ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2017 року Справа № 922/2786/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді: суддів:Данилової М.В. Алєєвої І.В., Поляк О.І.
за участю представників
позивача, відповідачів, третьої особине з'явились (про час та місце судового засідання повідомлені належно)
прокуратуриГришина Т.А. (посв. від 16.11.2016 №004815)
розглянувши матеріали касаційної скаргиЗаступника прокурора Харківської області
на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 11.05.2017
у справі№ 922/2786/15 Господарського суду Харківської області
за позовомПрокурора Орджонікідзевського району м.Харкова
доХарківської міської ради; Обслуговуючого кооперативу "ЖБК "Елара"; Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Крокус-Монт"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачаРеєстраційна служба Харківського міського управління юстиції, Управління Держгеокадастру у м.Харкові Харківської області
провизнання незаконним та скасування рішення

ВСТАНОВИВ:

Прокурор Орджонікідзевського району міста Харкова звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до Харківської міської ради, Обслуговуючого кооперативу "ЖБК "Елара", Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанію Крокус-Монт", в якому просить суд визнати незаконним та скасувати пункт 30.3. додатку 1 до рішення 33 сесії Харківської міської ради 5 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для розміщення об'єктів містобудування" від 29.04.2009 № 85/09.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Після нового розгляду даної справи, рішенням Господарського суду Харківської області від 07.02.2017 (суддя Байбак О.І.), залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 11.05.2017 (головуючий суддя Терещенко О.І., судді Сіверін В.І., Тихий П.В.), у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятими судовими рішеннями, Заступник прокурора Харківської області звернувся до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати і прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Заявник вважає, що судами попередніх інстанцій не було повно та всебічно досліджено обставини по справі, правова природа взаємовідносин між сторонами по справі повною мірою не досліджена, що призвело до прийняття незаконних та необґрунтованих рішень.

Відповідно до протоколу передачі справи раніше визначеному складу від 21.08.2017 справа повинна розглядатись у складі колегії суддів: головуючий суддя - Данилова М.В., судді Корсак В.А., Сибіга О.М.

Відповідно до повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.08.2017 справа повинна розглядатись у складі колегії суддів: головуючий суддя - Данилова М.В., судді Поляк О.І., Сибіга О.М.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 29.08.2017 касаційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду у вищевказаному складі на 06.09.2017.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 06.09.2017 розгляд касаційної скарги відкладено на 13.09.2017.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 13.09.2017 розгляд касаційної скарги відкладено на 27.09.2017.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.09.2017, у зв'язку з відпусткою судді Сибіги О.М., визначено наступний склад суддів: головуючий суддя - Данилова М.В., судді Алєєва І.В., Поляк О.І.

У відзиві на касаційну скаргу Харківська міська рада вказує про обставини, які на її думку, свідчать про залишення оскаржуваних судових рішень без змін.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі. Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія визнала за можливе розглянути касаційну скаргу за відсутністю представників позивача, відповідачів, третьої особи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши доповідь судді-доповідача та присутнього у судовому засіданні 27.09.2017 представника прокуратури, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Зі змісту статті 1117 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що завданням господарського суду касаційної інстанції є перевірка застосування судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених судами фактичних обставин справи.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 121 Конституції України на органи прокуратури покладено функцію представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках визначених законом.

У відповідності до частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до господарського суду, прокурор зазначає про це в позовній заяві.

Як вбачається з позовної заяви, прокурор в обґрунтування своєї правової позиції вказує на те, що у даному випадку такий орган відсутній, оскільки особа, яка наділена територіальною громадою міста відповідними повноваженнями, виступає у якості відповідача.

Відповідно до пункту 2.1. Наказу Генерального прокурора України №6гн від 28.11.2012 "Про організацію роботи органів прокуратури щодо представництва інтересів громадянина або держави та їх захисту при виконанні судових рішень" пріоритетним напрямом представницької діяльності є захист інтересів держави у сфері земельних відносин.

З положень Статуту обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Елара", останній є кооперативом обслуговуючого типу, заснованим рішенням зборів засновників від 17.03.2009.

Метою діяльності кооперативу є задоволення економічних, соціальних та інших потреб членів кооперативу на основі поєднання їх особистих та колективних інтересів, поділу між ними ризиків, витрат і доходів, розвитку їх самоорганізації, самоуправлінню та самоконтролю, а саме забезпечення житлом членів кооперативу і членів їх сімей шляхом будівництва багатоквартирного жилого будинку (будинків), а у випадках передбачених законодавством, -одно, і двоквартирних жилих будинків садибного типу або багатоквартирного блокованого жилого будинку (будинків) з надвірними будівлями за власні кошти кооперативу з допомогою банківського кредиту, а також для наступної експлуатації та управління цим будинком (будинками).

Засновниками кооперативу є ОСОБА_5, який мешкає: АДРЕСА_1; ОСОБА_6, який мешкає АДРЕСА_1; ОСОБА_7, який мешкає АДРЕСА_2.

Згідно пункту 5.1. Статуту, членами кооперативу можуть бути громадяни України, іноземці та особи без громадянства, юридичні особи України та іноземних держав, що діють через своїх представників, які внесли вступний внесок та пай у розмірах, визначених цим статутом, і користуються правом ухвального голосу. Фізична особа може бути членом кооперативу за умови досягнення 16 - річного віку та якщо вона виявила бажання брати участь у його діяльності.

Кооператив є юридичною особою за законодавством України та набуває права та обов'язки юридичної особи з дня державної реєстрації у встановленому чинним законодавством України порядку.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що пунктом 30.3 додатку 1 до рішення 33 сесії Харківської міської ради 5 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для розміщення об'єктів містобудування" від 29.04.2009 № 58/09 Обслуговуючому кооперативу "ЖБК "Елара" надано у власність земельну ділянку площею 6,4016 га для будівництва об'єкту зі зміною функціонального призначення під житлову забудову по вул. Луї Пастера та подальшої експлуатації об'єкту. Будівництво необхідно виконати до 01.09.2014.

Звертаючись до суду з даним позовом прокурор просить визнати незаконним та скасувати зазначений пункт рішення Харківської міської ради, посилаючись на те, що його прийнято всупереч вимогам статті 41 Земельного кодексу, статей 133, 135, 137 Житлового кодексу УРСР та Примірного статуту.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам суди попередніх інстанцій правомірно зауважували про наступне.

Так, приписами статті 12 Земельного кодексу України передбачено, що до повноважень Харківської міської ради, у тому числі, віднесено розпорядження землями територіальних громад та передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Положеннями статті 116 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 41 Земельного кодексу України житлово-будівельним (житловим) та гаражно-будівельним кооперативам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування земельні ділянки для житлового і гаражного будівництва передаються безоплатно у власність або надаються в оренду у розмірі, який встановлюється відповідно до затвердженої містобудівної документації.

Наведеною нормою передбачена можливість безоплатної передачі земельних ділянок у власність юридичної особи для здійснення житлового будівництва за умови, що така особа створена як житлово-будівельний кооператив, а тому при вирішенні питання щодо безоплатного надання земельної ділянки в порядку, визначеному наведеною нормою, слід враховувати саме мету створення кооперативу, яка має відповідати встановленим вимогам до порядку створення такого кооперативу.

Відповідно до статті 94 Господарського кодексу України, кооперативи як добровільні об'єднання громадян з метою спільного вирішення ними економічних, соціально - побутових та інших питань можуть створюватися у різних галузях (виробничі, споживчі, житлові тощо).

Створення та діяльність житлово-будівельних кооперативів регулюються Цивільним та Господарським кодексами України, Законом України "Про кооперацію", а також Житловим кодексом Української РСР та прийнятим на його основі Примірним статутом житлово-будівельного кооперативу, затвердженим постановою Ради Міністрів Української РСР від 30.04.1985 зі змінами, внесеними постановами Кабінету Міністрів України.

У відповідності до статті 5 Закону України "Про кооперацію", законодавство про кооперацію базується на нормах Конституції України і Цивільного кодексу України, цього Закону, інших нормативно-правових актів з питань кооперації.

Закон України "Про кооперацію" містить загальні вимоги до створення та діяльності різних видів та типів кооперативів.

Разом з тим, створення та діяльність безпосередньо житлово-будівельних кооперативів як одного з видів обслуговуючих кооперативів регулюється нормами глави 5 Житлового кодексу УРСР та прийнятого на виконання статті 137 цього Кодексу Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу.

За змістом статті 6 Закону України "Про кооперацію" (в редакції, чинній на момент прийняття рішення), кооператив є первинною ланкою системи кооперації і створюється внаслідок об'єднання фізичних та/або юридичних осіб на основі членства для спільної господарської та іншої діяльності з метою поліпшення свого економічного стану. Відповідно до завдань та характеру діяльності кооперативи поділяються на такі типи: виробничі, обслуговуючі та споживчі. За напрямами діяльності кооперативи можуть бути сільськогосподарськими, житлово-будівельними, садово-городніми, гаражними, торговельно-закупівельними, транспортними, освітніми, туристичними, медичними тощо.

Статус житлово-будівельного кооперативу закріплено в Житловому кодексі Української РСР, порядок його створення, організації, порядок вступу до кооперативу, хто може бути членом кооперативу, статтями 133 та 137 якого встановлено, що громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, вправі вступити до житлово-будівельного кооперативу і одержати в ньому квартиру. Однією із умов вступу до житлово-будівельного кооперативу є перебування на квартирному обліку в даному населеному пункті.

Житлово-будівельний кооператив діє на основі статуту, прийнятого відповідно до Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу загальними зборами громадян, які вступають до організовуваного кооперативу і зареєстрованого в установленому порядку.

Відповідно до статті 133 Житлового кодексу УРСР громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, вправі вступити до житлово-будівельного кооперативу і одержати в ньому квартиру.

Частиною 1 статі 134 Житлового кодексу УРСР визначено, що на облік бажаючих вступити до житлово-будівельного кооперативу беруться громадяни, які постійно проживають у даному населеному пункті і потребують поліпшення житлових умов.

При цьому, згідно з частиною 4 статті 134 Житлового кодексу УРСР облік громадян, які бажають вступити до житлово-будівельного кооперативу, здійснюється у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів.

Порядок обліку громадян, які бажають вступити до житлово-будівельного кооперативу, встановлюється законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Правила обліку громадян, які бажають вступити до житлово-будівельного кооперативу, затверджуються Радою Міністрів Української РСР і Українською республіканською радою професійних спілок.

Постановою Ради Міністрів Української РСР і Української Республіканської Ради професійних спілок від 05.06.1985 № 228 затверджено Правила обліку громадян, які бажають вступити до житлово-будівельного кооперативу.

Відповідно до пункту 2 Правил №228, кооперативний облік здійснюється, як правило, за місцем проживання громадян у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів.

Частиною 3 статті 137 Житлового кодексу УРСР передбачено, що Порядок організації та діяльності житлово-будівельних кооперативів установлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом, Примірним статутом житлово-будівельного кооперативу та іншими актами законодавства Української РСР.

У відповідності до частини 4 статті 137 Житлового кодексу УРСР, Примірний статут житлово-будівельного кооперативу затверджується Радою Міністрів Українській РСР.

Згідно з частиною 5 статті 137 Житлового кодексу УРСР Житлово-будівельний кооператив діє на основі статуту, прийнятого відповідно до Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу загальними зборами громадян, які вступають до організовуваного кооперативу, і зареєстрованого в установленому порядку.

Отже, засновниками житлово-будівельного кооперативу можуть бути виключно громадяни, які постійно проживають у даному населеному пункті і потребують поліпшення житлових умов.

Пунктом 1 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР № 168 від 30.04.1985 передбачено, що житлово - будівельний кооператив організується з метою забезпечення житлом членів кооперативу і членів їх сімей шляхом будівництва багатоквартирного жилого будинку (будинків).

Згідно з пунктом З Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу число громадян, які вступають до організовуваного кооперативу, повинно відповідати кількості квартир у жилому будинку (будинках) кооперативу, запланованому до будівництва.

Як свідчать матеріали справи, Обслуговуючий кооператив "ЖБК "Елара" створено із порушенням вищевказаних положень Закону та Примірного статуту.

Так, рішення про створення кооперативу та список його членів, затверджене протоколом загальних зборів засновників, однак не затверджено виконавчим комітетом Харківської міської ради.

Відповідно до статуту Обслуговуючого кооперативу "ЖБК "Елара", останній не створений при виконавчому комітету місцевої ради народних депутатів, при підприємстві, установі чи організації, що суперечить статті 137 Житлового кодексу України.

З викладеного вбачається, що Обслуговуючий кооператив "ЖБК "Елара" створено з порушенням вищевказаних норм, оскільки зазначений кооператив згідно зі статутом створений в організаційно-правовій формі обслуговуючого кооперативу, фактично він не є житлово-будівельним кооперативом в розумінні вимог глави 5 Житлового кодексу України та статті 41 Земельного кодексу України.

Вказаний кооператив є обслуговуючим, тому що мета його створення, порядок створення, організації та діяльності не відповідає вимогам щодо житлово-будівельного кооперативу.

До того ж, матеріали справи не містять доказів, що члени кооперативу на момент його створення, потребували поліпшення житлових умов, що суперечить вимогам статті 135 Житлового кодексу України та абзацу 1 пункту 8 Примірного статуту.

Вимога щодо необхідності поліпшення житлових умов повинна бути передбачена у матеріалах реєстраційної справи та статутних документах.

Всупереч пункту 5 Примірного статуту, з урахуванням того, що число членів кооперативу не визначено виконавчим комітетом Харківської міської ради, число його членів не повинно бути менше п'яти. При цьому відповідно до переліку членів кооперативу - число його членів три.

Крім того, в Статуті Обслуговуючого кооперативу "ЖБК "Елара" не зазначено, що члени кооперативу повинні постійно проживати у місті Харкові і потребувати поліпшення житлових умов (перебувати на відповідному обліку), що суперечить статті 133 Житлового кодексу УРСР та абзацу 1 пункту 8 Примірного статуту .

Також, на момент створення Обслуговуючого кооперативу "ЖБК "Елара" три члени кооперативу були у віці понад 30 років, що суперечить абзацу 2 пункту 7 Примірного статуту.

У статуті Обслуговуючого кооперативу "ЖБК "Елара" не визначено кількість квартир у житловому будинку, які заплановано до будівництва кооперативом, що суперечить меті кооперативу.

Враховуючи все вищевказане, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що Обслуговуючий кооператив "ЖБК "Елара" не було створено як житлово-будівельний кооператив в розумінні Житлового кодексу Української РСР та Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30.04.1985 №186, що свідчить про відсутність у нього правових підстав на безоплатне отримання у власність спірної земельної ділянки в порядку, визначеному статтею 41 Земельного кодексу України.

Як вже зазначалось, звертаючись до суду з позовом прокурор просить визнати незаконним та скасувати пункт 30.3 додатку 1 до рішення 33 сесії Харківської міської ради 5 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для розміщення об'єктів містобудування" від 29.04.2009 № 58/09.

У відповідності до частини 10 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Частиною 1 статті 21 Цивільного кодексу України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до пункту 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" від 17.05.2011 №6, державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право і видаються на підставі рішень Кабінету Міністрів України, обласних, районних, Київської і Севастопольської міських, селищних, сільських рад, Кабінету Міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій. У спорах, пов'язаних з правом власності або постійного користування земельними ділянками, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти про право власності чи постійного користування. Разом з тим господарським судам слід враховувати, що право, посвідчене державними актами, є похідним від відповідного рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність чи в користування, а тому з огляду на приписи частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України та статті 152 Земельного кодексу України захист прав осіб на земельні ділянки не може здійснюватися лише шляхом визнання відповідного державного акта недійсним, якщо рішення, на підставі якого видано цей державний акт, не визнано недійсним у встановленому порядку.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Харківська міська рада, вирішуючи питання про наявність правових та фактичних підстав для ухвалення спірного рішення, мала можливість в силу покладених на неї публічних функцій, діяти в інтересах усієї територіальної громади, а також була зобов'язана з'ясувати правовий статус, мету та підстави створення Обслуговуючого кооперативу "ЖБК "Елара", мала переконатись у додержанні кооперативом порядку його створення та у відповідності його вимогам чинного законодавства, що регулює порядок передачі землі житлово-будівельним кооперативам.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про те, що при прийняті оскаржуваного рішення Харківською міською радою не було дотримано підстав набуття земельних ділянок житлово-будівельними кооперативами, визначених статтею 41 Земельного кодексу України.

Судами попередніх інстанцій під час розгляду даної справи було встановлено, що Обслуговуючим кооперативом "ЖБК "Елара" державний акт на право власності земельної ділянки не оформлено, житловий будинок не побудовано та не зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку площею 6,4016 га, кадастровий номер :04:007:0010, що підтверджується листом Управління Держземагенства у м. Харкові Харківської області від 17.06.2015 №2753/0/2-15 станом 29.12.2012 та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно № 36168937 від 09.04.2015.

Отже, спірне рішення Харківської міської ради не було реалізоване Обслуговуючим кооперативом "ЖБК "Елара".

Між тим, зі змісту Спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 16.05.2016 вбачається, що юридичну особу Обслуговуючий кооператив "ЖБК "Елара" () припинено 19.08.2015 шляхом ліквідації за рішенням засновників (т. 3 а.с. 96-97).

Згідно з частинами 1, 7 статті 59 Господарського кодексу України припинення діяльності суб'єкта господарювання здійснюється шляхом його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації - за рішенням власника (власників) чи уповноважених ним органів, за рішенням інших осіб - засновників суб'єкта господарювання чи їх правонаступників, а у випадках, передбачених законами, - за рішенням суду.

Суб'єкт господарювання вважається ліквідованим з дня внесення до державного реєстру запису про припинення його діяльності. Такий запис вноситься у порядку, визначеному Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців".

Відповідно до статті 33 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" юридична особа припиняється, зокрема, в результаті ліквідації за рішенням, прийнятим засновниками (учасниками) юридичної особи або уповноваженим ними органом, за судовим рішенням або за рішенням державного органу, прийнятим у випадках, передбачених законом. Юридична особа є такою, що припинилася, з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення юридичної особи.

Таким чином, до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань 19.08.2015 (після подання прокурором до суду позову) було внесено запис про припинення за рішенням засновників юридичної особи - Обслуговуючого кооперативу "ЖБК "Елара".

При цьому докази правонаступництва вказаної юридичної особи в матеріалах справи відсутні.

За таких обставин, земельна ділянка, не передана Обслуговуючому кооперативу "ЖБК "Елара" згідно з пунктом 30.3 додатку 1 до рішення 33 сесії Харківської міської ради 5 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для розміщення об'єктів містобудування" від 29.04.2009 № 58/09. Станом на момент винесення рішення перебуває у володінні територіальної громади м. Харкова. Рішення Харківської міської ради в частині передачі земельної ділянки Обслуговуючому кооперативу "ЖБК "Елара" не реалізовано.

Під час розгляду даної справи, Харківською міською радою заявлене клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності.

Згідно пункту 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", за змістом частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосовувати наслідки спливу позовної давності, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Позовна давність, це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 Цивільного кодексу України).

Таким чином, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині 1 статті 1 Цивільного кодексу України, та у господарських відносинах (стаття 3 Господарського кодексу України).

Водночас необхідно мати на увазі, що, оскільки закон (пункт 10 частини 2 статті 16, стаття 21 Цивільного кодексу України, абзац 2 частини 2 статті 20 Господарського кодексу України) визначає визнання недійсними актів державних та інших органів, що суперечать законодавству і порушують права та законні інтереси осіб, як спосіб захисту цивільних прав, то до позовних заяв юридичних осіб і зазначених громадян про визнання недійсними таких актів застосовується загальна позовна давність.

За таких обставин, суди попередніх інстанцій правомірно вказали, що до спірних правовідносин встановлюється загальна позовна давність, яка згідно зі статтею 257 Цивільного кодексу України становить 3 роки.

В пункті 4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" № 10 від 29.05.2013 також зазначено, що початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 Цивільного кодексу України. Якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор. У таких випадках питання про визнання поважними причин пропущення позовної давності може порушуватися перед судом як прокурором, так і позивачем у справі.

Частинами 1, 2, 4 статті 29 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Отже, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Аналогічної правової позиції дійшов Верховний Суд України у постановах від 27.05.2014 у справі №3-23гс14, від 23.12.2014 у справі №916/2414/13.

Тобто, у разі коли згідно із законом позивачем у справі виступає прокурор, позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення або про особу, яка його допустила, довідався або мав довідатися відповідний прокурор.

За правовими висновками, викладеними у постанові Судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 29.10.2014 №6-152цс14, норма частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Оскільки позивач, як юридична особа, набуває та здійснює свої права і обов'язки через свої органи, то його обізнаність про порушення його прав або можливість такої обізнаності слід розглядати через призму обізнаності його органів та інших осіб, до повноважень яких належав контроль у сфері земельних відносин.

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Як вбачається з протоколу засідання 33 сесії Харківської міської ради 5 скликання від 29.04.2009, на пленарному засіданні Харківської міської ради безпосередньо був присутній прокурор м. Харкова Попович Є.М. (т. 1, а.с. 66).

Також, супровідним листом від 25.05.2009 Харківською міською радою було надіслано прокурору міста Харкова Поповичу Є.М. рішення 33-ї сесії Харківської міської ради 5 скликання від 29.04.2009 (т. 1, а.с. 67).

Таким чином, у зв'язку із обізнаністю з 25.05.2009 прокурора м. Харкова про прийняття оскаржуваного рішення Харківської міської ради, також є обізнаними всі інші органи прокуратури, оскільки вони становлять єдину централізовану систему відповідно до статті 6 Закону України "Про прокуратуру".

Крім того, з урахуванням правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду України №З-23гс14 від 27.05.2014, початок перебігу строку позовної давності починає свій відлік не з дати здійснення прокурором перевірки оскаржуваного рішення, а з дати коли прокурору було відомо про існування оскаржуваного рішення (стаття 253 Цивільного кодексу України).

Початок перебігу позовної давності щодо оскарження рішення Харківської міської ради від 29.04.2009, починається саме з цієї дати прийняття рішення, оскільки його прийняття відбувалось безпосередньо у присутності прокурора міста Харкова, який перебував на пленарному засіданні.

Отже, у відповідності до статті 257 Цивільного кодексу України строк позовної давності за вимогами щодо оскарження цього рішення сплинув 29.04.2012.

Частиною 4 статті 267 Цивільного кодексу України, визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З матеріалів справи вбачається, що позовна заява подана до суду прокурором після спливу трирічного строку позовної давності, причини пропуску позовної давності прокурором під час розгляду справи в суді документально не обґрунтовані.

За таких обставин, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про те, що оскільки прокурор звернувся до суду з позовом суду з пропуском встановленого законом строку позовної давності, відмова у задоволенні позовних вимог відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та є обґрунтованою та правомірною.

Доводи скаржника про порушення господарськими судами норм процесуального права суперечать дійсним обставинам справи та приписам чинного законодавства, не спростовують обґрунтованих висновків судів, фактично зводяться до переоцінки обставин, належно та повно встановлених судами та не приймаються колегією суддів до уваги з огляду на положення статті 1117 Господарського процесуального кодексу України; підстав для скасування законних та обґрунтованих судових рішень з мотивів, викладених у касаційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Заступника прокурора Харківської області залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 11.05.2017 у справі №922/2786/15 Господарського суду Харківської області залишити без змін.

Головуючий суддя М.Данилова

Судді І.Алєєва

О.Поляк