови прокуратури, які пред'явлені від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади або органу місцевого самоврядування.

На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єкта владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів (аналогічна правова позиція викладена, зокрема у постановах Верховного Суду України від 30.09.2015 зі справи № 910/3724/14 та від 16.08.2017 зі справи № 11/5009/7731/11).

У даній справі також вирішувалося питання щодо наявності чи відсутності підстав для визнання недійсним та скасування свідоцтва від 10.01.2001 про право власності на туристичну базу "Лісовий берег", яке видане обласному дочірньому підприємству по туризму та екскурсіях "ЖИТОМИРТУРИСТ" українського закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "УКРПРОФТУР".

У розгляді зазначеної вимоги місцевий господарський суд, задовольняючи позов, виходив з того, що свідоцтво, як самостійний правовстановлюючий документ, стало підставою для реєстрації права власності на спірне майно за дочірнім підприємством по туризму та екскурсіях "ЖИТОМИРТУРИСТ" українського закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "УКРПРОФТУР" у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. При цьому, рішення виконкому, на яке міститься посилання у свідоцтві, як на підставу для його (свідоцтва) видачі не стосується ні спірного майна, ані суб'єкта права власності. Таким чином, існування свідоцтва порушує право власності держави на спірне майно. Оскільки свідоцтво є єдиним документом, який порушує це право, належним способом захисту цього права є визнання недійсним цього свідоцтва з моменту його видачі.

Вищий господарський суд України погоджується з тим, що визнання недійсним свідоцтва про право власності на майно є законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку, водночас, у розгляді питання щодо пропуску позивачем позовної давності для звернення з даним позовом до суду, судом першої інстанції не було враховано те, що ФДМУ не міг не знати про факт вибуття з його володіння спірного майна, починаючи ще з 1996 року, проте, всупереч своєму обов'язку з управління державним майном, станом на час подання Прокурором позову ФДМУ не вжив заходів, спрямованих на повернення спірного майна державі. При цьому, ФДМУ, як позивач у справі, питання про поновлення строку позовної давності не порушував, а також не надав доказів поважності причин пропуску звернення до суду.

Суд апеляційної інстанції, у свою чергу, скасував рішення місцевого господарського суду в частині задоволення позову про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на туристичну базу "Лісовий берег" від 10.01.2001; у зазначеній частині апеляційний господарський суд провадження у справі припинив, на підставі пункту 1 частини першої статті 80 ГПК України.

Так, припиняючи провадження у справі у відповідній частині позовних вимог, апеляційний господарський суд виходив з того, що: видачу свідоцтва про право власності не можна ототожнювати з державною реєстрацією такого права; свідоцтво ж про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється або припиняється. Прокурором заявлені позовні вимоги до відповідачів про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності від 10.01.2001, які не вчиняють дії щодо реєстрації об'єктів нерухомості, тобто не наділені такими функціями. Такі функції вчиняє Бюро технічної інвентаризації (державний реєстратор), який є суб'єктом владних повноважень в розумінні пункту 7 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, з урахуванням вимог статті 17 цього Кодексу, спір в цій частині підвідомчий суду адміністративної юрисдикції.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в господарських судах України.

Суд апеляційної інстанції, припиняючи провадження у справі у відповідній частині позовних вимог, залишив поза увагою те, що Прокурором заявлено вимогу про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, яке видане виконавчим комітетом Житомирської міської ради обласному дочірньому підприємству по туризму та екскурсіях "ЖИТОМИРТУРИСТ" Українського ЗАТ по туризму та екскурсіях "УКРПРОФТУР" (зазначені особи є відповідачами у справі). При цьому, похідна вимога про скасування державної реєстрації свідоцтва про право власності у даній справі не заявлялася.

Вирішуючи питання про підвідомчість справ необхідно враховувати вимоги частини третьої статті 22 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" де визначено, що місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають із господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені законом до їх юрисдикції, та вимоги статей 1, 41, 12 ГПК України, згідно яких господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає приписам статті 1 Господарського процесуального кодексу України, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер.

У вирішенні питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір - господарським, слід виходити з визначень, наведених у статті 3 Господарського кодексу України.

Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: а) участь у спорі суб'єкта господарювання; б) наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; в) відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Судом апеляційної інстанції не враховано, що позовні вимоги у даній справі спрямовані на захист права власності на об'єкт нерухомого майна, тобто між сторонами існує спір про право цивільне, що виключає його розгляд в порядку адміністративного судочинства.

При цьому, згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а відповідно до частини другої зазначеної статті визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, зокрема такий спосіб як відновлення становища, яке існувало до порушення.

Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Відновленням становища, яке існувало до порушення, є також визнання недійсним свідоцтва про право власності. Окрім того, свідоцтво про право власності на нерухоме майно є правовстановлюючим документом, на підставі якого здійснюється державна реєстрація права власності (стаття 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"), а тому, як окремий спосіб захисту поновлення порушених прав у судовому порядку, може бути предметом розгляду в господарських судах.

За наведених обставин, постанова апеляційного господарського суду від 12.04.2017 в частині припинення провадження у справі щодо вимог про визнання недійсним та скасування свідоцтва від 10.01.2001 про право власності на туристичну базу "Лісовий берег" підлягає скасуванню, а справа у зазначеній частині передається на розгляд до Рівненського апеляційного господарського суду.

Керуючись статтями 1117, 1119 - 11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу заступника прокурора Рівненської області задовольнити частково.

2. Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 12.04.2017 зі справи № 17/5007/98/11 в частині припинення провадження у справі щодо вимог про визнання недійсним та скасування свідоцтва від 10.01.2001 про право власності на туристичну базу "Лісовий берег", яке видане обласному дочірньому підприємству по туризму та екскурсіях "ЖИТОМИРТУРИСТ" українського закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "УКРПРОФТУР" скасувати, а справу у відповідній частині передати на розгляд до Рівненського апеляційного господарського суду.

3. У решті постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 12.04.2017 зі справи № 17/5007/98/11 залишити без змін.

Суддя В. Палій

Суддя В. Селіваненко

Суддя В. Студенець