ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" жовтня 2017 р. Справа № 920/405/17

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Шевель О. В., суддя Білоусова Я.О. , суддя Крестьянінов О.О.

при секретарі Курченко В.А.

за участю представників:

позивача - Панова А.М. (довіреність № 10-622/д від 02.11.2016),

відповідача - Зубрич О.О. (довіреність № 139 від 30.12.2016),

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. №2538 С/2) на рішення господарського суду Сумської області від 26.07.2017 у справі № 920/405/17

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" в особі Нафтогазовидобувного управління "Охтирканафтогаз", м.Охтирка Сумської області,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумигаз Збут", м.Суми,

про спонукання укласти договір

ВСТАНОВИЛА:

ПАТ "Укрнафта" в особі НГВУ "Охтирканафтогаз" звернулося до суду з позовом, в якому просило суд визнати укладеним з 01.04.2016 між ПАТ "Укрнафта" та ТОВ "Сумигаз Збут" договір переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами для забезпечення потреб споживачів категорії промислових споживачів та інших суб'єктів господарювання на 2016 - 2017 роки в редакції позивача.

Рішенням господарського суду Сумської області від 26.07.2017 (суддя Котельницька В.Л.) у задоволенні позову відмовлено.

Позивач із рішенням не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права і невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Апелянт зазначає, що внутрішньопромислові трубопроводи НГВУ "Охтирканафтогаз" не є елементом газотранспортної системи й відповідно, господарська діяльність підприємства за договорами з постачальниками природного газу здійснюється поза межами газотранспортної системи; положення законодавства, що визначають правові аспекти транспортування природного газу магістральними трубопроводами та розподільними трубопроводами газотранспортної системи (зокрема, норми Кодексу газотранспортної системи та Закону України "Про ринок природного газу" в частині надання послуг з транспортування газу оператором у межах газотранспортної системи) до правовідносин між ПАТ "Укрнафта" в особі НГВУ "Охтирканафтогаз" та ліцензіатами не застосовуються. Апелянт стверджує, що укладення договору на переміщення природного газу є обов'язковим, оскільки є необхідною складовою постачання природного газу споживачам категорії промислових споживачів та інших суб'єктів господарювання, зокрема, відповідне вбачається з постанови НКРЕКП від 30.09.2015 №2516, якою затверджено Алгоритм розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання постачальників природного газу, на яких покладені спеціальні обов'язки; на теперішній час позивач продовжує надавати відповідачеві послуги з переміщення природного газу, а останній продовжує приймати (отримувати) ці послуги. В апеляційній скарзі позивач також зазначає, що в листі НКРЕКП від 21.07.2016, на який посилається місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні, зазначено про те, що вартість переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами має відноситись на собівартість видобутку газу і враховуватися в ціні природного газу власного видобутку; однак місцевим господарським судом не враховано, що НГВУ "Охтирканафтогаз" ПАТ "Укрнафта" здійснює господарську діяльність з надання послуг із переміщення природного газу, власником (продавцем) якого дане підприємство не є.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 18.08.2017 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Шевель О.В., суддя Крестьянінов О.О., суддя Фоміна В.О.) вказану апеляційну скаргу прийнято до провадження, призначено її розгляд на 14.09.2017, запропоновано учасникам процесу надати суду: позивачу - письмові пояснення з посиланням на відповідні норми чинного законодавства в обґрунтування своєї позиції у справі та докази на підтвердження фактів, викладених в апеляційній скарзі; відповідачу - відзив на апеляційну скаргу з посиланням на відповідні норми чинного законодавства в обґрунтування своєї позиції у справі та докази на підтвердження своїх заперечень.

Відповідач 05.09.2017 надав відзив, в якому зазначає, що чинні закони та інші нормативні акти не містять положень щодо обов'язковості укладення договору переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами для забезпечення потреб споживачів категорії промислових споживачів та інших суб'єктів господарювання; Алгоритм розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання постачальників природного газу, на яких покладені спеціальні обов'язки, на який посилається апелянт, за своїм призначенням не є нормативно-правовим актом, який регулює питання обов'язковості укладення будь-яких договорів; постановою НКРЕКП від 30.09.2015 №2516 не затверджено типового договору, обов'язкового для укладання певними суб'єктами господарювання. Відповідач також зазначає, що оскільки право власності на газ переходить від продавця до покупця у точках входу/виходу ГТС/ГРМ або у підземних сховищах газу, то відсутня необхідність замовляти послугу з переміщення газу до пунктів призначення ГРС, оскільки передача природного газу здійснюється продавцем саме на ГРС, і, як наслідок, відповідач оплачує ціну природного газу в даному випадку з доставкою до ГРС, тому, на думку відповідача, замовляти відповідну послугу в позивача немає правових підстав. Відповідач просить залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу позивача - без задоволення.

У судовому засіданні 14.09.2017, в якому представники сторін підтримали викладену ними письмово правову позицію, було оголошено перерву до 02.10.2017 об 11:00 годині.

02.10.2017 у зв'язку з відпусткою судді Фоміної В.О. здійснено повторний автоматичний розподіл даної справи, за результатами якого визначено колегію суддів у наступному складі: головуючий суддя Шевель О.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Крестьянінов О.О.

Позивач 02.10.2017 надав для долучення до матеріалів справи наступні документи: довідку НГВУ "Охтирканафтогаз" ПАТ "Укрнафта" щодо знаходження у даного підприємства на балансі внутрішньопромислових газопроводів та ГРС, по яких здійснюється переміщення та подача газу в розподільні мережі ПАТ "Сумигаз"; схему внутрішньопромислових трубопроводів від 28.09.2017, копію договору на транспортування природного газу від 03.07.2015.

У судовому засіданні 02.10.2017 представник позивача наполягав на задоволенні вимог апеляційної скарги, представник відповідача просив залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу позивача - без задоволення.

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду даної справи Харківським апеляційним господарським судом, у відповідності до ч.3 ст.4-3 ГПК України, було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства - зокрема, було надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 22 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку про закінчення розгляду апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 ГПК України на підставі наявних у справі доказів, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

03.07.2015 між сторонами було укладено договір №4/23-Г/1774, відповідно до умов якого (з урахуванням додаткової угоди від 05.01.2016) позивач (виконавець) зобов'язався надати відповідачу (замовнику) послуги з транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами. Сторонами визначено строк дії даного договору - до 01.04.2016. Як вбачається з матеріалів справи та пояснень представників сторін, після вказаної дати строк дії вказаного договору не продовжувався.

Позивачем 02.02.2017 за вих. № 24юр-01/583 рекомендованим поштовим відправленням з описом вкладення було направлено на адресу відповідача проект договору на переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами, відповідно до якого позивач зобов'язується надати відповідачу послуги з переміщення внутрішньопромисловими трубопроводами природного газу, який постачається відповідачем для забезпечення потреб споживачів категорії промислових споживачів та інших суб'єктів господарювання (далі-споживачів), до пунктів призначення - газорозподільних станцій (ГРС), а відповідач зобов'язується внести плату за надані послуги з переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами в розмірі, у строки та порядку, які передбачені умовами даного договору (а.с.9). У п.12.1 проекту договору зазначено, що договір набирає чинності з дня його укладення на строк до 01.04.2017; договір вважається укладеним після підписання його сторонами та затвердження керівництвом ПАТ "Укрнафта"; умови цього договору застосовуються до правовідносин сторін, які виникли до його укладення, а саме, з 01.04.2016.

Відповідно до повідомлення про вручення поштового відправлення, проект договору та супровідний лист № 24юр-01/583 від 02.02.2017 отримано відповідачем 08.02.2017 (а.с.21).

01.03.2017 позивачем отримано від відповідача лист № Smz 04-ЛВ-790-0217 від 27.02.2017, у якому відповідач зазначив про відсутність підстав укладення такого договору та повернув позивачеві не підписаний проект договору.

В обґрунтування своєї позиції щодо відсутності законних підстав для існування договірних відносин між сторонами відповідач, зокрема, зазначив, що при регулюванні господарських взаємовідносин на ринку природного газу слід керуватися Законом України "Про ринок природного газу", Законом України "Про трубопровідний транспорт", Постановою КМУ № 758 від 01.10.2015 та Кодексом газотранспортних систем, затвердженим Постановою НКРЕКП № 2493 від 30.09.2015, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 06.11.2015 за №1378/27823.

Позивач з такою позицією відповідача не погоджується та вважає, що відповідач зобов'язаний укласти договір на переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами для забезпечення потреб споживачів категорії промислових споживачів та інших суб'єктів господарювання на 2016-2017 в редакції позивача - у зв'язку з чим із звернувся до господарського суду з позовом у даній справі.

Місцевим господарським судом було відмовлено в задоволенні вказаного позову з посиланням на відсутність правових підстав для визнання укладеним договору в запропонованій позивачем редакції.

Надаючи правову оцінку висновкам місцевого господарського суду та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Відповідно до статей 626, 627 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам за взаємною згодою визначати умови такого договору, змінювати ці умови також за взаємною згодою або утримуватись від пропозицій про їх зміну.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (статті 628, 629 Цивільного кодексу України).

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Як було встановлено вище, відповідачем (замовником згідно з проектом договору), не було надано позивачеві згоди на укладення даного договору.

Згідно з ч.3 ст. 179 ГК України, укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

У відповідності до ст. 649 ЦК України розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування та в інших випадках, встановлених законом, вирішуються судом.

За таких обставин, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про те, що позивач в даній справі повинен, крім іншого, довести наявність правових підстав для укладення договору на переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами в судовому порядку. Тобто до предмету доказування в даному спорі, крім іншого, входить доведення наявності правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, передбачених ч.2 ст.649 ЦК України, та/або наявність державного замовлення, та/або наявність прямої вказівки закону, яка би встановлювала обов'язковість укладення спірного договору, передбаченої ст.ст. 179, 187 ГК України, та/або наявність угоди сторін про передачу спору про укладення спірного договору на вирішення суду та/або наявність відповідного попереднього договору, передбачених ст. 187 ГК України.

Позивач в суді першої та апеляційної інстанції зазначав, що Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП), яка є регулятором на ринку природного газу, згідно з переліком ліцензіатів з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом, які є єдиними на зазначених територіях, відповідача визначено в якості єдиного постачальника природного газу для населення м. Суми Сумської області. Вимоги провадження господарської діяльності з постачання природного газу за регульованим тарифом встановлені Постановою НКРЕКП № 9 від 12.01.2015 "Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом" передбачають, що провадження господарської діяльності постачання природного газу за регульованим тарифом можливе при укладенні договорів (контрактів) купівлі-продажу природного газу з власниками газу, договори на транспортування природного газу магістральними трубопроводами та/або договори на розподіл природного газу (за умови, що газопостачальне та газорозподільне підприємство - окремі юридичні особи), а також договори на постачання природного газу, укладені із споживачами, які знаходяться на території ліцензованої діяльності. Обов'язкові умови цих договорів установлені у типових договорах, затверджених в установленому законодавством України порядку (пункт 3.1.(3) розділ III Постанови НКРЕКП від 12.01.2015 № 9).

Стосовно вказаних тверджень колегія суддів зазначає, що, як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, відповідач є суб'єктом господарювання, основним видом діяльності якого є діяльність з постачання природного газу:

1) з 01.07.2015 по 11.05.2017 відповідач здійснював статутну діяльність з постачання газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом на підставі виданої Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, ліцензії. Постановою НКРЕКП про видачу вказаної ліцензії від 04.06.2015 № 1681 остання була видана відповідачеві з терміном дії на 5 років, Постановою НКРЕКП від 01.09.2015 № 2247 ліцензія була переоформлена на безстрокову.

2) 11.05.2017 Постановою НКРЕКП № 631 "Про анулювання ліцензії на постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом, виданої ТОВ "СУМИГАЗ ЗБУТ", зазначену вище ліцензію було анульовано, а Постановою від 11.05.2017 № 633 прийнято рішення про видачу відповідачеві ліцензії на право провадження господарської діяльності з постачання природного газу на території України.

Подання ТОВ "СУМИГАЗ ЗБУТ" до НКРЕКП заяви про анулювання ліцензії на постачання газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом та видачу ліцензії на постачання природного газу було здійснено на виконання пункту 2 Постанови НКРЕКП № 201 від 16.02.2017 "Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності на ринку природного газу". Даним пунктом визначено, що строк, протягом якого ліцензіати, які провадять господарську діяльність на ринку природного газу, мають привести свою господарську діяльність у відповідність до вимог цієї постанови та подати до НКРЕКП документи та відомості, визначені частиною третьою статті 15 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності", становить три місяці з дня опублікування цієї Постанови. Опублікування постанови відбулось 25.03.2017 у газеті "Урядовий кур'єр" за № 57.

Відповідно до пункту 3 зазначеної вище Постанови № 201 Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, Постанову від 12.01.2015 № 9 "Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом", зареєстровану в Міністерстві юстиції України 16.03.2015 за № 289/26734, на яку посилається позивач у позові, скасовано, тобто з 26.03.2017 дана Постанова не діє, а в Україні діють нові затверджені пунктом 1 Постанови № 201 Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з постачання природного газу. Даними ліцензійними умовами обов'язку щодо провадження господарської діяльності з постачання природного газу при укладенні договорів на транспортування природного газу магістральними трубопроводами не передбачено.

В ході апеляційного провадження представник позивача не заперечував вищезазначеного факту анулювання ліцензії, але водночас посилався на п.п. 13, 29 Алгоритму розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання постачальників природного газу, на яких покладені спеціальні обов'язки, затвердженого Постановою НКРЕКП від 30.09.2015 №2516. Вказаними нормами передбачено можливість, за певних обставин укладення договорів на переміщення природного газу.

Разом з тим, Алгоритм, як зазначено в його пункті 1, установлює порядок розподілу уповноваженим банком коштів з поточних рахунків із спеціальним режимом використання постачальників природного газу, на яких покладені спеціальні обов'язки, а також механізм розрахунку зазначеними постачальниками нормативів перерахування коштів на поточні рахунки операторів газотранспортної та газорозподільних систем, газопостачальних підприємств та на поточні рахунки із спеціальним режимом використання оптових продавців, а тому цей Алгоритм за своїм призначенням не є нормативно-правовим актом, який регулює питання обов'язковості укладення будь-яких договорів і не містить таких положень. В п. 29 Алгоритму зазначено не про обов'язковість укладення певних договорів а про уповноваження керівників операторів газотранспортної та/або газорозподільних систем, газопостачальних підприємств, оптового продавця природного газу на забезпечення своєчасності укладення відповідних договорів, без зазначення, яких саме.

Постановою НКРЕКП від 30.09.2015р №2516 також не затверджено типового договору, обов'язкового для укладання певними суб'єктами господарювання.

Крім цього, зазначений Алгоритм та постанова НКРЕКП від 30.09.2015р №2516 є підзаконними нормативно-правовими актами, в той час як відповідно до ч. 3 ст. 179 ГК України обов'язковість укладення господарського договору повинна встановлюватися прямою вказівкою закону.

Позивач зазначає, що положення законодавства, які визначають правові аспекти транспортування природного газу магістральними трубопроводами та розподільними трубопроводами газотранспортної системи (зокрема, норми Кодексу газотранспортної системи та Закону України "Про ринок природного газу" в частині надання послуг з транспортування газу оператором у межах газотранспортної системи) до правовідносин сторін не застосовуються, оскільки ПАТ "Укрнафта" не є оператором ГТС і надає послуги не з транспортування, а саме з переміщення природного газу (як було зазначено представником позивача, вказані дії - транспортування і переміщення - є тотожними за своєю фізичною сутністю, але різними за юридичною природою).

Проте дані твердження колегія суддів також не вважає належними аргументами, оскільки позивачем не наведено посилань на жодну норму чинного законодавства, яка передбачала б обов'язковість укладення відповідного договору щодо переміщення природного газу. Посилання позивача на ту обставину, що між сторонами був укладений та виконувався договір від 03.07.2015 №4/23-Г/1774 на транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами, колегія суддів також не вважає підставами для скасування оскаржуваного рішення, оскільки, як встановлено в ході розгляду даної справи в суді першої та апеляційної інстанції, строк дії вказаного договору закінчився, а на час звернення позивача до відповідача з пропозицією про укладення нового договору нормативно-правове регулювання правовідносин сторін змінилося (про що було зазначено вище).

Відповідно до п.36 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 07.04.2008 № 01-8/211 "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України", суд вправі задовольнити позов про спонукання укласти договір лише в разі, якщо встановить, що існує правовідношення, в силу якого сторони зобов'язані укласти договір, але одна із сторін ухилилася від цього.

Проте, як було встановлено вище, позивачем не доведено наявності відповідного правовідношення, а саме - обов'язку відповідача щодо укладення договору в наданій позивачем редакції.

Колегія суддів також зазначає, що умови договору в запропонованій позивачем редакції є внутрішньо суперечливими та не відповідають чинному законодавству. Так, згідно п 1.3 проекту договору, споживач замовника - це юридична або фізична особа-підприємець, якій замовник надає послугу з постачання природного газу на підставі відповідного договору, а у пункті 2.1 запропонованого проекту договору виконавець зобов'язується надати замовнику послуги з переміщення внутрішньопромисловими трубопроводами природного газу вже для забезпечення потреб споживачів категорії населення та релігійних організацій (далі - споживачів) до пунктів призначення - газорозподільних станцій (далі - ГРС). Пунктом 2.5 проекту договору передбачається, що виконавець здійснює переміщення газу замовника на території України до ГРС, де передає його в загальному потоці в газорозподільні мережі. Відповідно до пунктів 6.1, 6.2, 6.6, а також згідно з додатком до проекту договору (а.с.16), вартість послуг/тариф на переміщення прирівнюється до тарифу, встановленого постановою НКРЕКП № 2259 від 15.12.2016. Однак із вказаної постанови НКРЕКП вбачається, що вона містить тарифи на транспортування природного газу магістральними трубопроводами для ПАТ "Укртрансгаз" відповідно до ліцензованої діяльності газорозподільних підприємств. Згідно зі ст. 4 Закону України "Про ринок природного газу", державне регулювання, формування та реалізацію державної політики на ринку природного газу здійснює Регулятор - Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Вартість послуг ПАТ "Укрнафта" з переміщення/транспортування природного газу внутрішньопромисловими газопроводами не затверджується Регулятором ринку природного газу НКРЕКП, а тому відповідач не має правових підстав здійснювати постачання природного газу споживачам з урахуванням вартості послуг з транспортування, що надаються ПАТ "Укрнафта", за тарифом на послуги з транспортування природного газу, установленим НКРЕКП для оператора газотранспортної системи - оскільки, як було встановлено вище, ПАТ "Укрнафта" не є оператором ГТС.

Відповідно до п.12.1 запропонованого позивачем проекту договору, даний договір набирає чинності з дня його укладення на строк до 01.04.2017; договір вважається укладеним після підписання його сторонами та затвердження керівництвом ПАТ "Укрнафта"; умови цього договору застосовуються до правовідносин сторін, які виникли до його укладення, а саме, з 01.04.2016.

Із позовом у даній справі про визнання відповідного договору укладеним позивач звернувся у травні 2017 року (тобто вже після закінчення визначеного проектом строку договору), при цьому в ході розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції наполягав на укладенні договору саме в такій редакції.

Відповідно до ч.3 ст.631 ЦК України, сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що як вбачається зі змісту даної норми, її приписи мають застосовуватися при укладенні договору за згодою обох сторін у позасудовому порядку - тоді як у даному випадку відповідач заперечує проти укладення договору в запропонованій позивачем редакції і має місце судовий спір з даного питання.

Згідно з ч. 2 ст. 187 ГК України, день набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.

На думку колегії суддів, вищенаведені обставини також унеможливлюють задоволення позовних вимог, оскільки в разі прийняття рішення про визнання укладеним договору в запропонованій позивачем редакції дата укладення договору (тобто дата судового рішення, яким договір визнається укладеним) буде пізнішою за дату закінчення строку дії договору (01.04.2017).

В ході апеляційного провадження позивач наполягав на тому, що ним фактично здійснюється видобування газу та його переміщення до ГРС, отже, на думку ПАТ "Укрнафта" в особі НГВУ "Охтирканафтогаз", відповідні правовідносини потребують нормативного врегулювання.

Однак даний аргумент колегія суддів також не визнає переконливим, оскільки, як було встановлено вище, наданим позивачем проектом договору, проти укладення якого відповідач заперечує, встановлено врегулювання правовідносин сторін у спосіб, що не передбачений чинним законодавством.

Посилання позивача на судові рішення у справах №917/1248/16 та 917/1249/16, сторонами у яких були ТОВ "Дніпропетровськгаз збут" та ПАТ "Укрнафта" в особі Нафтогазовидобувного управління "Полтаванафтогаз" правомірно визнано місцевим господарським судом безпідставними, оскільки вказані рішення не мають преюдиційного характеру в розумінні ст.35 ГПК України (у вищевказаних справах не брали участь особи, що є сторонами в даній справі № 920/405/17). Також предметом спору у згаданих справах були правовідносини, що склалися за укладеними та діючими договорами. Тобто у спірній ситуації, що розглядається у справі 920/405/17, застосування згаданої судової практики суперечить статті 35 ГПК України.

Крім цього, як роз'яснив Вищий господарський суд України в п 2.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», статтею 35 ГПК України преюдиційне значення надається саме фактам, встановленим судовим рішенням (в тому числі в їх мотивувальних частинах), але не правовій оцінці таких фактів, здійсненій іншим судом.

Проте позивач, всупереч статті 35 ГПК України, як на преюдиційні факти посилається саме на оцінку судом певних фактів та тлумачення ним норм чинного законодавства щодо обов'язку укладення певних договорів.

Отже, позивач в суді першої та апеляційної інстанції не довів наявності відповідного державного замовлення, не навів прямої вказівки закону, яка б встановлювала обов'язковість укладення спірного договору, не надав до матеріалів справи доказів наявності укладеної сторонами угоди або попереднього договору, які б передбачали можливість укладення спірного договору.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про те, що для задоволення позовних вимог немає правових підстав.

Натомість доводи апелянта не знайшли підтвердження в ході апеляційного провадження, у зв'язку з чим оскаржуване рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись статтями 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської області від 26.07.2017 у справі №920/405/17 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 04.10.17

Головуючий суддя Шевель О. В.

Суддя Білоусова Я.О.

Суддя Крестьянінов О.О.