ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

28.09.2017 Справа № 904/6906/17

За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Кривий Ріг Дніпропетровської області

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Кривий Ріг Дніпропетровської області

про стягнення 32 186 грн. 59 коп.

Головуючий колегії Рудь І.А.

Судді Євстигнеєва Н.М.

Петрова В.І.

Представники:

від позивача: Ратушна Р.П., дог. №б/н від 30.05.2017р.;

від відповідача: не з'явився.

СУТЬ СПОРУ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась до господарського суду з позовом, в якому просить стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 36 294 грн. 81 коп., з яких: 29 990 грн. 00 коп. - сума основного боргу, 1 747 грн. 97 коп. - індекс інфляції, 448 грн. 62 коп. - 3% річних, 2 054 грн. 11 коп. - штрафні санкції, 2 054 грн. 11 коп. - проценти за прострочення оплати, відповідно до умов договору консигнації на продаж продукції від 01.12.2015р. №1, а також покласти на відповідача витрати позивача зі сплати судового збору та на послуги адвоката.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов договору консигнації на продаж продукції від 01.12.2015р. №1, відповідно до якого позивач, згідно видаткової накладної від 01.12.2015р. №РН-0000021, передав відповідачу товар на суму 29 990 грн. 00 коп. для його реалізації останнім на своєму ринку (магазині, прилавку тощо) від свого імені. Станом на дату закінчення терміну консигнації - 01.12.2016р. відповідач не розрахувався з позивачем за реалізований товар та не повернув товар, відповідно до п. 4.2 Договору, що стало підставою для нарахування позивачем річних, інфляційних втрат, штрафних санкцій та процентів у заявлених сумах. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на норми ст. ст. 530, 692 Цивільного кодексу України, ст.. 265 Господарського кодексу України та зазначає, що до зобов'язань сторін за договором консигнації застосовуються загальні положення про поставку та купівлю-продаж товару.

21.08.2017р. на адресу суду надійшла позовна заява позивача від 19.08.2017р., в якій Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 із посиланням на норми ст. ст. 530, 1011, 1012 Цивільного кодексу України просить суд стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 32 186 грн. 59 коп., з яких: 29 990 грн. 00 коп. - сума основного боргу, 1 747 грн. 97 коп. - індекс інфляції, 448 грн. 62 коп. - 3% річних, відповідно до умов договору консигнації на продаж продукції від 01.12.2015р. №1.

Судом встановлено, що подана позивачем заява за своїм змістом є заявою про зменшення позовних вимог та на підставі ст. 22 ГПК України заява позивача прийнята судом до розгляду, як заява про зменшення позовних вимог.

Ухвалою господарського суду від 21.08.2017р. вирішено розглядати справу № 904/6906/17 колегіально.

Розпорядженням керівника апарату суду від 21.08.2017р. № 663 призначено проведення повторного автоматичного розподілу справи №904/6906/17 та згідно із протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 21.08.2017р. визначений склад колегії: головуючий суддя - Рудь І.А., судді Євстигнеєва Н.М., Петрова В.І.

Ухвалою господарського суду від 22.08.2017р. справу прийнято до розгляду колегією суддів та призначений її розгляд у судовому засіданні 28.09.2017р.

19.09.2017р. на адресу суду надійшла заява позивача від 14.09.2017р., в якій останній доповнив заявлені позовні вимоги вимогою про зобов'язання відповідача повернути позивачу нереалізований товар за договором консигнації на продаж продукції від 01.12.2015р. №1, отриманий згідно видаткової накладної від 01.12.2015р. №РН-0000021 у кількості 234 штуки.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на позов та на участь у судовому засіданні не скористався, вимоги суду про надання документів не виконав. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином за його місцезнаходженням згідно матеріалів справи та за інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань станом на 23.06.2017р.

Відповідно до 3.9.1, 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" де зазначено, що особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду. У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Крім того, суд наголошує на тому, що ухвали суду надсилались відповідачу завчасно, з урахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958. Також, відповідач повідомлявся про час та місце розгляду справи телефонним зв'язком, про що свідчить складена судом телефонограма, яка наявна в матеріалах справи.

За таких обставин у суду маються достатні підстави вважати, що ним вжито належних заходів до повідомлення відповідача про дату, час та місце судового слухання, але останній не скористався своїм правом на участь свого представника у судовому засіданні.

З урахуванням обставин справи, наявних у ній доказів, керуючись ст.ст. 22, 32-34, 36, 43 та 75 ГПК України, колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд справи за відсутності представника відповідача, на підставі наявних у справі доказів.

В порядку ст. 85 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши докази в їх сукупності, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

01.12.2015р. між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (консигнант) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 (консигнатор) було укладено договір консигнації на продаж продукції №1 (далі - договір), відповідно до умов якого консигнант постачає товари консигнатору для їх реалізації останнім на своєму ринку (магазині, прилавку тощо) від свого імені (п. 1.1.договору).

Кількість, номенклатура, ціна та інші характеристики товарів, що постачаються на консигнацію визначаються в накладній, яка є невід ємною частиною договору (п. 1.2.договору).

За умовами розділу 2 договору консигнатор зобов'язується надавати консигнанту повну інформацію про перебіг реалізації товарів та про їх запас на складі.

Згідно розділу 3 договору консигнант зобов'язується поставити на склад консигнатора продукцію в асортименті та в терміни, зазначені в накладній до даного договору.

У п. 4.1.договору сторони узгодили, що термін консигнації становить дванадцять місяців.

Термін починає спливати з моменту поставки на склад консигнатора товарів та закінчується в момент продажу або повернення товарів консигнанту. Термін консигнації - час, протягом якого поставлений на консигнацію товар повинен бути проданий або повернений консигнанту (п. 4.2.договору).

Відповідно до п. 5.1.договору даний договір укладено на строк від 01.12.2015р. до 01.12.2016р.

По закінченні вищевказаного терміну умови договору продовжують/діяти стосовно всіх партій товару, які до цього моменту знаходяться на консигнації розрахунок за якими не завершено (п. 5.2.договору).

Ризик загибелі та пошкодження товару лежить на консигнаторі з моменту отримання ним майна на консигнацію (п. 6.2.договору).

Згідно розділу 8 договору винагорода консигнатору виплачується в розмірі - від суми продажу товарів консигнанта. Право на винагороду консигнатор отримує з моменту отримання грошей від покупця.

За змістом розділу 9 договору консигнатор отримує винагороду шляхом утримання належних йому сум із коштів, отриманих після продажу товару, поставленого на консигнацію. Консигнатор зобов'язаний перерахувати грошові кошти консигнанту по закінчені дії договору.

На виконання умов договору позивач передав відповідачу товар на загальну суму 29 990 грн. 00 коп., що підтверджується видатковою накладною №РН-0000021 від 01.12.2015р. (а.с. 12), яка підписана сторонами без зауважень та заперечень.

Позивач зазначає, що в порушення умов договору відповідач по закінченню строку консигнації - 01.12.2016р. не розрахувався з позивачем за реалізований товар, згідно видаткової накладної від 01.12.2015р. №РН-0000021, а також не повернув нереалізований товар.

03.12.2016р. позивач звернувся до відповідача із претензією від 02.12.2016р. № 1, в якій вимагав перерахувати на рахунок ФОП ОСОБА_1 вартість товару в сумі 29 990 грн. 00 коп. або, у випадку якщо товар не реалізований, повернути такий товар відповідно до видаткової накладної від 01.12.2015р. №РН-0000021 (а.с. 13).

Вказана претензія отримана відповідачем 13.12.2016р., про що свідчить підпис у поштовому повідомленні № 505 (а.с. 14), проте залишена останнім без відповіді та задоволення.

Позивачем до матеріалів справи також надані докази повторного звернення до відповідача під час судового розгляду даної справи з вимогою надати звіт про реалізований товар за видатковою накладною від 01.12.2015р. №РН-0000021, платіжні документи на підтвердження реалізації товару, перерахувати кошти за реалізований товар, а також за наявності нереалізованого товару - повернути товар позивачу (заява від 29.08.2017р., опис вкладення та поштовий чек від 29.08.2017р.), проте відповіді ФОП ОСОБА_2 на вказане звернення матеріали справи не містять.

Позивач стверджує, що за вказаних обставин відповідач зобов'язаний перерахувати йому вартість товару, переданого за видатковою накладною від 01.12.2015р. №РН-0000021 в сумі 29 990 грн. 00 коп. та повернути нереалізований товар за договором консигнації на продаж продукції від 01.12.2015р. №1, отриманий згідно вказаної видаткової накладної у кількості 234 штуки на суму 29 990 грн. 00 коп., що не було зроблено останнім на вимогу позивача.

У зв'язку із порушенням умов договору відповідачем, на підставі норм ст. 625 Цивільного кодексу України, позивач нарахував додатково до суми основного боргу та вимагає стягнути з відповідача 3% річних в сумі 448 грн. 62 коп. за період з 01.12.2016р. по 31.05.2017р. та інфляційні втрати у розмірі 1 747 грн. 97 коп. за вказаний період.

Заборгованість відповідача підтверджується: договором з додатками, видатковою накладною, обґрунтованим розрахунком суми позову тощо.

Доказів оплати вказаної заборгованості відповідачем або повернення спірного товару сторонами до матеріалів справи не надано.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представника позивача, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

За приписами ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір консигнації є договором комісії оскільки, в силу ст. 1011 Цивільного кодексу України, за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

До відносин комісії, застосовуються відповідні положення глави 69 Цивільного кодексу України, інших глав ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1014 Цивільного кодексу України, комісіонер зобов'язаний вчиняти правочини на умовах, найбільш вигідних для комітента, і відповідно до його вказівок. Якщо у договорі комісії таких вказівок немає, комісіонер зобов'язаний вчиняти правочини відповідно до звичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 1022 Цивільного кодексу України передбачено, що після вчинення правочину за дорученням комітента комісіонер повинен надати комітентові звіт і передати йому все одержане за договором комісії.

За нормами ч. 1 ст. 1012 Цивільного кодексу України договір комісії може бути укладений на визначений строк або без визначення строку, з визначенням або без визначення території його виконання, з умовою чи без умови щодо асортименту товарів, які є предметом комісії.

Згідно із ч. 3 ст. 1012 Цивільного кодексу України істотними умовами договору комісії, за якими комісіонер зобов'язується продати або купити майно, є умови про це майно та його ціну.

Частиною 1 ст. 1013 Цивільного кодексу України встановлено, що комітент повинен виплатити комісіонерові плату в розмірі та порядку, встановлених у договорі комісії.

Якщо договором комісії розмір плати не визначений, вона виплачується після виконання договору комісії виходячи із звичайних цін за такі послуги (ч. 3 ст. 1013 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1014 Цивільного кодексу України комісіонер зобов'язаний вчиняти правочини на умовах, найбільш вигідних для комітента, і відповідно до його вказівок. Якщо у договорі комісії таких вказівок немає, комісіонер зобов'язаний вчиняти правочини відповідно до звичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться.

За приписами ч. 1 ст. 1022 Цивільного кодексу України після вчинення правочину за дорученням комітента комісіонер повинен надати комітентові звіт і передати йому все одержане за договором комісії.

Господарський суд зазначає, що такий різновид комісії, як договір консигнації, застосовується переважно у зовнішньоекономічних договорах і передбачає передачу товару комітентом-виробником на склад посередника-консигнатора, зобов'язаного потім реалізувати цей товар від свого імені. Непроданий товар повертається комітенту, якщо в договорі немає умови про «безповоротність» певної кількості виробів, тобто, іншими словами, про їх покупку консигнатором, що гарантує виробнику збут принаймні певної частини своїх товарів. Після закінчення вказаного у договорі проміжку часу договір консигнації трансформується у договір купівлі-продажу.

Як встановлено судом, термін консигнації, визначений сторонами у п. 4.1 договору, протягом якого відповідач повинен був перерахувати на рахунок позивача кошти від реалізації отриманого товару або повернути нереалізований товар позивачу, закінчився 01.12.2016р.

Проте, в порушення взятих на себе зобов'язань, відповідач не виконав вказані умови договору. Письмові вимоги позивача після спливу терміну консигнації про перерахування коштів або повернення товару залишені відповідачем без відповіді та задоволення.

Таким чином, після закінчення строку консигнації, до спірного договору застосовуються загальні положення про купівлю-продаж.

За приписами ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Умовами розділу 9 договору передбачений обов'язок консигнатора перерахувати грошові кошти консигнанту по закінченню дії договору, тобто після 01.12.2016р. (п. 5.1 договору).

Разом з тим, за змістом п. 5.2 договору по закінченні терміну дії договору умови договору продовжують діяти стосовно всіх партій товару, які до цього моменту знаходяться на консигнації розрахунок за якими не завершено.

Таким чином, сторонами в договорі не визначено конкретні терміни перерахування коштів консигнатора на рахунок консигнанта.

За вказаних обставин, з урахуванням вимоги позивача від 02.12.2016р., що отримана відповідачем 13.12.2016р., у останнього виник обов'язок у семиденний термін, тобто до 20.12.2016р., перерахувати кошти чи повернути нереалізований товар позивачу.

Статтею 629 Цивільного кодексу України унормовано, що договір є обов'язковим до виконання.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно положень ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, щ о порушенням зобов'язання є його не виконання або виконання з порушенням умов, які визначені змістом зобов'язання.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Згідно із п. 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.13р. № 14 з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, наданий позивачем, судом встановлено, що позивачем невірно визначені періоди вказаних нарахувань, у зв'язку із чим згідно розрахунку здійсненого судом, до стягнення з відповідача підлягають 3% річних в сумі 399 грн. 24 коп. за період з 21.12.2016р. по 31.05.2017р.

Розмір інфляційних втрат за період з січня по травень 2017р. становитиме 1 873 грн. 79 коп., тобто є більшим, ніж заявлено позивачем. Разом з тим, суд позбавлений права збільшувати розмір позовних вимог. Пред'явлення вимог в меншому розмірі є правом позивача. Враховуючи викладене, суд розглядає вимоги про стягнення інфляційних втрат в заявленому позивачем розмірі.

Водночас, господарський суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про зобов'язання відповідача повернути позивачу нереалізований товар за договором консигнації на продаж продукції від 01.12.2015р. №1, отриманий згідно видаткової накладної від 01.12.2015р. №РН-0000021 у кількості 234 штуки на суму 29 990 грн. 00 коп., оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту нереалізації вказаного товару відповідачем на зазначену суму. Більш того, вимога про зобов'язання повернути товар поряд з заявленою вимогою про стягнення вартості спірного товару є взаємовиключними.

За нормами статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За встановлених обставин, відповідач неналежним чином виконав свої договірні зобов'язання, чим порушив умови укладеного із позивачем договору та вищевказані приписи діючого законодавства, тому позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь позивача 29 990 грн. 00 коп. основного боргу, 1 747 грн. 97 коп. інфляційних втрат, 399 грн. 24 коп. 3% річних - є обґрунтованими та підлягають задоволенню. В решті позову слід відмовити.

Згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Водночас, оскільки позивачем під час судового розгляду справи подано заяву про зменшення позовних вимог, за приписами п.1 ч. 1 ст. 7 Закону України „Про судовий збір", сплачена ним сума судового збору у розмірі 181 грн. 10 коп. підлягає поверненню позивачу за ухвалою суду, у разі подання відповідного клопотання.

Разом з тим, як встановлено господарським судом, при зверненні із заявою від 14.09.2017р. позивачем не доплачено судовий збір на суму 1 600 грн. 00 коп. за заявлену нову позовну вимогу про зобов'язання відповідача повернути нереалізований товар.

За приписами п. 2.23 постанови пленуму Вищого господарського суду „Про деякі питання практики застосування розділу VІ Господарського процесуального кодексу України" № 7 від 21.02.2013р. (зі змінами), якщо факт недоплати судового збору з'ясовано господарським судом у процесі розгляду прийнятої позовної заяви, суд, у залежності від конкретних обставин справи може, у разі неподання доказів оплати - стягнути належну суму судового збору за результатами вирішення спору з урахуванням приписів частин першої - четвертої статті 49 ГПК.

За наведених підстав, сума недоплаченого судового збору підлягає стягненню з позивача у дохід Державного бюджету України.

Щодо витрат позивача на адвокатські послуги у розмірі 11 520 грн. 00 коп., які позивач просить покласти на відповідача, суд зазначає наступне.

Статтею 44 ГПК України передбачено, що до складу судових витрат входить оплата послуг адвоката. В контексті цієї норми судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами.

Відповідно до ч. 3 ст. 48 ГПК України витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру". Дія вказаного закону поширюється тільки на осіб, які є адвокатами.

Пунктом 6.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

На підтвердження понесення зазначених витрат позивачем до матеріалів справи надані копія договору про надання правової допомоги від 30.05.2017р., укладеного між позивачем та адвокатом Ратушною Р.П.; копія акту приймання-передачі правової допомоги відповідно до умов договору про надання правової допомоги від 30.05.2017р., датованого 31.05.2017р.; копія посвідчення адвоката № 0182 від 05.12.2014р.; копія розрахункової квитанції серія АВ-ТБ № 009005 від 31.05.2017р. тощо.

Водночас, відповідно до п. 5.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" вирішуючи питання про розподіл судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що стягненню з відповідача підлягають витрати позивача на адвокатські послуги в розмірі 5 000 грн. 00 коп.

Керуючись ст.ст. 4, 32, 33, 36, 43, 49, 75, 82-85, 116-117 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (50019, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Сташкова, буд. 100, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (50038, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) 29 990 грн. 00 коп. (двадцять дев'ять тисяч дев'ятсот дев'яносто грн.. 00 коп.) основного боргу, 1 747 грн. 97 коп. (одну тисячу сімсот сорок сім грн.. 97 коп.) індексу інфляції, 399 грн. 24 коп. (триста дев'яносто дев'ять грн.. 24 коп.) 3% річних, 1 416 грн. 45 коп. (одну тисячу чотириста шістнадцять грн.. 45 коп.) витрат по сплаті судового збору, 5 000 грн. 00 коп. (п'ять тисяч грн.. 00 коп.) витрат на послуги адвоката.

В решті позову відмовити.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (50038, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) в доход Державного бюджету України в особі управління Державної казначейської служби України у Соборному районі м. Дніпра (49027, м. Дніпро, пл. Шевченка, 7, р/р 3005 у відділенні банку ГУДКУ у Дніпропетровській області, , МФО 805012) 1 600 грн. 00 коп. (одну тисячу шістсот грн. 00 коп.) судового збору.

Накази видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Головуючий колегії І.А. Рудь

Суддя Н.М. Євстигнеєва

Суддя В.І. Петрова

Повне рішення складено 03.10.2017