КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" вересня 2017 р. Справа№ 910/10148/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Смірнової Л.Г.

суддів: Калатай Н.Ф.

Мартюк А.І.

при секретарі судового засідання: Цукарєвій Г.В.

за участю представників:

від позивача: Григор'єва Н.В. за довіреністю від 22.08.2017;

від відповідача: Становова Ю.В. за довіреністю від 03.03.2017;

Розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Філії "Центр забезпечення виробництва" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"

на рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2017

у справі № 910/10148/16 (суддя М.Є. Літвінова)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОГ АЕРО ДЖЕТ"

до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Філії "Центр забезпечення виробництва" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"

про стягнення 22 422 991,39 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.04.2017 у справі №910/10148/16 позов задоволено повністю.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Філії "Центр забезпечення виробництва" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Вог Аеро Джет" 22 422 991 грн. 39 коп. штрафу.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Філії "Центр забезпечення виробництва" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2017 у справі №910/10148/16 скасувати і прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.06.2017 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Філії "Центр забезпечення виробництва" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" було прийнято до провадження та призначено справу №910/10148/16 до розгляду на 21.06.2017 колегії суддів у складі головуючого судді Смірнової Л.Г., суддів Пономаренка Є.Ю., Кропивної Л.В.

У зв'язку з перебуванням головуючого судді Смірнової Л.Г. на лікарняному, 21.06.2017 судове засідання у справі №910/10148/16 не відбулось.

Враховуючи вихід головуючого судді Смірнової Л.Г. з лікарняного, ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.07.2017 справу №910/10148/16 призначено до розгляду на 02.08.2017.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 01.08.2017 у зв'язку з перебуванням суддів Пономаренка Є.Ю. та Кропивної Л.В. у відпустці, сформовано для розгляду апеляційної скарги колегію суддів у складі головуючого судді Смірнової Л.Г., суддів Калатай Н.Ф., Мартюк А.І.

Через загальний відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній просив залишити рішення першої інстанції без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Через загальний відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від представника відповідача надійшли доповнення до апеляційної скарги.

Через загальний відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від представника позивача надійшло клопотання про відкладення справи та продовження ст розгляду справи.

Ухвалою Київського апеляційного Господарського суду від 02.08.2017 розгляд справи відкладено до 27.09.2017.

Через загальний відділ документального забезпечення Київського апеляційного Господарського суду від представника позивача надійшли додаткові пояснення.

У судове засідання 27.09.2017 з'явились представники позивача та відповідача.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2017 у справі №910/10148/16 скасувати і прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник позивача в судовому засіданні заперечив проти доводів, викладених в апеляційній скарзі, просив залишити рішення першої інстанції без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК Украфїни), у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

03.03.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ВОГ АЕРО ДЖЕТ" (позивач, позикодавець) та Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" в особі Філії "Центр забезпечення виробництва" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (відповідач, позичальник) було укладено Договір позики № 03/03-19 (далі - Договір), відповідно до умов якого позикодавець передає у позику позичальникові продукцію (паливо рідинне та газ, олив мастильних (дизельне паливо)) оціночна вартість однієї тони якої 19698,00 грн., включаючи ПДВ та акцизний збір, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві продукцію такої кількості та не нижчої якості (п. п. 1.1, 1.2, 1.3 Договору).

Згідно з пунктом 2.1 Договору сторони узгодили, що позикодавець передає позичальникові продукцію в кількості 10 000,00 тонн.

Пунктом 3.3 Договору встановлено, що передача продукції позичальнику здійснюється на умовах FCA на складі позикодавця, вказаному позикодавцем та/або залізничним транспортом загального користування на умовах FCA (Франко-перевізник) станція відправлення в межах України (відповідно до вимог "ІНКОТЕРМС", ред. 2010), пункт призначення за реквізитами, наданими позичальником додатково в заявці.

За умовами пункту 3.4 Договору повернення продукції позикодавцю здійснюється на умовах FCA в пункті, вказаному позичальником та узгодженому з позикодавцем або на умовах СРТ місце призначення, визначене позикодавцем додатково у заявці, або на умовах EXW позичальник здійснює повернення товару позикодавцю в його приміщеннях чи іншому погодженому місці, або інших умовах, визначених сторонами.

Згідно з п. 3.5 Договору приймання-передача продукції оформляється двосторонніми актами приймання-передачі продукції, які підписують уповноважені представники сторін.

Позичальник (відповідач) зобов'язується повернути позикодавцеві (позивачеві) продукцію у кількості фактично поставленої узгодженими партіями, не нижчої якості, як це вказано в пункті 2.2 даного Договору, у строк до 31 березня 2016 . Кількість продукції, яку позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю, повинна відповідати кількості, вказаній в актах приймання-передачі, підписаних сторонами, відповідно до яких продукція передана у позику (п. 3.2 Договору).

Відповідно до п. 4.3 Договору сторони узгодили, що у разі порушення строків повернення продукції, відповідно до пункту 3.2 цього Договору, позичальник (відповідач) сплачує позикодавцю (позивачу) штраф у розмірі 1 % від суми продукції, переданої в позичку, за кожен день прострочення.

Пунктом 7.1 Договору передбачено, що даний Договір є укладеним з моменту передання продукції та діє до 30 квітня 2016 .

Судом встановлено, що зазначений Договір є дійсним, оскільки відповідає приписам чинного законодавства і на момент вирішення даного спору недійсним у судовому порядку не визнавався, докази протилежного в матеріалах справи відсутні.

На виконання умов Договору позивачем було передано, а відповідачем прийнято дизельне паливо у кількості 10 040,612 тонн на суму 197 779 975,18 грн., що не заперечується відповідачем та підтверджується підписаними уповноваженими представниками та скріпленими печатками сторін актами прийому-передачі нафтопродуктів від 04.03.2016, від 05.03.2016, від 08.03.2016, від 09.03.2016, від 11.03.2016, від 13.03.2016, від 15.03.2016, від 16.03.2016 та від 17.03.2016, копії яких наявні в матеріалах справи.

Повернення продукції здійснювалося Позичальником наступним чином:

04.04.2016 - 768,557 тонн дизельного палива на суму 15 139 035,79 грн. (акти приймання-передачі палива рідинного та газу; олив мастильних (дизельне паливо) по договору позики 03/03-16 від 03.03.2016 № 1-2);

05.04.2016 - 3 444,79 тонн дизельного палива на суму 67 855 473,42 грн. (акти приймання-передачі палива рідинного та газу; олив мастильних (дизельне паливо) по договору позики 03/03-16 від 03.03.2016 № 3-12);

06.04.2016 - 2 447,493 тонн дизельного палива на суму 48 210 717,11 грн. (акти приймання-передачі палива рідинного та газу; олив мастильних (дизельне паливо) по договору позики 03/03-16 від 03.03.2016 № 14-19);

07.04.2016 - 1 755,252 тонн дизельного палива на суму 34 574 953,90 грн. (акти приймання-передачі палива рідинного та газу; олив мастильних (дизельне паливо) по договору позики 03/03-16 від 03.03.2016 № 20-24);

08.04.2016 - 118,920 тонн дизельного палива на суму 2 342 486,16 грн. (акт приймання-передачі палива рідинного та газу; олив мастильних (дизельне паливо) по договору позики 03/03-16 від 03.03.2016 за № 25).

20.05.2016 - 1 474,500 тонн дизельного палива на суму 29 044 701,00 грн. (акт приймання-передачі паливо рідинне та газ; олив мастильних (дизельне паливо) по договору позики 03/03-16 від 03.03.2016 № 26) (далі разом - Акти про повернення дизельного палива).

Враховуючи неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення з відповідача 22 422 991,39 грн. штрафу (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог) на підставі п. 4.3 Договору, з огляду на прострочення відповідачем ст повернення продукції, встановленого п. 3.2 Договору.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) визначено, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно частиною 2 статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Укладений між сторонами Договір за своєю правовою природою є договором позики, а тому саме умови укладеного сторонами Договору позики №03/03-16 від 03.03.2016 та відповідні положення статей параграфу 1 глави 71 підрозділу 1 розділу III книги п'ятої ЦК України регулюють права та обов'язки сторін при одержанні та поверненні позики.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина 3 статті 1049 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до умов пункту 3.2 Договору відповідач був зобов'язаний повернути позивачу продукцію у кількості фактично поставленої узгодженими партіями, не нижчої якості, як це вказано в пункті 2.2 даного Договору, у строк до 31 березня 2016 .

Згідно зі статтею 629 ЦК України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За приписами ч. 1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як свідчать матеріали справи, відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання по поверненню переданої в позику продукції у строк, обумовлений Договором. Так, відповідач повинен був повернути передану в позику продукцію у строк до 31.03.2016, тоді як фактично здійснив її повернення з простроченням ст, встановленого п. 3.2 Договору, а саме:

04.04.2016 - 768,557 тонн дизельного палива на суму 15 139 035,79 грн. (акти приймання-передачі палива рідинного та газу; олив мастильних (дизельне паливо) по договору позики 03/03-16 від 03.03.2016 № 1-2);

05.04.2016 - 3 444,79 тонн дизельного палива на суму 67 855 473,42 грн. (акти приймання-передачі палива рідинного та газу; олив мастильних (дизельне паливо) по договору позики 03/03-16 від 03.03.2016 № 3-12);

06.04.2016 - 2 447,493 тонн дизельного палива на суму 48 210 717,11 грн. (акти приймання-передачі палива рідинного та газу; олив мастильних (дизельне паливо) по договору позики 03/03-16 від 03.03.2016 № 14-19);

07.04.2016 - 1 755,252 тонн дизельного палива на суму 34 574 953,90 грн. (акти приймання-передачі палива рідинного та газу; олив мастильних (дизельне паливо) по договору позики 03/03-16 від 03.03.2016 № 20-24);

08.04.2016 - 118,920 тонн дизельного палива на суму 2 342 486,16 грн. (акт приймання-передачі палива рідинного та газу; олив мастильних (дизельне паливо) по договору позики 03/03-16 від 03.03.2016 за № 25).

20.05.2016 - 1 474,500 тонн дизельного палива на суму 29 044 701,00 грн. (акт приймання-передачі паливо рідинне та газ; олив мастильних (дизельне паливо) по договору позики 03/03-16 від 03.03.2016 № 26) (далі разом - Акти про повернення дизельного палива).

У пункті 4 вищевказаних актів зазначено, що сторони підтверджують, що умови Договору позики № 003/03-16 від 03.03.2016 вважаються виконаними своєчасно та у повному обсязі, у зв'язку з чим сторони не мають будь-яких претензій одна до одної.

У зв'язку з цим відповідач вважає, що сторони не тільки підтвердили погодження продовження ст дії Договору, а і підтвердили, що не мають будь-яких претензій, в тому числі і на стягнення штрафних санкцій. Підписанням актів приймання-передачі позивач як під час дії Договору, так і після спливу ст дії Договору позики, прийняв як належне виконання зобов'язань відповідачем по зазначеному Договору. Таким чином, термін дії Договору було продовжено та визначено те, що умови Договору позики вважаються виконаними своєчасно та у повному обсязі, у зв'язку з чим сторони не мають будь-яких претензій одна до одної.

Також відповідач вважає, що за угодою сторін, яку вони оформили в п. 4 Актів, припинилися зобов'язання відповідача щодо сплати штрафних санкцій за прострочення повернення продукції по Договору, у зв'язку з чим стягнення штрафних санкцій за спірним Договором є безпідставним.

Переглядаючи попередні судові рішення у даній справі в касаційному порядку Вищий господарський суд України у постанові від 01.03.2017 зазначив, що при новому розгляді справи суду необхідно дати належну оцінку актам приймання-передачі, за якими відбувалось повернення позиченого палива, фактам, які відображені в актах приймання-передачі, та встановити, як підписання цих актів вплинуло на права та обов'язки сторін, що виникли з Договору.

Частиною 1 статті 111-12 ГПК України передбачено, вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Враховуючи наведені у постанові Вищого господарського суду України по цій справі вказівки, та надаючи правову оцінку змісту п. 4 вищевказаних Актів приймання-передачі, суд зазначає, наявність в актах про повернення дизельного палива п. 4, відповідно до якого сторони підтверджують, що умови Договору позики вважаються виконаними своєчасно та у повному обсязі, у зв'язку з чим сторони не мають будь-яких претензій одна до одної, в даному випадку не свідчать про належне виконання відповідачем умов Договору та припинення зобов'язання відповідача щодо сплати штрафних санкцій, оскільки, як вбачається із складених в подальшому актів про повернення дизельного палива, відповідач не припинив виконання свого зобов'язання за Договором щодо повернення продукції. Таким чином, підписавши перший акт про повернення дизельного палива 04.04.2016, в якому міститься п. 4 зазначеного змісту, сторони не мали на увазі припинення зобов'язань Позичальника за договором позики в цілому, а відтак наявність в усіх послідуючих актах п. 4 аналогічного змісту не доводить дійсного наміру сторін.

При цьому, суд зазначає, що наявність в Актах про повернення дизельного палива вказівки про своєчасність виконання умов Договору позики не може свідчити про прощення позивачем боргу та припинення на підставі ст. 605 Цивільного кодексу України зобов'язання в частині стягнення з відповідача штрафних санкцій, оскільки чинне законодавство не передбачає можливості відмовитися від своїх майнових прав на майбутнє, зокрема від стягнення штрафних санкцій за неналежне виконання договору ще до їх нарахування, а також не передбачає можливості відмовитися від права на судовий захист порушених прав. Аналогічну правову позицію викладено у постанови Вищого господарського суду України від 25.10.2016 у справі № 910/7409/16.

Одночасно, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідач безпідставно застосовує поняття новації до відносин, які жодним чином не підпадають під її умови, оскільки акт про повернення продукції за договором позики не є двостороннім правочином між сторонами, на підставі якого виникає нове зобов'язання, яке заміняє первісне, а є документом, який лише підтверджує факт повернення продукції за договором позики. Таким чином, у відповідача відсутні жодні підстави стверджувати про припинення зобов'язань відповідача щодо сплати штрафних санкцій за прострочення повернення продукції з посиланням на пункти 4 актів про повернення дизельного палива.

Акт приймання-передачі за своєю правовою природою є лише первинним документом, який засвідчує факт повернення продукції певної кількості та визначеної якості, і не може вважатись двостороннім правочином, що змінює умови договору.

У п. 3.2. Договору сторони визначили строк повернення продукції до 01.03.2016, а у п. 4.3 Договору - погодили сплату штрафу за порушення строків повернення продукції. Змін до Договору в частині вказаних пунктів сторони не вносили, докази протилежного в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Отже, пункт 3.2 Договору щодо ст повернення продукції та пункт 4.3. Договору щодо сплати штрафу за порушення строків повернення продукції, - сторонами не змінювались та діють в початковій редакції, визначеній у Договорі.

При цьому, відсутність претензій сторін одна до одної, закріплена в пунктах 4 актів про повернення дизельного палива, свідчить про прийняття позивачем продукції належної якості, у відповідній кількості та в строки, що зазначені в актах, тобто стосується виключно певної партії продукції, що була повернута за певним актом.

Водночас, судом враховано, що згідно умов п. 2.2, 3.2. Договору якість продукції має відповідати певним технічним регламентам, продукція повертається не нижчої якості, як це вказано в п. 2.2 Договору. Судом встановлено, що продукція поверталася партіями і сторони кожного разу підписували акти повернення на певну партію. Підписуючи акти про повернення дизельного палива, зокрема, в пункті 4 сторони кожного разу підтверджували відсутність претензій одна до одної лише в частині поверненої продукції за відповідним актом, а рівно, не могли засвідчувати відсутність претензій одна до одної відносно всієї продукції, що була передана в позику.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ч. 4 ст. 231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до п. 4.3 Договору передбачено, що у разі порушення строків повернення продукції, відповідно до пункту 3.2 цього Договору, позичальник (відповідач) сплачує позикодавцю (позивачу) штраф у розмірі 1 % від суми продукції, переданої в позичку, за кожен день прострочення.

З урахуванням встановленого факту прострочення відповідачем зобов'язання щодо повернення продукції відповідно до п. 3.2 Договору, суд дійшов висновку, що позивач вправі вимагати стягнення з відповідача штрафу, передбаченого умовами п. 4.3 Договору.

Відповідач вказує на відсутність у позивача підстав для нарахування спірного штрафу, оскільки пунктом 4.3. Договору передбачено сплату штрафу у розмірі 1% від суми продукції, переданої у позичку, за кожний день повернення, тоді як сторонами укладено договір позики.

Судом встановлено, що укладений між сторонами спірний договір за своєю правовою природою є договором позики. Оцінюючи у сукупності умови даного договору та зміст пункту 4.3 цього договору, суд вважає, що наведеним пунктом договору сторони встановили відповідальність за порушення зобов'язань саме за договором позики, у зв'язку з чим вищенаведені доводи відповідача судом не приймаються до уваги.

Таким чином, оскільки судом встановлено, що відповідач не виконав взятого на себе обов'язку щодо своєчасного повернення спірної продукції за Договором позики № 03/03-16 від 03.03.2016, і розмір штрафу, нарахованого позивачем, відповідає вищезазначеним приписам законодавства, положенням вказаного договору та є арифметично вірним, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 22 422 991,39 грн. штрафу підлягають задоволенню повністю.

Що стосується заявленого відповідачем клопотання про маки мельне зменшення розміру нарахованих штрафних санкцій на підставі ст. 551 Цивільного кодексу України, ст. 233 ГК України, ст. 83 ГПК України, суд зазначає наступне.

Так, частиною 3 статті 83 ГПК України передбачено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

При цьому, вказана процесуальна норма застосовується виключно у сукупності з нормами права матеріального, які передбачають можливість зменшення розміру пені, а саме частиною 3 статті 551 ЦК України і статтею 233 Господарського кодексу України.

Згідно зі статтею 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Аналогічні положення закріплені також у частині 3 статті 551 ЦК України, згідно з якою розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду. При цьому, визначальним фактором при зменшенні розміру належної до сплати неустойки є винятковість випадку.

Зменшення розміру заявленої до стягнення пені є правом суду; оцінивши надані сторонами докази та обставини справи в їх сукупності, суд на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення розміру цих санкцій.

Як зазначено в п. 3.17.4. Постанови Пленум Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (п. 3 ст. 83 ГПК України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Обґрунтовуючи наявність підстав для зменшення розміру неустойки, відповідач посилався на повернення ним продукції за Договором позики в повному обсязі, а також на те, що 100% акцій підприємства відповідача знаходяться в державній власності, у зв'язку з чим стягнення штрафних санкцій може порушити економічні інтереси держави та у подальшому може унеможливити належне функціонування залізниць, відповідач також вказав, що права та інтереси третіх сторін порушені не були.

Крім того, відповідач зазначив, що одночасне стягнення з нього заявлених до стягнення штрафних санкцій та витрат по сплаті судового збору загрожує інтересам держави, оскільки може призвести до зриву плану пасажирських та вантажних перевезень, ремонту рухомого складу (пасажирських вагонів) та верхньої будови колії, що в свою чергу загрожує безпеці пасажирського руху по всій Україні.

Більш того, враховуючи ситуацію, що склалась на сході України, стягнення з відповідача штрафних санкцій в повному обсязі може спричинити невиправної шкоди через зупинку функціонування залізничного транспорту в зоні АТО, оскільки відповідач не матиме можливості виконати договори перевезення залізничним транспортом військових пасажирів та перевезень військових вантажів в зону АТО, що призведе до зупинення залізничного руху та виконання стратегічно важливих для України договорів, укладених між відповідачем та Міністерством оборони України.

Додатково відповідач зазначив, що протягом останнього часу у нього склалась важка фінансова ситуація у зв'язку із зміною кон'юнктури ринку, постійним зростанням цін на матеріально-технічні ресурси та дизельне паливо, поставка яких стратегічно важлива для забезпечення безперебійної роботи всього залізничного транспорту країни, необхідністю постійного ремонту та підтримання в належному робочому стані рухомого складу. На підтвердження збитковості підприємства відповідачем надано суду інформацію у вигляді довідки щодо кредиторської заборгованості ПАТ "Укрзалізниця" станом на 31.12.2016 .

Таким чином, відповідач просить суд врахувати скрутне матеріальне становище підприємства, його збитковість, наявність великої кредиторської заборгованості, необхідність підготовки до осінньо-зимового періоду, створення запасів дизельного палива, наявність технічного дефолту за єврооблігаціями, а також необхідність першочерговості вирішення питань щодо погашення податкових боргів залізничних підприємств, які ввійшли в структуру ПАТ "Укрзалізниця".

Проте, жодних належних доказів на підтвердження вищевказаних доводів в обґрунтування заявленого клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій відповідачем всупереч статті 33 Господарського процесуального кодексу України надано не було.

Оцінюючи чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання відповідачем зобов'язання та причин неналежного виконання зобов'язання, наслідків порушення зобов'язання суд зазначає наступне.

Укладений між сторонами договір позики є безпроцентним і на відповідача покладався обов'язок лише вчасно повернути продукцію такої ж кількості та якості. Обсяги продукції, яка передана у позику, є значними, та в грошовому еквіваленті складають 197 779 975, 18 грн.

З матеріалів справи вбачається, що на момент передання продукцію в позику відповідачеві, позивач мав договірні зобов'язання перед третіми особами щодо поставки нафтопродукту за укладеними тендерними договорами, зокрема з ДП "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" згідно Договору поставки № 53-129-01.16-00658 від 12.03.2016 та КП "Київпастранс" за Договором № 06/425-15 від 27.11.2015, Договором № 06/434-15 від 30.11.2015, Договором № 06/422-15 від 27.11.2015, у зв'язку з чим несвоєчасне повернення продукції відповідачем призводить до негативних наслідків для позивача по відносинах з іншими контрагентами та виконання перед ними договірних обов'язків.

Наразі, судом встановлено, що відповідач повинен був повернути передану в позику продукцію у строк до 31.03.2016, тоді як фактично повертав її частковими партіями в період з 04.04.2016 по 08.04.2016, 20.05.2016, при цьому, поважні причини прострочення відповідачем строків повернення продукції та докази їх наявності останнім не названі та до матеріалів справи не залучені, рівно як і докази вжиття відповідачем заходів до своєчасного виконання спірного зобов'язання.

При цьому, суд враховує, що спірний договір є безвідсотковим (п. 1.4 Договору), а сторонами було погоджено саме такий вид відповідальності за несвоєчасне повернення продукції, враховуючи значну кількість та вартість цієї продукції, переданої позивачем у безвідсоткову позику відповідачу.

Водночас, суд зазначає, що належність підприємства відповідача до державного сектору економіки сама по собі не є тією винятковою обставиною, з якою закон пов'язує можливість зменшення розміру неустойки, оскільки статтею 129 Конституції України як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, отже, в тому числі й органів державної влади.

Надана відповідачем на підтвердження збитковості підприємства інформація у вигляді довідки щодо кредиторської заборгованості ПАТ "Укрзалізниця" станом на 31.12.2016 не може бути прийнята судом в якості належного доказу на підтвердження дійсного фінансового становища відповідача, оскільки відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" документом, який відображає фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів юридичної особи та її дочірніх підприємств як єдиної економічної одиниці є консолідована фінансова звітність.

З огляду на вищевикладене, а також враховуючи фінансовий стан та інтереси позивача як кредитора за Договором, умовами якого сторони узгодили відповідний строк повернення продукції (до 31.03.2016) та відповідальність за порушення повернення продукції (п. 4.3 Договору), підстави для застосування в даному випадку норм п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України відсутні, у зв'язку з чим суд залишає подане відповідачем клопотання про зменшення неустойки без задоволення.

За таких обставин, Київський апеляційний господарський суд не вбачає підстав для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2017 у справі №910/10148/16.

Керуючись ст. ст 99, 101, 102, 103, 104, 105, Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Філії "Центр забезпечення виробництва" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2017 у справі №910/10148/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2017 у справі №910/10148/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/10148/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Л.Г. Смірнова

Судді Н.Ф. Калатай

А.І. Мартюк