КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" жовтня 2017 р. Справа№ 910/10156/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Власова Ю.Л.

Буравльова С.І.

за участю представників:

позивача: Таран О.М., довіреність б/н від 14.04.2017,

відповідача: Тхорик С.М., довіреність № 225-КМР-3406 від 02.10.2017,

третьої особи: Мельниченко К.Г., довіреність № 5-08/11-36 від 03.01.2017.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Київської міської ради

на рішення Господарського суду міста Києва від 17.08.2017

у справі № 910/10156/17 (суддя Маринченко Я.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Новий регіон"

до Київської міської ради

третя особа Головне управління державної казначейської служби у м. Києві

про стягнення 58746772,54 грн

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Новий регіон" звернулося до суду з позовом до Київської міської ради про стягнення 65554402,18 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29.07.2009 між Київською міською радою в особі Головного управління комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та позивачем укладено договір № Д-2009/07/29 купівлі-продажу акцій Акціонерного товариства Холдингової компанії "Київміськбуд" (далі - Договір купівлі-продажу), на виконання якого позивач сплатив відповідачу повну вартість акцій у розмірі 114075598,56 грн. У подальшому, зазначений договір визнаний судом недійсним, у зв'язку з чим правові підстави для утримання і користування сплаченими за договором коштами відпали. Оскільки, відповідач вказану суму коштів так і не повернув, позивач просив стягнути з останнього проценти за користування чужими грошовим коштами в розмірі 65554402,18 грн за період з 24.12.2014 по 15.06.2017.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 17.08.2017 у справі №910/10156/17 позов задоволено частково. Стягнуто з Київської міської ради на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Новий регіон" проценти за користування чужими коштами в розмірі 58739001 (п'ятдесят вісім мільйонів сімсот тридцять дев'ять тисяч одна) грн 85 коп., а також витрати по сплаті судового збору в сумі 239968 (двісті тридцять дев'ять тисяч дев'ятсот шістдесят вісім) грн 25 коп. В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Київська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій просила суд скасувати рішення Господарського суду м. Києва від 17.08.2017 у справі №910/10156/17 повністю та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.09.2017, апеляційну скаргу Київської міської ради на рішення Господарського м. Києва від 17.08.2017 у справі №910/10156/17 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Андрієнка В.В., суддів Власов Ю.Л., Буравльова С.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду (у визначеному складі суддів) від 08.09.2017 апеляційну скаргу Київської міської ради на рішення Господарського м. Києва від 17.08.2017 прийнято до провадження та призначено на 26.09.2017.

26.09.2017 до відділу забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів (прийом документів) Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги відмовити, оскаржуване рішення суду залишити в силі.

В судовому засіданні, яке відбулось 26.09.2017 було оголошено перерву на 03.10.2017.

В судове засідання, яке відбулось 03.10.2017 з`явились представники всіх учсників судового процесу, які надали суду усані пояснення стосовног доводів наведених в апеляційній скарзі.

Приписами ст. 99 ГПК України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Отже, колегія суддів, розглянувши матеріали апеляційної скарги, дослідивши наявні докази у справі, заслухавши пояснення, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню у зв'язку з таким.

Як вбачається з матеріалів справи, 29.07.2009 між Київською міською радою в особі Головного управління комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та позивачем було укладено договір № Д-2009/07/29 купівлі-продажу акцій Акціонерного товариства Холдингової компанії "Київміськбуд".

Відповідно до умов зазначеного договору відповідач за результатами аукціону з продажу належного територіальній громаді міста Києва пакету акцій Акціонерного товариства Холдингової компанії "Київміськбуд" у кількості 52910760 штук, що відбувся 21.07.2009 (відповідно до протоколу від 21.09.2009 № 1, затверджений наказом Головного управління комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 24.07.2009 № 210), передає у власність позивачу, а позивач зобов'язується прийняти та оплатити ціну продажу акцій, що становить 114075598,56 грн.

Вартість акцій була сплачена позивачем у повному обсязі в загальному розмірі 114075598,56 грн.

Питання щодо визнання права власності на зазначені акції та дійсності вищенаведеного правочину було предметом розгляду в справі № 11/304.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 20.10.2010 у справі № 11/304, частково скасованим постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.01.2011, що залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 02.03.2011, визнано за Київською міською радою право власності на пакет акцій Акціонерного товариства Холдингова компанія "Київміськбуд", а також визнано недійсним Договір купівлі-продажу.

Відповідно до вимог ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно з ст. 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення.

Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 216 ЦК України, наслідком недійсності правочину є застосування двосторонньої реституції незалежно від добросовісності сторін правочину.

Як встановлено судом, в подальшому, позивач звернувся до відповідача з позовом про стягнення сплачених за недійсним правочином грошових коштів у розмірі 114075598,56 грн та 50243742,50 грн процентів за користування чужими грошовими коштами.

Відповідно рішенням Господарського суду міста Києва від 24.03.2015 у справі № 910/29514/14, яке частково скасовано постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.03.2017, що залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 14.06.2017, позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 114075598,56 грн та 28116202,28 грн процентів за користування чужими грошовими коштами.

Отже, вказане рішення суду мотивоване тим, що внаслідок недійсності Договору купівлі-продажу, відповідно до якого позивачем було перераховано до місцевого бюджету (Київської міської ради) грошові кошти в розмірі 114075598,56 грн, належні правові підстави для утримання і користування цими коштами відпали, у зв'язку з чим останні підлягають поверненню позивачу.

Відповідно з огляду на зазначене, вбачається, що позивач на виконання умов договору №Д-2009/07/29 сплатив відповідачу грошові кошти в розмірі 114 075 598,56 грн, а після того, як зазначений договір визнано судами недійсним у відповідача в розумінні ст. 216 та 1212 ЦК України відсутня правова підстава володіння коштами у зазначеному розмірі, які отриманні позивачем на виконання недійсного договору.

Також, судами було встановлено, що Київська міська рада є стороною Договору купівлі-продажу та належним відповідачем у справі № 910/29514/14. Щодо стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами, то суд касаційної інстанції погодився із судом апеляційної щодо наявності підстав для стягнення процентів у розмірі 28116202,28 грн за період з 25.12.2011 по 23.12.2014, із урахуванням строку позовної давності, навівши, однак, інші правові підстави.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішенні Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

В силу частини 3 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду.

Пункт 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2012 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України" визначає, що не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Таким чином, в силу приписів ст. 35 ГПК України, судові рішення, прийняті в справах № 11/304 та № 910/15726/16, мають преюдиціальне значення для вирішення даного спору, а встановлені ними факти не потребують повторного доведення.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала.

Згідно з ч. 2 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Це положення застосовується і до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02.03.2016 у справі № 6-2491цс15.

Колегія суддів зазначає, як зазначено в постанові ВГСУ від 09.04.2013 у справі №5011-70/10168-2012, що враховуючи позадоговірний характер спірних правовідносин сторін, що обумовлений недійсністю договорів, що для визначення розміру процентів при вирішенні даного спору може бути застосована по аналогії закону норма ч.1 ст.1048 ЦК України, згідно якої у разі, якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Адже, статтею 8 ЦК України передбачено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону), а в даному випадку подібність правовідносин полягає в користуванні чужими коштами.

Колегія враховує, що наведеної правової позиції дотримується Верховний Суд України та Вищий господарський суд України при здійсненні перегляду судових рішень у справах зі спорів про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами (постанова ВСУ від 24.01.2006 у справі №14/130, постанова ВГСУ від 10.06.2008 у справі №22/249).

Частиною 2 ст. 1214 ЦК України передбачено, що у разі стягнення безпідставно набутих чи одержаних грошей нараховуються відсотки відповідно до ст. 536 ЦК України.

Згідно зі ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

В даному випадку розмір процентів за користування грошовими коштами законом не передбачено.

Приписами ст. 8 ЦК України передбачено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права).

Згідно з ч. 6 ст. 4 ГПК України забороняється відмова у розгляді справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Стаття 1048 ЦК України передбачає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відтак, суд дійшов висновку про нарахування відповідачу процентів за користування чужими грошовими коштами на рівні облікової ставки Національного банку України, застосовуючи за аналогією закону приписи ст. 1048 ЦК України. Поряд із цим, суд вважає за необхідне зауважити, що така ставка найчастіше передбачається сторонами у договорах, як міра відповідальності за порушення грошових зобов'язань, та у національному законодавстві, як міра відповідальності за порушення грошового зобов'язання у випадку порушеннях умов багатьох видів договорів у ЦК і ГК України.

Суд також вважає за необхідне зауважити, що посилання відповідача на вирішений між сторонами спір у межах справи № 910/29514/14 щодо стягнення процентів за користування чужими коштами не може бути підставою для відмови в задоволенні даного позову. Так, у зазначеній справі № 910/29514/14 було вирішено стягнути з відповідача проценти за період з 25.12.2011 по 23.12.2014, тобто за період інший, ніж заявлений позивачем наразі.

Одночасно, чинне законодавство не пов'язує наявність судових рішень про стягнення заборгованості з припиненням грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

За таких обставин, суд здійснивши перерахунок заявленої позивачем до стягнення з відповідача суми процентів за користування чужими коштами на рівні облікової ставки Національного банку України, нарахованими на суму 114075598,56 грн за період з 24.12.2014 по 11.08.2017, вважає його арифметично вірним, окрім суми процентів за період з 28.10.2016 по 13.04.2017, за який даний розмір має становити 7343073,31 грн.

Таким чином, суд вважає дану позовну вимогу обґрунтованою в розмірі 58739001,85 грн, у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню частково.

Судом першої інстанції було зазначено, що одночасно, позивач у прохальній частині позову просив стягнути грошові кошти шляхом безспірного списання з рахунків Київської міської ради за рахунок бюджетних асигнувань.

Однак, судом першої інстанції було зазначено, що в резолютивній частині рішення необхідним є зазначення відповідних реквізитів боржника, а порядок стягнення коштів та, відповідно, виконання рішення, визначається під час виконавчого провадження, згідно із Законом України "Про виконавче провадження" та Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень". З чим і погоджується апеляційна інстанція.

Враховуючи наведене, рішення Господарського суду міста Києва від 17.08.2017 у справі №910/10156/17 відповідає матеріалам справи, є законним та обґрунтованим, підстави, передбачені ст. 104 ГПК України для його скасування або зміни, відсутні. У зв'язку з цим апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду слід залишити без змін.

Судові витрати за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на скаржника (відповідача).

Керуючись ст. ст. 34, 43, 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду м. Києва від 17.08.2017 у справі №910/10156/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу Київської міської ради - без задоволення.

Матеріали справи №910/10156/17 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя В.В. Андрієнко

Судді Ю.Л. Власов

С.І. Буравльов