РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.09.2017Справа №910/11878/17

За позовом Військового прокурора Дніпропетровського гарнізону в інтересах Міністерства внутрішніх справ України в особі Головного управління національної гвардії України, Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково виробниче підприємство "ТЕМП-3000"

про визнання недійсним пункту договору та стягнення 39 780,00 грн.

Суддя Турчин С.О.
Представники сторін:
від прокуратури: не з`явився

від позивача 1: не з`явився

від позивача 2: Жиріна О.О. (довіреність)

від позивача 3: Лисенко І.А. (довіреність)

від відповідача: Галя Є.С. (довіреність)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Військовий прокурор Дніпропетровського гарнізону в інтересах Міністерства внутрішніх справ України (позивач 1) в особі Головного управління національної гвардії України (позивач 2), Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (позивач 3) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково виробниче підприємство "ТЕМП-3000" (відповідач) в якому просять суд:

визнати недійсним п. 4.1 договору №13/СО-2014/276 від 08 вересня 2014 року укладеного між Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України та Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково виробниче підприємство "ТЕМП-3000" в частині включення до ціни договорів податку на додану вартість у розмірі 20 %;

стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково виробниче підприємство "ТЕМП-3000" на користь Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України грошові кошти в розмірі 39780,00 грн. незаконно сплаченого податку на додану вартість за поставку продукції, яка звільнена від такого оподаткування.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що всупереч приписам Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо спеціальних засобів індивідуального захисту та лікарських засобів" згідно із оспорюваним пунктом договору №13/ОС-2014/276 купівлі-продажу протикульових шоломів від 08.09.2014 до ціни товару включено суму податку на додану вартість, у зв`язку із чим, відповідний пункт договору має бути визнаний недійсним, а сплачена позивачем сума податку на додану вартість підлягає поверненню відповідачем.

Ухвалою Господарського суду міст Києва від 24.07.2017 за вищевказаним позовом порушено провадження у справі № 910/11878/17 та призначено її до розгляду на 17.08.2017.

14.08.2017 через відділ діловодства суду від позивача 2 надійшли документи по справі.

14.08.2017 через відділ діловодства суду від відповідача надійшли: відзив на позовну заяву, клопотання про відкладення розгляду справи та документи по справі. У своєму відзиві на позов відповідач проти позовних вимог заперечив, посилаючись на те, що він не здійснює діяльності із ввезення на митну територію України та подальшого постачання на митній території спеціальних засобів індивідуального захисту, а є вітчизняним виробником спеціальних засобів індивідуального захисту. Також відповідач зазначив, що укладений договір є виконаним, а отже згідно ст. 632 Цивільного кодексу України ціна договору не може бути змінена; в договорі не міститься посилання, що постачання здійснюється саме для цілей АТО; користування податковою пільгою є правом відповідача, а тому не підлягає обов`язковому застосуванню.

Ухвалою Господарського суду міст Києва від 17.08.2017 розгляд справи № 910/11878/17 відкладено на 12.09.2017.

12.09.2017 через відділ діловодства суду від позивачів 1, 2 надійшли пояснення на відзив.

12.09.2017 через відділ діловодства суду від позивача 3 надійшли письмові доповнення до позовної заяви.

Прокурор та представники позивачів в судовому засіданні 12.09.2017 надали суду пояснення по суті позовних вимог. Також прокурором та представником позивачів було надано усні пояснення згідно із якими прокурором заявлено про визнання недійсним пункту 4.1. договору купівлі-продажу протикульових шоломів від 08 вересня 2014 року саме за номером №13/ОС-2014/276.

Судом прийнято до уваги зазначені пояснення щодо вірного номеру договору купівлі-продажу протикульових шоломів від 08 вересня 2014 року.

Представник відповідача надав пояснення щодо своїх заперечень на позов та надав документи по справі.

Представники учасників процесу в судовому засіданні 12.09.2017 подано спільне клопотання про продовження строку вирішення спору.

Ухвалою Господарського суду міст Києва від 12.09.2017 продовжено строк вирішення спору у справі № 910/11878/16 на 15 днів та відкладено розгляд справи на 28.09.2017.

28.09.2017 через відділ діловодства суду від відповідача надійшли доповнення до відзиву.

Прокурор та представник позивача 1 в судове засідання 28.09.2017 не з`явились.

Відповідно до п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. У разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 81-1 ГПК), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання.

Таким чином, оскільки прокурор та представник позивача були присутніми в судовому засіданні 12.09.2017, що підтверджується протоколом судового засідання від 12.09.2017, то прокурор та позивач були належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду.

Представники позивачів 2,3 в судовому засіданні 28.09.2017 підтримали заявлений прокурором позов.

Представник відповідача в судовому засіданні 28.09.2017 проти позовних вимог заперечив.

В судовому засіданні 28.09.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст. 85 ГПК України.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:
08.09.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково виробниче підприємство "ТЕМП-3000" (відповідач, продавець) та Військовою частиною 3036 внутрішніх військ МВС України (позивач, покупець) було укладено договір №13/ОС-2014/276 купівлі-продажу протикульових шоломів (далі - договір), відповідно до умов якого продавець зобов`язується у строки визначені договором поставити та передати у власність покупцю: шолом протикульовий "каска-2М" (код товару 32.99.1) в кількості 54 штуки по ціні 2200,00 грн.; бронежилети "панцир 3-95М" (код товару 32.50.2. в кількості 60 штук по ціні 1998,00 грн.).

У відповідності до пп. 3.2.1. п. 3.2. договору, покупець зобов`язується прийняти товар, крім випадків коли він має право вимагати заміни товару або право відмови від договору і здійснити за нього оплату в строки і порядку, що передбачені цим договором.

Згідно із п. 4.1 договору, загальна сума за цим договором становить 238 680,00 грн. Сума зазначена з урахуванням ПДВ-20%.

Покупець здійснює оплату товару на підставі виставленого продавцем рахунку-фактури, протягом 5 банківських днів з дня одержання товару. (п. 4.2. договору).

За умовами п. 7.1 договору, цей договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 31.12.2014, або до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

У специфікації до договору (додаток №1) сторонами було погоджено, що в межах договору №13/ОС-2014/276 купівлі-продажу протикульових шоломів від 08.09.2014 Військовій частині 3036 поставляються шоломи протикульові "каска-2М" в кількості 54 одиниць за ціною 2200,00 грн. за одну одиницю; бронежилети "панцир 3-95М" в кількості 60 одиниць за ціною 1998,00 грн. за одну одиницю.

Ціна договору, згідно із специфікацією становить 238 680,00 грн., в тому числі, податок на додану вартість в сумі 39 780,00 грн.

На виконання умов договору, відповідач поставив, а позивач 3 прийняв погоджений сторонами товар на загальну суму 238680,00 грн., що підтверджується видатковою накладною №РН-С01089 від 08.09.2014.

Військовою частиною НОМЕР_1 згідно із платіжним дорученням від 10.09.2014 здійснено оплату поставленого позивачем товару на загальну суму 238680,00 грн.

В обґрунтування заявлених вимог прокурор посилається на те, що в порушення приписів п.32 підрозділу 2 розділу ХХ Податкового кодексу України за договором №13/ОС-2014/276 купівлі-продажу протикульових шоломів від 08.09.2014 Військовою частиною НОМЕР_1 було зайво сплачено суму податку на додану вартість в розмірі 39 780,00 грн.

Військова частина НОМЕР_1 Національної Гвардії України зверталась до відповідача з претензією №992 від 15.06.2015, в якій вимагала провести перерахування грошових коштів в сумі 39 780,00 грн. Зазначена вимога позивача 3 була залишена відповідачем без задоволення.

Оскільки, пункт п. 4.1 договору №13/ОС-2014/276 від 08.09.2014 в частині включення до ціни договорів податку на додану вартість у розмірі 20 % суперечить приписам п.32 підрозділу 2 розділу ХХ Податкового кодексу України, прокурор звернувся до суду з даним позовом про визнання недійсним п. 4.1 договору №13/СО-2014/276 від 08.09.2014 укладеного між Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України та Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково виробниче підприємство "ТЕМП-3000" в частині включення до ціни договорів податку на додану вартість у розмірі 20 % та стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково виробниче підприємство "ТЕМП-3000" на користь Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України грошові кошти в розмірі 39780,00 грн. незаконно сплаченого податку на додану вартість за поставку продукції, яка звільнена від такого оподаткування.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як встановлено судом, між 08.09.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково виробниче підприємство "ТЕМП-3000" та Військовою частиною НОМЕР_1 було укладено договір №13/ОС-2014/276 купівлі-продажу протикульових шоломів від 08.09.2014, у відповідності до якого сторони погодили, що ціна договору становить 238 680,00 грн., в тому числі, податок на додану вартість в сумі 39 780,00 грн.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 6 ЦК України).

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства (ч. 1 ст. 180 ГК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Згідно із п. 2 ст. 189 Господарського кодексу України ціна є істотною умовою господарського договору.

Зі змісту частини 1 статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Отже, підписавши договір на умовах визначених, зокрема, п. 4.1. сторони дійшли згоди щодо його істотної умови - ціни.

На виконання умов договору, відповідач поставив, а Військова частина 3036 прийняла погоджений сторонами товар (шоломи протикульові "каска-2М" (код товару 32.99.1) в кількості 54 одиниць та бронежилети "панцир 3-95М" (код товару 32.50.2.) в кількості 60 одиниць на загальну суму 23868,00 грн., що підтверджується видатковою накладною №РН-С01089 від 08.09.2014.

Оплата за поставлений згідно із вказаною накладною товар здійснена Військовою частиною НОМЕР_1 в повному обсязі, що підтверджується платіжним дорученням від 10.09.2014 на суму 23868,00 грн.

Матеріалами справи підтверджено факт повного виконання сторонами умов договору №13/ОС-2014/276 купівлі-продажу протикульових шоломів від 08.09.2014. Жодних заперечень щодо виконання договору з боку Військової частини НОМЕР_1 матеріали справи не містять.

Частиною 2 ст. 632 Цивільного кодексу України передбачено, що зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Приписами частини 3 статті 632 Цивільного кодексу України визначено, що зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

За таких обставин, відсутні підстави для зменшення ціни договору (п. 4.1.) з огляду на відсутність умов такого зменшення у договорі та з огляду на заборону такого зменшення через повне виконання договору згідно приписів ЦК України.

Відповідно до Закону України від 01.07.2014, № 1561-VII "Про внесення зміни до Податкового кодексу України щодо спеціальних засобів індивідуального захисту та лікарських засобів" (дата набрання чинності 23.07.2014), підрозділ 2 розділу XX "Прикінцеві положення" Податкового кодексу України доповнено пунктом 32 такого змісту: тимчасово, на період проведення антитерористичної операції та/або запровадження воєнного стану відповідно до законодавства, звільняються від оподаткування податком на додану вартість операції з ввезення на митну територію України та постачання на митній території України, зокрема:

спеціальних засобів індивідуального захисту (каски, виготовлені відповідно до військових стандартів або технічних умов, чи їх еквіваленти та спеціально призначені для них компоненти (тобто підшоломи, амортизатори), що класифікуються у товарній підкатегорії 6506 10 80 00 згідно з УКТ ЗЕД, бронежилети, що класифікуються у товарній підкатегорії 6211 43 90 00 згідно з УКТ ЗЕД), виготовлених відповідно до військових стандартів або військових умов для потреб правоохоронних органів, Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, інших суб`єктів, що здійснюють боротьбу з тероризмом відповідно до закону; ниток для виготовлення бронежилетів, що класифікуються у товарних підкатегоріях 5402 11 00 00 та 5407 10 00 00 згідно з УКТ ЗЕД; тканин (матеріалів) для виготовлення бронежилетів, що класифікуються у товарних підкатегоріях 3920 10 89 90, 3921 90 60 00, 5603 14 10 00, 6914 90 00 00 згідно з УКТ ЗЕД.

Дослідивши зміст договору №13/ОС-2014/276 купівлі-продажу протикульових шоломів від 08.09.2014, суд дійшов висновку, що умови даного договору не містять посилань на те, що шоломи протикульові "каска-2М" та бронежилети "панцир 3-95М" підлягають використанню саме в оборонних цілях при проведенні антитерористичної операції та/або при запровадженні воєнного стану.

Належних та допустимих доказів того, що шоломи протикульові та бронежилети, які є предметом договору №13/ОС-2014/276 купівлі-продажу протикульових шоломів від 08.09.2014 поставлялись саме для забезпечення проведення антитерористичної операції, матеріали справи не містять.

Окрім того, у відповідності до наявних в матеріалах справи копій ліцензії серії AB №601510 на виробництво спеціальних засобів індивідуального захисту; довідки Державної служби статистики України АА№778633 з зазначенням основних видів діяльності підприємства та сертифікату на систему управління якістю (ISO 9001:2008) стосовно розробки та виробництва засобів індивідуального бронезахисту, вбачається, що відповідач є вітчизняним виробником, а посилання на те, що шоломи протикульові та бронежилети визначені у договорі класифікуються за кодами УКТ ЗЕД, зазначеними у Законі України "Про внесення зміни до Податкового кодексу України щодо спеціальних засобів індивідуального захисту та лікарських засобів" не підтверджені жодними доказами.

Також в силу п. 30.4. статті 30 Податкового кодексу України платник податків вправі відмовитися від використання податкової пільги чи зупинити її використання на один або декілька податкових періодів, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Податкові пільги, не використані платником податків, не можуть бути перенесені на інші податкові періоди, зараховані в рахунок майбутніх платежів з податків та зборів або відшкодовані з бюджету.

З огляду на приписи наведеної норми, суд зазначає, що отримання платником податку податкової пільги не тягне за собою її загальнообов`язкове використання, а навпаки - ставиться в залежність від волевиявлення одержувача цієї пільги на її подальше використання.

Посилання прокурора на акт №08-20/7 (04-01.1.-16/04) від 24.04.2015 Державної фінансової інспекції в Дніпропетровській області, складений за результатами ревізії окремих напрямків фінансово-господарської діяльності, в тому числі, щодо використання коштів, виділених з резервного фонду Державного бюджету у зв`язку з оголошеною мобілізацією Військової частини НОМЕР_1 Національною гвардією України за період з 01.01.2013 по 01.01.2015, не приймаються судом до уваги, оскільки, акт ревізії фінансово-господарської діяльності не може розглядатись як підстава зменшення ціни договору на суму податку на додану вартість та не може підтверджувати порушення сторонами договору №13/ОС-2014/276 купівлі-продажу протикульових шоломів від 08.09.2014 норм законодавства при його укладенні.

Виявлені контролюючим органом порушення не впливають на умови укладеного між сторонами договору і не можуть їх змінювати.

Акт ревізії, в якому відображено узагальнений опис виявлених перевіркою порушень не є правовим документом, не є актом індивідуальної дії та не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов`язків для осіб, робота (діяльність) яких перевірялися (правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 10.09.2013 у справі № 21-237а13).

Окрім наведеного, судом враховано, що як підтверджено матеріалами справи відповідна сума податку на додану вартість у розмірі 39780,00 грн. була перерахована відповідачем до бюджету, що свідчить про відсутність завданих державі збитків.

Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В пункті 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз`яснено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

З огляду на встановлені обставини, враховуючи, що прокурором не було доведено наявності підстав для визнання недійсним п. 4.1 договору №13/ОС-2014/276 купівлі-продажу протикульових шоломів від 08.09.2014 в частині включення до ціни договору податку на додану вартість у розмірі 20 %, суд відмовляє у задоволенні позову у цій частині.

Оскільки судом встановлено відсутність підстав для визнання п. 4.1 договору в частині включення до ціни договорів податку на додану вартість у розмірі 20 % недійсним, а також враховуючи відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин п. 32 Прикінцевих положень Податкового кодексу України та неможливість зменшення ціни договору на вартість сплаченого податку на додану вартість у розмірі 39780,00 грн., суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача 39780,00 грн.

У відповідності до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (ч. 1 ст. 32 ГПК України).

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи встановлені судом обставини, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, суд відмовляє у задоволенні заявленого Військовим прокурором Дніпропетровського гарнізону в інтересах Міністерства внутрішніх справ України в особі Головного управління національної гвардії України, Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України позову до Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково виробниче підприємство "ТЕМП-3000" про визнання недійсним п. 4.1 договору №13/ОС-2014/276 від 08 вересня 2014 року в частині включення до ціни договорів податку на додану вартість у розмірі 20 %; та стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково виробниче підприємство "ТЕМП-3000" на користь Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України грошових коштів в розмірі 39780,00 грн. незаконно сплаченого податку на додану вартість за поставку продукції, яка звільнена від такого оподаткування.

Згідно статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на Військову прокуратуру Дніпропетровського гарнізону у зв`язку з відмовою у позові.

Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:
В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 04.10.2017.

Суддя С.О. Турчин