ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.10.2017 року Справа № 904/6549/17

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Антонік С.Г. (доповідач)

суддів: Чимбар Л.О., Березкіна О.В.

при секретарі судового засідання: Мацекос І.М.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність №1/01-2491-Д від 01.02.2017 р., представник

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Промислова інвестиційна компанія "Енерго- Інвест" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 26.07.2017 року у справі № 904/6549/17

за позовом Приватного підприємства "ЕРУ Трейдинг", м.Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Промислова інвестиційна компанія "Енерго- Інвест", м.Дніпро

про стягнення суми основного боргу у розмірі 4726388 грн.25 коп, інфляційної складової у розмірі 42537 грн. 49 коп., 3% річних у розмірі 30301 грн.00 коп. та пені у розмірі 267267 грн. 55 коп.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 26.07.2017р. ( суддя Новікова Р.Г.) позов задоволено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Промислова інвестиційна компанія "Енерго-Інвест" на користь Приватного підприємства "ЕРУ Трейдінг" суму основного боргу у розмірі 4726388грн.25коп., інфляційну складову у розмірі 42537грн.49коп., 3% річних у розмірі 30301грн.00коп., пеню у розмірі 267267грн.55коп. та судовий збір в розмірі 75997грн.42коп. Рішення суду мотивовано відсутністю доказів належного виконання відповідачем зобовязань по договору поставки № 1003/Ф від 10.03.2017 року в частині розрахунків за поставлений товар, обґрунтованістю вимог позивача.

Не погодившись з рішенням, відповідач звернувся до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення від 26.07.2017р. скасувати, в позові відмовити.

В апеляційній скарзі заявник посилається на те, що судом не надано належну юридичну оцінку тому, що надані позивачем видаткові накладні на підтвердження факту здійснення поставки, не містять необхідних реквізитів ( накладні не містять підпису відповідальної за здійснення господарської операції особи з боку відповідача або особи уповноваженої підписувати такі документи від імені відповідача), визначених ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п.2.4 Положення про документарне забезпечення записів в бухгалтерському обліку, тому такі первинні документи ( видаткові накладні), в розумінні ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України не є належними доказами того, що господарська операція з поставки товару від позивача відповідачу відбулась, а тому строк оплати поставленого товару, відповідно до п.3 Специфікації №1 до Договору у відповідача не настав і в звязку з цим відповідач не порушив ст. 530, 610, 692 Цивільного кодексу України.

Відповідач правом на участь у судовому засіданні не скористався.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу та його представник в судовому засіданні вказали, що вимоги, викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними, необґрунтованими і не підлягають задоволенню. Просить рішення залишити без змін.

Відповідно до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм чинного законодавства при винесенні рішення суду, встановила наступне.

Між Приватним підприємством "ЕРУ Трейдінг" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Промислова інвестиційна компанія "Енерго-Інвест" (покупець) укладено договір поставки №1003/Ф від 10.03.2017р.

Згідно п.1.1. Договору ,постачальник зобов'язується здійснити поставку товару покупцю, а покупець прийняти та оплатити товар. Кількість, асортимент товару узгоджуються сторонами та зазначаються у відповідних специфікаціях до договору, які є його невід'ємною частиною.

Згідно п.2.5 договору, порядок розрахунків за поставлений товар може бути визначений у відповідній специфікації.

Право власності на товар переходить від постачальника до покупця с дати його поставки, яка підтверджується датою підписання акту приймання - передачі та/чи видаткової накладної (п. 4.5 договору).

Строк дії договору, згідно п.8.10. до 31.12.2017р.

Сторонами підписано Специфікацію №1 від 10.03.2017р. на суму 4 649 811 грн.60коп.

Специфікацією встановлено, що покупець оплачує вартість Товару протягом 5 календарних днів з моменту поставки (п.3 Специфікації).

На виконання умов договору позивач поставив, а Відповідач прийняв товар на загальну суму 5 226 388грн.25коп., що підтверджується видатковими накладними №108, 109 та 110 від 15.03.2017р., які підписані та скріплені печатками сторін без зауважень та заперечень до них.

Відповідач, згідно умов специфікації № 1 від 10.03.2017р., зобовязаний був повністю оплатити вартість Товару в строк до 20.03.2017р. (включно).

Однак відповідач товар не оплатив.

22.03.2017р., в рахунок погашення заборгованості за поставлений товар, відповідачем перераховано позивачу грошові кошти в розмірі 500 000грн.00коп., що підтверджується платіжним дорученням №1485 від 22.03.2017р.

Отже, борг відповідача за поставлений товар складає 4 726 388грн.25коп.

Позивач просив суд стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі 4 726 388грн.25коп., інфляційну складову у розмірі 42 537грн.49коп., 3% річних у розмірі 30 301грн.00коп. та пеню у розмірі 267 267грн.55коп.

Відповідно до ч.ч.1, 7 ст.193 ГК України (ст..ст.525, 526 ЦК України), суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобовязання, крім випадків, передбачених законом.

Згідно ст..712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк(строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ч.1, 2 ст.692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Заборгованість відповідача в розмірі 4 726 388грн. 25коп. підтверджується матеріалами справи та не спростована відповідачем. Отже правильно стягнута судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який построчив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора, зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач нарахував та просить стягнути 3% річних за період 21.03.2017р. по 07.06.2017р., які складають 30 301грн.00коп. та збитки від інфляції за період з 21.03.2017р. по 07.06.2017р. - 42 537грн.49коп.

Перевіривши розрахунки позивача, колегія суддів зазначає, що 3% річних за період з 21.03.2017р. по 07.06.2017р. складають суму в більшому розмірі, ніж заявлено позивачем до стягнення.

Оскільки заявлена позивачем сума 3% річних є меншою, що є правом позивача і не порушує прав відповідача, то суд правильно стягнув 30 301 грн.00 коп. Що стосується інфляційних втрат то з відповідача підлягає стягненню42 537грн.49коп. Тому в цій частині рішення суду також підлягає залишенню без змін.

Згідно ч.1 ст.216, ч.1, 2 ст.218 ГК України,учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання, шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій.

Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Відповідно до ст..230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно ч. 4 ст.231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч.3 ст.549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов?язання за кожен день прострочення виконання.

Дані норми права передбачають встановлення конкретного розміру пені для уникнення можливості різного нарахування та застосування єдиного розміру для проведення розрахунку.

Пунктом 7.1 договору сторони зазначили, що за порушення строків оплати товару покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочки від суми порушеного грошового зобов'язання, за кожен день такого порушення, а також покупець сплачує постачальнику 3 відсотки річних від простроченої суми та інфляційні втрати

Позивач просить стягнути пеню за період з 21.03.2017р. по 07.06.2017р. в розмірі 267 267грн.55коп.

Розрахунок пені позивачем здійснено правильно у звязку з чим позовні вимоги в цій частині задоволені судом правильно.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наведених та наступних підстав.

Посилання відповідача на те, що видаткові накладні не є належним доказом отримання товару, у зв?язку з підписанням їх з боку відповідача невідомою особою, не приймаються колегією суддів до уваги оскільки сам факт поставки товару не заперечується відповідачем. Поставка, відповідно до умов договору, здійснювалася на склад покупця відповідача. Підпис особи, яка одержала товар, скріплено печаткою відповідача. Доказів того, що видаткові накладні підписані не особою відповідача, а також невідповідність печатки відповідача не надано. В рахунок часткової оплати отриманого товару відповідачем здійснено платіж.

У звязку з вищенаведеним апеляційна скарга не підлягає задоволенню. Рішення суду слід залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 101 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Промислова інвестиційна компанія "Енерго- Інвест" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 26.07.2017 року у справі № 904/6549/17 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 09.10.2017р.

Головуючий: __________________ С.Г. Антонік

Судді: __________________ О.В. Березкіна

__________________ ОСОБА_2