КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" жовтня 2017 р. Справа№ 911/1712/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Мартюк А.І.

Зубець Л.П.

при секретарі Шмиговській А.М.

за участю представників:

від позивача - Андрущенко Х.Я. (довіреність б/н від 30.08.2017 р.);

від відповідача - ОСОБА_3 (згідно договору про надання правової допомоги адвокатом №72 від 04.09.2017 р.), ОСОБА_4 (паспорт серії НОМЕР_1, виданий Сквирським РВГУ МВС України в Київській області 28.10.1997 р.)

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

на рішення господарського суду Київської області від 21.07.2017 р.

у справі №911/1712/17 (суддя Горбасенко П.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Е100 Україна»

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Е100 Україна» звернулось до господарського суду Київської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення 957492,35 грн. боргу за договором № 80-18 від 04.03.2011 р., 739817,29 грн. інфляційних втрат та 374602,49 грн. 15 % річних.

Рішенням господарського суду Київської області від 21.07.2017 р. позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 957492,35 грн. боргу за договором № 80-18 від 04.03.2011 р., 48755,76 грн. інфляційних втрат, 42496,92 грн. 15 % річних та 15731,18 грн. судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Київської області від 21.07.2017 р. та припинити провадження у справі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм чинного законодавства та з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідач та його представник в судовому засіданні повністю підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі, просили скаргу задовольнити, рішення скасувати.

Представник позивача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, рішення залишити без змін.

09.10.2017 р. представником відповідача було заявлено клопотання про призначення судової економічної експертизи.

Колегія суддів, вислухавши думку учасників процесу не знаходить підстав для задоволення вказаного клопотання у зв'язку з його необґрунтованістю та безпідставністю.

Згідно судової практики Вищого господарського суду України, що склалась на час розгляду справи у зв'язку з переглядом у касаційному порядку ухвал суду про призначення судової економічної експертизи з аналогічних справ свідчить про те, що поставлені судом перед експертами питання не вимагають спеціальних досліджень, їх вирішення віднесено до компетенції суду, який має надати правову оцінку правовідносинам сторін, дослідити первинні документи, що підтверджують заявлені позовні вимоги. Відтак поставлення вказаних питань на вирішення експерта по суті є перекладанням функцій судового органу на експертну установу, що є неприпустимим (аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 04.09.2017 р. по справі №910/24394/16).

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення відповідача та представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

04.03.2011 р. між ТОВ «Е100 Україна» (продавець) та ФОП ОСОБА_4 (покупець) укладено договір № 80-18, згідно якого продавець зобов'язався забезпечувати покупцю можливість використання карт для придбання товарів та/або послуг на автозаправних станціях та пунктах дорожнього сервісу, які знаходяться на території України (мережа станцій), а покупець - оплачувати товари та послуги, які отримані за даним договором.

Згідно п. 3 § 2 вказаного договору, передача карт покупцю здійснюється на основі акта приймання-передачі карт. Підписання сторонами акта приймання-передачі карт як користування покупцем картою для здійснення хоча б однієї угоди уповноважує фактичний вступ сторони в договірні відносини і розглядається в якості прийняття покупцем всіх умов договору.

Відповідно до п.п. 2, 3, 6 § 3 договору, розрахунки за товари та послуги, відпущені за договором здійснюються в українських гривнях. Будь-які платежі за договором будуть проведені відповідачем згідно виставлених рахунків-фактур у формі безготівкого грошового переводу на банківський рахунок. Розрахунковий період за даним договором встановлюється сторонами в додатку №1 до договору. У випадку порушення покупцем умов оплати товару продавець має право змінити розрахунковий період в односторонньому порядку, письмово повідомивши покупця за 7 календарних днів. Розрахунковий період буде вважатись зміненим через 7 календарних днів, рахуючи від дати такого повідомлення або з конкретної дати, вказаної в повідомленні, але не раніше ніж через сім календарних днів з дати повідомлення.

Пунктом 2 додатку № 1 до договору передбачено 2 розрахункові періоди: перший - з 1 числа по 15 число місяця та другий - з 16 числа по останній день поточного місяця, 30, 31 число або 28, 29 число в лютому.

Порядок розрахунків по договору, згідно п. 3 додатку № 1 до договору - відстрочка платежу.

Згідно п. 7 § 3 договору, в останній день розрахункового періоду продавець виставляє покупцю рахунок-фактуру за угодами в системі Е100, врахованими з використання виданих покупцю карток.

Пунктами 6, 7 § 2 договору передбачено, що даним пунктом покупець заявляє, що будь-яка особа - фактичний пред'явник карти, виданої на підставі договору покупцю - є уповноваженим представником покупця. Контроль над використанням карт уповноваженими особами покупця покладається винятково на покупця. Картки, видані покупцю, реєструють усі операції постачання товарів і надання послуг у системі Е100, виконані з їхнім використанням, і є технічним засобом обліку цих угод. Карти не є платіжним інструментом або кредитною картою, вони слугують тільки (єдино) для ідентифікації покупця й обліку поставлених (наданих) покупцю товарів та/або послуг.

Відповідно до п. 1 § 6 договору, покупець здійснює контроль над використанням переданих йому продавцем карт тільки уповноваженими особами покупця (у т.ч. уведення ПІН-Коду) і несе повну майнову відповідальність за всі угоди, здійснені з використанням виданих йому карт, із застреженням п. 9 § 2.

Вартість товарів та/або послуг, а також Web-послуг за договором вказується продавцем у рахунках-фактурах по закінченні кожного розрахункового періоду і вважається прийнятими покупцем, якщо продавець протягом 15 календарних днів, починаючи від дати рахунку-фактури, не одержить від покупця письмового заперечення по даному рахунку-фактурі.

Згідно п. 13 § 3 договору, покупець має право безоплатно отримувати через мережу Інтернет за електронною адресою: www.e100.ua деталізовані розшифрування всіх угод, здійснених в розрахунковому періоді, в т.ч. наступні дані: номери карток; дати отримання товарів/послуг; назву АЗС; кількість товарів та послуг.

Договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2011 р., а в частині розрахунків - до їх повного урегулювання (п. 1 § 8 договору).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що останнім на виконання умов договору № 80-18 від 04.03.2011 р. було передано відповідачу в користування пластикові картки Е100, що підтверджується актами приймання-передачі карт від 04.03.2011 р., 10.05.2011 р., 06.08.2011 р., 24.11.2011 р., підписаними та скріпленими печатками обох сторін договору, які містяться в матеріалах справи.

За період з 04.03.2011 р. по 30.09.2014 р. в Системі Е100 всього було зареєстровано операції отримання товару, в рамках договору поставки, по картках відповідача на суму 1044404,35 грн., що підтверджується рахунками на оплату з деталізаціями до них, а також інформацією ТОВ «НАФТОТРЕЙД РЕСУРС» № 1605-1 від 16.05.2017 р. з додатками, які долучені позивачем до матеріалів справи.

04.03.2011 р. між ТОВ «Е100 Україна» (комісіонер) та ФОП ОСОБА_4 (комітент) укладено договір № КОМ-80-18, згідно якого комісіонер забезпечував отримання товарів та/або послуг комітентом за межами митної території України.

На виконання договору № КОМ-80-18 від 04.03.2011 р. позивач надав відповідачу товарів та послуг на суму 19514087,00 грн.

Протягом дії вищезазначених договорів, відповідач сплатив позивачу 19601000,00 грн., що підтверджується банківськими виписками, які містяться в матеріалах справи.

Кошти у розмірі 19514088,00 грн. зараховано позивачем в якості оплати за договором комісії № КОМ-80-18 від 04.03.2011 р., оскільки, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем по всіх платіжних дорученнях у призначення платежу вказувалось - згідно договору №КОМ-80-18 від 04.03.2011 р.

Решта сплачених відповідачем позивачу коштів (86912,00 грн.) була зарахована позивачем в погашення заборгованості за договором поставки № 80-18 від 04.03.2011 р., оскільки заборгованість по договору №КОМ-80-18 у відповідача була відсутня і вказані кошти фактично були переплатою.

У зв'язку з чим заборгованість відповідача перед позивачем за договором поставки № 80-18 від 04.03.2011 р. складає 957492,35 грн. (1044404,35 грн. + 19 514088,00 грн. - 19601000,00 грн.).

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами виникли правовідносини поставки та комісії.

Частиною 1 ст. 173 ГК України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 1 ст. 175 ГК України).

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента (ст. 1011 ЦК України).

Частиною 1 ст. 193 ГК України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

В процесі здійснення господарської діяльності позивача та відповідача було укладено два договори: договір поставки № 80-18 від 04.03.2011 р. та договір комісії № КОМ-80-18 від 04.03.2011 р., в межах дії яких здійснювалася співпраця з використанням одного технічного засобу обліку отримання товару (картка Е100), що підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання-передачі карт за договором поставки та договором комісії від 04.03.2011 р.

Як зазначено вище, з наданих позивачем банківських виписок вбачається, що здійснені відповідачем платежі здійснювалися на рахунок відповідача з призначенням платежу «за дизпаливо згідно договору № КОМ-80-18 від 04.03.2011 р.».

25.01.2017 р. позивач, в порядку ст. 530 ЦК України, звернувся до відповідача з претензією № 1, згідно якої повідомив останнього про виконання ТОВ «Е100 Україна» зобов'язань перед ФОП ОСОБА_4 згідно договору поставки, на суму 987965,33 грн. та про те, що відповідачу для оплати виставлено рахунки за період з 15.01.2012 р. по 30.09.2014 р. Крім того, позивач просив відповідача сплатити 987965,33 грн. шляхом перерахування грошових коштів за реквізитами позивача в якості оплати за договором поставки № 80-18 від 04.03.2011 р. Вказана претензія отримана 31.01.2017 р. відповідачем, що підтверджується підписом останнього на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення від 25.01.2017 р., яке наявне в матеріалах справи.

Враховуючи господарські правовідносини, які склалися між сторонами, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що обов'язок відповідача з оплати отриманого за договором поставки № 80-18 від 04.03.2011 р. пального на суму 957492,35 грн. виник з 08.02.2017 р. (через 7 днів з дня отримання (31.01.2017 р.) відповідачем претензії № 1 від 25.01.2017 р., в якій позивач повідомив відповідача про обов'язок оплатити рахунки, виставлені за період з 15.01.2012 р. по 30.09.2014 р., за договором поставки № 80-18 від 04.03.2011 р.).

Як зазначено вище, пунктом 2 додатку № 1 до договору передбачено 2 розрахункові періоди: перший - з 1 числа по 15 число місяця та другий - з 16 числа по останній день поточного місяця, 30, 31 число або 28, 29 число в лютому.

Порядок розрахунків по договору, згідно п. 3 додатку № 1 до договору - відстрочка платежу.

Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності до позовних вимог, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся з позовною заявою до суду 06.06.2017 р., що підтверджується відміткою господарського суду Київської області.

Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З огляду на те, що судом встановлено про виникнення 08.02.2017 р. у відповідача обов'язку з оплати отриманого пального на підставі договору № 80-18 від 04.03.2011 р. на суму 957492,35 грн., колегія суддів дійшла висновку про відсутність пропуску трирічного строку позовної давності до позовних вимог про стягнення боргу за договором № 80-18 від 04.03.2011 р., інфляційних втрат та 15 % річних.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що своїми проплатами відповідачем було перервано перебіг строку позовної давності. Оплата свідчить про визнання відповідачем свого боргу по договору поставки.

Доводи відповідача про те, що до кожної окремої поставки товару необхідно окремо застосовувати строк позовної давності, оцінюються колегією суддів критично, оскільки спростовуються матеріалами справи.

Слід зазначити, що з позовом до суду позивач звернувся 06.06.2017 р., тоді як остання проплата за договором була здійснена 19.09.2014 р.

Посилання відповідача на відсутність факта блокування позивачем карток, можливість якого передбачена договором поставки № 80-18 від 04.03.2011 р., що свідчить про відсутність заборгованості останнього перед позивачем є безпідставними з огляду на те, що спірні картки використовувалися відповідачем за двома договорами, оплати від відповідача надходили регулярно та позивач не міг заблокувати картки Е100 для роботи окремо по договору поставки.

Твердження відповідача щодо неотримання останнім карток по договору № 80-18 за період з 01.01.2014-16.10.2014 оцінюються колегією суддів критично, оскільки відповідач оплатив товари та послуги, отримані в 2014 році по договору комісії, що вказує на отримання та використання ним карток.

Щодо посилань відповідача на те, що договори №80-18 від 04.03.2011 р. та №КОМ-80-18 від 04.03.2011 р. припинили свою дію, колегія суддів також вважає безпідставними, оскільки в матеріалах справи відсутні докази такого припинення.

Колегія суддів, дослідивши контррозрахунок представника відповідача встановила, що останній здійснено не за весь спірний період, що був заявлений позивачем до стягнення, а лише з 29.03.2011 р. по 18.11.2013 р., хоча з матеріалів справи вбачається, що відповідачем були здійснені проплати до 30.09.2014 р. включно.

Доводи відповідача та його представника про відсутність будь-якої заборгованості перед позивачем за договором поставки з посиланням на акти звірки є необґрунтованими, оскільки вказані акти були складені за відповідні періоди у 2011 - 2012 роках та не охоплюють весь спірний період заборгованості.

З огляду на вищезазначені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога позивач про стягнення з відповідача 957492,35 грн. боргу за договором №80-18 від 04.03.2011 р. є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язання за договором № 80-18 від 04.03.2011 р., позивачем за період з 16.10.2014 р. по 26.05.2017 р. нараховано відповідачу 739817,29 грн. інфляційних втрат та 374602,49 грн. 15 % річних.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 13 § 3 договору у випадку невиконання або неналежного виконання покупцем свого обов'язку з оплати рахунків у встановлені додатком № 1 строки, покупець зобов'язується оплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також п'ятнадцять відсотків річних, рахуючи з дня наступного за днем в який повинна була надійти оплата.

Колегія суддів, перевіривши розрахунок погоджується з висновком суду першої інстанції про обмеження періоду нарахування інфляційних втрат та 15 % річних з 08.02.2017 р. (дата, встановлена судом, виникнення обов'язку відповідача зі сплати позивачу 957492,35 грн. боргу за договором № 80-18 від 04.03.2011 р.) по 26.05.2017 р. (визначена позивачем дата закінчення періоду нарахування інфляційних втрат та 15 % річних). Арифметично вірний розмір інфляційних втрат та 15 % річних, нарахованих за період з 08.02.2017 р. по 26.05.2017 на суму боргу 957492,35 грн. становить 48755,76 грн. інфляційних втрат та 42496,92 грн. 15 % річних. Відтак, вимоги позивача про стягнення з відповідача 739817,29 грн. інфляційних втрат та 374602,49 грн. 15 % річних підлягають частковому задоволенню у розмірі 48755,76 грн. інфляційних втрат та 42496,92 грн. 15 % річних.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідачем, в порушення зазначеної норми, належним чином апеляційну скаргу не обґрунтовано, доказів та підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційному суду не наведено.

З огляду на викладене, посилання скаржника на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм чинного законодавства та з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду та не підтверджуються наявними матеріалами справи.

Тому колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Київської області від 21.07.2017 р. у даній справі є таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Київської області від 21.07.2017 р. у справі №911/1712/17 залишити без змін.

Справу №911/1712/17 повернути до господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання судовим рішенням апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді А.І. Мартюк

Л.П. Зубець