ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

03 жовтня 2017 р. Справа № 903/595/17

за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Надія"

до відповідача: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

про визнання нікчемного правочину недійсним

Суддя Костюк С.В.

Секретар Коритан Л.Ю.

за участю представників:

від позивача: Гаврищук А. О., дов.№ 1/06-17 від 19.06.2017 року;

від відповідач: ОСОБА_1, паспорт серії НОМЕР_1, Хомич Ю. В.. адвокат, свідоцтво № 514 від 27.04.2011 року.

Права та обов'язки учасникам судового процесу роз'яснені відповідно до ст. ст. 20, 22 ГПК України.

Відводу складу суду не заявлено.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення.

Суть: Позивач - СГ ТзОВ "Надія" ставить вимогу визнати нікчемний правочин, укладений між СГ ТзОВ "Надія" та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1, недійсним.

При обґрунтуванні заявленої вимоги вказує, що Сг ТзОВ "Надія" перебуває у стані припинення з 26.12.2005 року, що підтверджується рішенням Зборів учасників товариства від 09.12.2005 року та протоколом №3. Процедура припинення ще не завершена.

Станом на 09.12.2005 року товариство було власником нерухомого майна, а саме незавершеного будівництва адміністративного будинку за адресою: Волинська область, Старовижівський район, АДРЕСА_1.

Вказує, що 23.03.2006 року СГ ТзОВ "Надія" в особі директора Ваць М. І. було відчужено ФОП ОСОБА_1 вказане приміщення. Даний правочин не був укладений в письмовій формі, а домовленість про відчуження підтверджена накладною № 32 від 23.03.2006 року, податковою накладною № 23 від 23.03.2006 року, факт оплати - квитанцією до прибуткового касового ордеру № 25 від 24.03.2006 року на суму 31000,00 грн..

14.07.2017 року було прийнято рішення ліквідаційної комісії, відповідно до якого члени ліквідаційної комісії вирішили звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів, оскільки даний договір про відчуження незавершеного будівництва адміністративного будинку є недійсним (нікчемним) з моменту його вчинення.

При правовому обґрунтуванні своїх позовних вимог посилається на норми ст. ст.215, 220, 228, 236, 334, 657 ЦК України та п. 2.5.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними.

На виконання вимог ухвали суду від 27.08.2017 року позивачем через відділ документального забезпечення та контролю подано додаткове пояснення з копією Статуту товариства, в якому зазначено, що оскільки СГ ТзОВ "Надія" перебуває в стані припинення з 2005 року, тому частина документів, які стосуються кадрового забезпечення передані до архіву, а документи первинного бухгалтерського обліку частково знищені у зв'язку з закінченням строків їх зберігання. Звертає увагу, що позивач ставить вимогу визнати недійсним правочин, а не визнати право власності на дане приміщення.

Відповідач в судовому засіданні та у відзиві на позовну заяву від 28.08.2017 року позов вважає необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. При цьому вказує, що на час укладення договору між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору, а саме було визначено об'єкт продажу, визначено ціну та порядок передачі; позивачем при заявлені позову не надано суду будь-яких документів, що підтверджують право власності на незавершене будівництво, докази перебування даного майна на балансі, а також докази того, що зазначене майно має статус незавершеного будівництва.

В додатковому поясненні від 03.10.2017 року вказує, що згідно ч. 3 ст. 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, які використовуються в процесі будівництва. Однак, позивачем не надано жодних підтверджуючих документів того, що власником зазначеного майна є СГ ТзОВ «Надія».

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлену вимогу та просить позов задоволити, відповідач просить в позові відмовити.

Як вбачається з позовної заяви, в якості підстави позову позивач посилається на те, що договір купівлі-продажу адміністративного будинку (незавершена будівля), оформлений накладною № 32 від 23.03.2006 року, є нікчемним правочином виходячи з приписів ст. ст. 334, 640 ЦК України, а саме укладений з порушенням письмової форми, недотримання вимог щодо його нотаріального посвідчення та вимог щодо державної реєстрації, недотримання вимог щодо передачі майна.

При цьому зазначає, що ТзОВ «Надія» було власником незавершеного будівництва адміністративного будинку за адресою: Волинська область, Старовижівський район, АДРЕСА_1.

В підтвердження права власності на адміністративний будинок (незавершене будівництво) надав копію річного звіту Старовижівського райагробуду за 1988 рік, з розшифровкою до балансу станом на 01.01.1989 рік, в якій колгосп ім..Суворова був замовником об'єкту «адмінприміщення».

Як слідує з матеріалів справи, по накладній № 32 від 23.03.2006 року СГ ТзОВ «Надія» було відпущено підприємцю ОСОБА_1 незавершене будівництво (адмінбудинок) в с.Смідин загальною вартістю 31 000,00 грн., оплата підтверджена квитанцією до прибуткового касового ордеру № 25 за 04.03.2006 року (а.с.15,17).

Підстави недійсності правочину встановлені статтями 203 та 215, 216 ЦК України.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги додержання яких є необхідними умовами для чинності правочину, згідно яких: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

В п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Пунктом 2.5.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" передбачено, що за змістом частини другої статті 215 ЦК України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним. Отже, спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами у загальному порядку. З'ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, господарський суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність або, за відсутності підстав для такого визнання, відмовляє в задоволенні позову.

Між сторонами по справі виникли правовідносини, що випливають з договору купівлі-продажу, оформленого накладною № 32 від 23.03.2006 року, предметом продажу по накладній є адмінбудинок (незавершене будівництво).

Відповідно до ч.3 ст. 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Момент виникнення права власності на нерухоме майно пов'язаний з моментом державної реєстрації, то до реєстрації особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які використовуються в процесі будівництва.

Згідно ч. 3 ст. 640 ЦК України (в редакції, що діяла на момент укладення договору) договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації.

Як з'ясовано при розгляді справи, право власності на незавершене будівництво адміністративного будинку за адресою: Волинська область, Старовижівський район, АДРЕСА_1 за позивачем зареєстроване не було.

Відповідно до роз'яснень викладених в п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати,що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню.

В силу положень ст. ст. 32-34 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Дослідивши подані позивачем докази та оцінивши їх в сукупності, суд дійшов переконливого висновку, що дані не підтверджують доводи позивача, що договір купівлі-продажу адмінбудинку (незавершеного будівництва) за адресою: Волинська область, Старовижівський район, АДРЕСА_1, оформлений накладною № 32 від 23.03.2006 року укладений з порушенням чинного законодавства, а тому в силу закону є нікчемним правочином, відтак відмовляє в позові про визнання його недійсним.

Керуючись ст. ст. 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України , господарський суд У країни,-

вирішив:

В позові відмовити.

Повний текст

рішення складено

06.10.2017

Суддя С. В. Костюк