ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2017 року Справа № 914/146/17

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддіКондратової І.Д. (доповідач)
судді:Ємельянова А.С.,
Нєсвєтової Н.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні:
касаційну скаргуПредставництва Американського Об'єднання Комітетів для Євреїв Бувшого Радянського Союзу та Благодійної організації "Єврейське відродження"
на рішення Господарського суду Львівської області від 28.03.2017 року та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 15.05.2017 року
у справі№ 914/146/17 Господарського суду Львівської області
за позовомПредставництва Американського Об'єднання Комітетів для Євреїв Бувшого Радянського Союзу та Благодійної організації "Єврейське відродження"
доЖидачівського міського виробничого управління комунального господарства
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивачів:
1. Виконавчого комітету Жидачівської міської ради Львівської області, 2. Жидачівської міської ради Львівської області,
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача:
Жидачівської районної ради,
про зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року Представництво Американського Об'єднання Комітетів для Євреїв Бувшого Радянського Союзу та Благодійної організації "Єврейське відродження" (надалі - БО "Єврейське відродження", позивач) звернулось до Господарського суду Львівської області із позовом до Жидачівського міського виробничого управління комунального господарства (надалі - відповідач), в якому з урахуванням заяви про зміну предмету позову (а.с. 91-92), просить спонукати відповідача до виконання договору про надання послуг від 07.04.2011 року, укладеного щодо проведення демонтажу гаражів № 14-23 по вул. Загір'я, 2 в м. Жидачеві Львівської області.

Позов обґрунтований тим, що відповідач не виконав своїх зобов'язань за договором, який був укладений сторонами на виконання рішення виконавчого комітету Жидачівської міської ради Львівської області № 138 від 15.05.2003 року "Про знос гаражів на староєврейському кладовищі" (надалі - рішення № 138 від 15.05.2003 року), хоча отримав від позивача передоплату у розмірі 50% вартості цього договору.

Відповідач просить у позові відмовити, вказавши у відзиві на позовну заяву, що виконати вказаний договір було не можливо, тому, відповідно до ст. 607 ЦК України, зобов'язання за ним є припиненим. Відповідач, зокрема, вказав, що рішення Жидачівської міськради, на яке посилається позивач, містить припис про відшкодування Іудейською громадою вартості гаражів їх власникам, яке позивач не виконав, чим унеможливив виконання зобов'язання щодо демонтажу цих гаражів. Також відповідач обґрунтовує неможливість виконання ним своїх зобов'язань за договором відсутністю детального плану та невизначеністю чітких меж Строєврейського кладовища, що підтверджується рішенням виконкому Жидачівської міської ради № 123 від 28.02.2011 року "Про розгляд містобудівного обґрунтування відновлення та встановлення меж ландшафтно-меморіального комплексу "Стародавній єврейський цвинтар" у м. Жидачеві на вул. Загір'я", та зверненням голови Жидачівської районної ради до Жидачівської міськради про призупинення будь-яких дій щодо демонтажу гаражів у зв'язку з розглядом на засіданнях профільних депутатських комісій питання щодо подальшого використання цих споруд (лист № 341 від 19.05.2011 року). Відповідач вказав, що позивач укладав з ним вказаний договір без дотримання вимог розумності та справедливості, обов'язковість яких передбачено ст. 627 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), оскільки знаючи про всі зазначені обставини, він не вивчив об'єктивних та суб'єктивних обставин можливості виконання цього договору.

Також відповідач подав заяву про застосування позовної давності, вказуючи, що договір, відповідно до п. 2.1. мав бути виконаний до 05.06.2011 року, тому, відповідно до ст. 257, п. 5 ст. 261 ЦК України, строк позовної даності сплив 04.06.2014 року.

Позивач у запереченнях на відзив вказав на безпідставність доводів відповідача, зокрема, через те, що з листа Жидачівської райради від 13.02.2017 року вбачається, що гаражі № 14-23 по вул. Загір'я, знесення яких передбачено договором, не належать та не передавались в користування жодній особі. Правова позиція відповідача про припинення зобов'язань за договором через неможливість його виконання не відповідає приписам ст. 607 ЦК України, оскільки цією статтею передбачено, що таке припинення можливе за наявності такої обставини, за яку жодна із сторін не відповідає (заборона певної діяльності або загибель речі, яка мала б бути об'єктом виконання), що в цьому випадку не має місця. Строк позовної давності позивачем не пропущений, оскільки п. 6.2. договору встановлено, що строк договору закінчується не пізніше 30 днів після початку робіт, а оскільки до виконання робіт відповідач не приступив, то договір є діючим.

Жидачівська районна рада Львівської області (надалі - Жидачівська райрада, третя особа-3) у відзиві на позов просила відмовити у задоволенні вимог позивача, вказавши, що гаражі № 14-23, про знесення яких сторони уклали договір, рішенням № 93 від 10.04.2003 року прийнято до комунальної власності районної ради та взято на свій баланс. Ці гаражі використовуються для потреб територіальної громади району, тому не можуть бути вилучені та передані іншим суб'єктам права власності, оскільки відчуження згаданого майна можливо лише за рішенням власника або уповноваженого ним органу. Розгляд та прийняття рішення щодо звернення позивача про знесення гаражів було відтерміновано рішенням комісій та сесії райради до створення об'єднаної громади міста Жидачів. Будь-яких зобов'язань за договором про надання послуг від 07.04.2011 року Жидачівська райрада перед позивачем не має.

Позивач, посилаючись на подання позову про визнання недійсним рішення Жидачівської райради № 93 від 10.04.2011 року, подав клопотання про зупинення провадження у справі № 914/146/17 до вирішення Господарським судом Львівської області справи № 914/582/17.

В рішенні Господарського суду Львівської області від 28.03.2017 року у справі № 914/146/17 (суддя Юркевич М.В.), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 15.05.2017 року (колегія у складі: головуючого-судді Марка Р.І., суддів: Желіка М.Б., Костів Т.С.), клопотання про зупинення провадження відхилено, у задоволенні позову відмовлено.

Позивач у касаційній скарзі, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального права, а саме: Конституції України, ст.ст. 11, 202, ч. 2 ст. 509, ст.ст. 525, 526, 607 ЦК України, ст.ст. 20, 173, 193 Господарського кодексу України (надалі - ГК України), Закону України "Про охорону культурної спадщини", Закону України "Про місцеве самоврядування", Угоди укладеної між Урядом України та Урядом США 04.03.1994 року "Про охорону і збереження культурної спадщини, Конвенції про охорону архітектурної спадщини Європи (м. Гранада, 03.10.1985 року), ратифікованої Законом України № 165-V від 20.09.2006 року, та норм процесуального права, а саме: ст.ст. 4, 24, 79 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) просив рішення Господарського суду Львівської області від 28.03.2017 року та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 15.05.2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши згідно ч. 2 ст. 1115, ч. 1 ст. 1117 ГПК України наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судових рішеннях, а також правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що 07.04.2011 року між БО "Єврейське відродження", як замовником, та Жидачівським міським виробничим управлінням комунального господарства, як виконавцем, укладено договір про надання послуг, згідно із умовами якого, відповідач зобов'язався протягом визначеного терміну провести демонтаж гаражів № 14-23 по вул. Загір'я, 2 в м. Жидачеві за кошти позивача; вартість договору складає 20000,00 грн, з яких 50% оплачується замовником як авансовий платіж, а решта 50% після підписання акту виконаних робіт (п. 3.1.).

Платіжним дорученням від 05.05.2011 року позивач перерахував відповідачу передоплату у розмірі 10000,00 грн, однак відповідач жодних дій щодо демонтажу гаражів не здійснив, суму передоплати позивачу не повернув.

Суди також встановили, що зазначений договір про надання послуг позивач уклав з відповідачем на виконання рішення Жидачівської міськради № 138 від 15.05.2003, яке, в свою чергу було прийнято на виконання рішення № 303 від 14.10.1998 року, яким було взято на облік як пам'ятку історії та культури дві могили святих праведників Рабіна Цві (Гірш) Айхенштейна та Рабіна Айзека Айхенштейна, на яких збудовано каплички на старовинному Єврейському кладовищі; взято на облік та встановлено охоронну зону площею 1,172 га (згідно плану наданого іудейською релігійною громадою) на місці, де залишились сліди поховань євреїв та місці масового розстрілу єврейського населення у часи Великої Вітчизняної Війни; заборонено у межах зазначеної зони проводити земляні, будівельні та інші роботи без дозволу міськвиконкому і відповідних органів охорони пам'яток.

Так, рішенням № 138 від 15.05.2003 року, зокрема, було вирішено зобов'язати власників та користувачів гаражів провести знесення гаражів, які розташовані на території Староєврейського кладовища в м. Жидачеві по вул. Загір'я, 2, у випадку необхідності звернутись в міську раду з клопотанням щодо виділення нової земельної ділянки під будівництво гаражів; звернутись із проханням до Іудейської громади провести відшкодування громадянам власникам гаражів.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний господарський суд, посилаючись на положення ст.ст. 41, 92 Конституції України, ст. 317, ч.1, 2 ст. 321, ст. 509, ч. 1, 3 ст. 626, ч. 1 ст. 901 ЦК України, ч.1 ст. 193 ГК України, виходив з того, що у відповідача не було правової підстави для виконання договору про надання послуг, оскільки знести спірні гаражі у рішенні міськради № 138 від 15.05.2003 року було зобов'язано не третю особу (відповідача), а безпосередньо власників та користувачів гаражів, тобто здійснення демонтажу без їх відома та згоди призвело б до порушення принципу непорушності права власності. Також позивач не надав доказів узгодження з власниками і користувачами спірних гаражів питання щодо відшкодування їх вартості, а також доказів встановлення чітких меж кладовища і перебування спірних гаражів № 14 23 на його території. Суди зазначили, що для ефективного захисту прав та інтересів іудейської громади, позивачу слід звертатися з вимогою про примусове виконання рішення міськради № 138 від 15.05.2003 року до безпосередніх власників та користувачів спірних гаражів, яким є Жидачівська райрада Львівської області, яка своїм рішенням № 93 від 10.04.2003 року прийняла спірні гаражі у власність районної ради, взявши їх на баланс.

Вищий господарський суд України вважає, що такі висновки судів про відсутність підстав для задоволення позову є законними та обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам та наявним матеріалам справи, ґрунтуються на вимогах норм матеріального і процесуального права.

Доводи заявник касаційної скарги про те, що висновок судів першої та апеляційної інстанцій про неправильно обраний спосіб захисту суперечить вимогам ст. 20 ГК України, оскільки суди не врахували, що вимога про зобов'язання відповідача виконати договір є лише похідною підставою для виконання рішення Жидачівської міськради № 138 від 15.05.2003 року, яка є актом цивільного законодавства, тобто, відповідно до ст. 11 ЦК України, є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, є безпідставними, оскільки зазначене рішення Жидачівської міськради є нормативно-правовим актом, дія якого обмежена в просторі (територія Староєврейського кладовища) та колом осіб (власники та користувачі гаражів, розташованих на території цього кладовища та іудейська громада) і жодним чином не може впливати на обов'язки відповідача, передбачені договором.

Доводи про те, що суди не врахували положень Закону України "Про охорону культурної спадщини", Закону України "Про місцеве самоврядування", Угоди укладеної між Урядом України та Урядом США 04.03.1994 року "Про охорону і збереження культурної спадщини, Конвенції про охорону архітектурної спадщини Європи, Вищий господарський суд України також відхиляє з огляду на те, що ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК передбачено непорушність права власності, тобто в цьому випадку власника гаражів, з яким не врегульовано питання відшкодування та надання нової земельної ділянки, а також на те, що позивач не довів факт перебування спірних гаражів на території Староєврейського кладовища.

Враховуючи те, що предметом позову є вимога про спонукання Жидачівського міського виробничого управління комунального господарства виконати умови договору, суд першої інстанції, враховуючи приписи ст.ст. 24, 27 ГПК України, правомірно залучив Жидачівську районну раду саме як третю особу, а не співвідповідача, оскільки рішення у справі може вплинути на її права, а саме право власності на спірні гаражі, однак не впливатиме на його обов'язки, оскільки вимога про зобов'язання райради знести гаражі в суді не заявлялась. При цьому, якби суд за своєю ініціативою вирішив питання стосовно наявності правових підстав для зобов'язання Жидачівської районної ради знести спірні гаражі, суд вийшов би за межі своїх повноважень та порушив би принцип рівності сторін, що є не припустимим.

З огляду на те, що позов про зобов'язання Жидачівської районної ради знести гаражі в межах цієї справи не заявлявся, також є безпідставним і посилання позивача на порушення судами попередніх інстанцій вимог ст. 79 ГПК України в частині відхилення клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду Господарським судом Львівської області справи № 914/582/17, оскільки результат вирішення зазначеної справи може вплинути на обов'язок третьої особи-3 виконати вимоги рішення Жидачівської міськради № 138 від 15.05.2003 року, а не обов'язок відповідача виконати умови договору про надання послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 11110 ГПК України підставою для скасування рішення місцевого господарського суду та постанови апеляційного господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Оскільки судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для задоволення касаційної скарги не вбачається.

З урахуванням наведеного, касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору за розгляд касаційної скарги, відповідно до ст. 49 ГПК України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Представництва Американського Об'єднання Комітетів для Євреїв Бувшого Радянського Союзу та Благодійної організації "Єврейське відродження" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Львівської області від 28.03.2017 року та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 15.05.2017 року у справі № 914/146/17 - без змін.

Головуючий суддя:Кондратова І.Д.
Суддя:Ємельянов А.С.
Суддя:Нєсвєтова Н.М.