РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.10.2017Справа №910/12574/17

За позовомПублічного акціонерного товариства «Укртрансгаз»
доТовариства з обмеженою відповідальністю «НВП «Горизонт»
простягнення 84 363,04 грн.

Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

від позивача:Некрасов Д.А.
від відповідача: Пономаренко О.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз» (надалі - ПАТ «Укртрансгаз») звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «НВП «Горизонт» (надалі - ТОВ «НВП «Горизонт») про стягнення 84 363,04 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок закінчення терміну дії договору про закупівлю послуг за державні кошти № від 11.07.2012 р., підстава для володіння відповідачем грошовими коштами у розмірі 84 363,04 грн., на які ним не було надано відповідних послуг, відпала, у зв'язку з чим позивачем заявлено про стягнення таких коштів з відповідача в порядку приписів ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 03.08.2017 р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 21.08.2017 р.

18.08.2017 р. до господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував з огляду на те, що спірна сума грошових коштів не може вважатися отриманою відповідачем безпідставно в розумінні приписів ст. 1212 Цивільного кодексу України, оскільки була набута ним за існування достатніх підстав. Крім того відповідач вказував, що в матеріалах справи наявні докази виконання ним робіт на спірну суму грошових коштів, які були повністю прийняті позивачем.

В судовому засіданні 21.08.2017 р. судом оголошувалась перерва на 02.10.2017 р.

Представник позивача в судове засідання з'явився, надав пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав повністю.

Подане представником позивача в судовому засіданні клопотання про залучення до участі у справі Публічне акціонерне товариство «НАК «Нафтогаз України» в якості третьої особи, яке не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача, судом було відхилено з огляду на недоведеність заявником яким чином рішення у даній справі може вплинути на права або/та обов'язки вказаної особи.

Представник відповідача в судове засідання з'явився, вимоги ухвали суду виконав, проти задоволення позовних вимог заперечував з огляду на викладені у відзиві на позовну заяву обставини.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

11.07.2012 р. між Дочірньою компанією «Уктрансгаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», правонаступником якого є ПАТ «Укртрансгаз», (замовник) та ТОВ «НВП «Горизонт» (виконавець) був укладений договір про закупівлю послуг за державні кошти № (надалі - «Договір»), відповідно до п. 1.1 якого в редакції додаткової угоди №6 від 06.07.2016 р. виконавець зобов'язується у 2012-2017 роках за завданням замовника надати послуги з розробки землевпорядної документації та оформлення документів, що посвідчують право постійного користування земельними ділянками ПАТ «Укртрансгаз», які знаходяться на території Хмельницької, Чернівецької та Тернопільської областей, а замовник - прийняти і оплатити зазначені послуги.

Пунктом 1.2 Договору передбачено найменування послуг: послуги в галузі архітектури (розробка землевпорядної документації та оформлення документів, які посвідчують право постійного користування земельними ділянками).

За змістом п. 1.4 Договору виконавець надає послуги замовнику у відповідності до узгодженого виконавцем і замовником графіку надання послуг (календарного плану) (додаток №2, який є невід'ємною частиною договору), а також на підставі узгодженого кошторису (додаток №4, який є невід'ємною частиною цього договору) і калькуляції вартості послуг (додаток №5, який є невід'ємною частиною цього договору).

Згідно з п. 4.1 Договору замовник приймає послуги за відповідними актами здачі-приймання наданих послуг, які складаються за результатами виконання кожного окремого етапу, згідно узгодженого сторонами графіку надання послуг (календарного плану).

Відповідно до п. 4.2 Договору оплата наданих послуг здійснюється протягом 30 робочих днів з дати підписання сторонами відповідного акту здачі-приймання наданих послуг, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок виконавця.

Додатковими угодами №№1-6 сторонами вносилися зміни в пункт 5.1 Договору в частині строку надання послуг, а також в п. 10.1 в частині строку його дії, а саме останньою додатковою угодою №6 від 06.07.2016 р. його викладено в наступній редакції: «Цей договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє в частині надання послуг до 30.06.2017 р., а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.».

Позивач вказує, що на виконання умов Договору ним були сплачені грошові кошти у розмірі 83 561,76 грн. згідно платіжних доручень №16917 від 17.12.2014 р. та №17694 від 26.12.2014 р., проте відповідачем послуги на вказану суму надані не були.

Спір у справі виник у зв'язку з наявністю, на думку позивача, підстав для повернення грошових коштів у розмірі 83 561,76 грн. внаслідок того, що підстава для їх володіння відповідачем відпала.

Договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з п. 4.1 Договору замовник приймає послуги за відповідними актами здачі-приймання наданих послуг, які складаються за результатами виконання кожного окремого етапу, згідно узгодженого сторонами графіку надання послуг (календарного плану).

Відповідно до п. 4.2 Договору оплата наданих послуг здійснюється протягом 30 робочих днів з дати підписання сторонами відповідного акту здачі-приймання наданих послуг, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок виконавця.

За змістом п. 5.1 Договору в редакції додаткової угоди №6 від 06.07.2016 р. строк надання послуг за цим договором: з дати підписання сторонами цього договору до 30.06.2017 р.

Як було встановлено судом, згідно платіжних доручень №16917 від 17.12.2014 р. та №17694 від 26.12.2014 р. позивач перерахував на користь відповідача грошові кошти у розмірі 83 561,76 грн. із призначенням платежу «оплата за розробку документації згідно договору та актів №1 та №2».

Позивач вказує, що послуги на зазначену суму відповідачем надані не були, а у зв'язку з закінченням терміну дії Договору 30.06.2017 р., підстава для володіння відповідачем такими коштами відпала.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України.

Згідно із частиною першою статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов'язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 Цивільного кодексу України.

Загальна умова частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi цієї статті тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 Цивільного кодексу України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 23.03.2016 р. у справі № 6-2978цс15.

Суд відзначає, що грошові кошти у розмірі 83 561,76 грн. позивачем були сплачені на користь відповідача на виконання умов Договору в 2014 році, та станом на момент їх сплати такий договір був чинний.

З урахуванням викладеного, застосування в даному випадку положень приписів ст. 1212 Цивільного кодексу України є неприпустимим.

Більш того, в матеріалах справи наявні акти здачі-приймання послуг №1 від 15.12.2014 р. та №2 від 24.12.2014 р. на загальну суму 83 561,76 грн., якими підтверджено факт виконання відповідачем робіт, а також прийняття їх позивачем у повному обсязі.

При цьому, з платіжних доручень №16917 від 17.12.2014 р. та №17694 від 26.12.2014 р. вбачається, що позивачем були оплачені виконані роботи згідно умова Договору та актів №1 від 15.12.2014 р. та №2 від 24.12.2014 р.

Тобто, спірні грошові кошти позивачем були сплачені на користь відповідача за надані послуги (виконані роботи), що відповідає положенням п. 4.2 Договору.

Згідно зі ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

У статті 2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Статями 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно зі ст. ст. 33-34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона з допомогою належних та допустимих доказів повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судовими доказами, за визначенням ст.ст. 32-36 Господарського процесуального кодексу України, слід вважати документи, які можуть підтвердити або спростувати обставини, що мають значення для правильного рішення справи.

Виходячи із змісту ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Тобто, відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України обов'язок доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних законом інтересів покладено саме на позивача.

Враховуючи викладене вище, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України в постанові від 21.10.2015 р. у справі №3-649гс15.

За таких обставин, з огляду недоведеність позивачем наявності порушеного суб'єктивного права, на захист якого поданого позов, позовні вимоги ПАТ «Укртрансгаз» з підстав, заявлених у даній позовній заяві, є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 03.10.2017 р.

Суддя В.П. Босий