ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2017р. Справа № 914/1538/17

Господарський суд Львівської області у складі судді Іванчук С.В., при секретарі судового засідання Дубенюк Н.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю ТОРГОВИЙ ДІМ БУДЕНЕРГО, м. Червоноград, Львівська область

до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю ВОЛАНЖ, м. Львів

до відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю АБВ механізація, м. Львів

про стягнення заборгованості за договором поставки

За участю представників:

від позивача: ОСОБА_1 представник;

від відповідача-1: не зявився;

від відповідача-2: не зявився.

Права та обовязки сторін передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України розяснено, заяви про відвід судді не поступали, за клопотанням присутнього представника позивача в судовому засіданні не проводилася технічна фіксація судового процесу.

Суть спору: На розгляд господарського суду Львівської області поступив позов Товариства з обмеженою відповідальністю ТОРГОВИЙ ДІМ БУДЕНЕРГО до Товариства з обмеженою відповідальністю ВОЛАНЖ та Товариства з обмеженою відповідальністю АБВ механізація про стягнення заборгованості в сумі 348416грн. 48коп., з яких 267341грн. 21коп. основний борг, 4857грн. 66коп. 3% річних, 36250грн. 10коп. пеня, 21253грн. 63коп. інфляційні втрати та 18713грн. 88коп. штрафу.

Ухвалою суду від 27.07.2017р. порушено провадження у справі та призначено її до судового розгляду на 19.09.2017р. З метою повного і всестороннього зясування всіх обставин спору, для забезпечення принципу змагальності, враховуючи неявку в судове засідання відповідачів-1, 2, та неповним виконанням сторонами судового процесу вимог попередньої ухвали суду, ухвалами суду від 19.09.2017 року продовжено строк розгляду спору на 15 днів та відкладено розгляд справи на 03.10.2017р. Ухвалою суду від 03.10.2017р. розгляд справи відкладався на 10.10.2017р.

В судове засідання 10.10.2017р. представник позивача явку забезпечив, позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві і просить суд позов задоволити.

09.10.2017р. від відповідача-1, через канцелярію суду (вх.№34161/17) подано відзив на позовну заяву в якому просить у задоволенні позову відмовити. В даному відзиві відповідач-1 зазначає, що позивач не надав покупцю рахунків-фактур в порядку передбаченому договором поставки товару, а тому на думку відповідача-1 зобовязання щодо оплати товару відповідно до договору не виникло. Також у поданому відзиві відповідач-1 зазначає, що вимоги позивача щодо штрафних санкцій є безпідставними, оскільки згідно до умов договору немає вказаного строку оплати.

В судове засідання 10.10.2017р. відповідач-1 явки повноважного представника не забезпечив, вимоги ухвал суду виконано частково. Причини неявки суду не повідомлено, хоча відповідача-1 було належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується реєстром вихідної кореспонденції, внесенням ухвал до Єдиного державного реєстру судових рішень та телефонограмою надісланою 03.10.2017р.

09.10.2017р. від відповідача-2, через канцелярію суду (вх.№34163/17) подано клопотання про відкладення розгляду справи у звязку із неможливістю забезпечити явку повноважного представника. Представник позивача заперечив проти відкладення розгляду справи.

В судове засідання 10.10.2017р. відповідач 2 явки повноважного представника не забезпечив, позовні вимоги не оспорено, письмового відзиву не надано, вимоги ухвал суду не виконано. Судом розглянуто та відмовлено у задоволенні клопотання від (вх.№34163/17 від 09.10.2017р.) про відкладення розгляду справи, з огляду на таке. Ухвалами суду від 19.09.2017р. та від 03.10.2017р. розгляд спору відкладався, зокрема враховуючи неявку представника відповідача-2 та неподання відзиву. У судові засідання 19.09.2017р. та 03.10.2017р. відповідач-2 явки повноважного представника не забезпечив, не представлено відзиву на позовну заяву чи доказів по суті спору, поважних причин щодо неявки чи щодо неподання доказів та відзиву не вказано. Будь-яких доказів на підтвердження поважних причин неможливості явки повноважного представника чи надання доказів у призначені судові засідання, суду не надано. При цьому, ухвалами суду від 27.07.2017р., від 19.09.2017р. та від 03.10.2017р. явка представника відповідача-2 визнана судом не обовязковою. Згідно із п.3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України від 26.12.2011р. №18 розяснено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу, щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т.п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні. Враховуючи вищевикладені обставини справи, а також строки визначені ст. 69 ГПК України для розгляду спору по суті, у суду відсутні правові підстави для задоволення поданого відповідачем клопотання (вх.№34163/17 від 09.10.2017р.) та для відкладення розгляду даної справи.

За умовами ст.33 ГПК України на сторони покладається обовязок доводити їх вимоги чи заперечення. Згідно вимог ст.ст.4-2, 4-3 ГПК України, сторони мають рівні процесуальні можливості у захисті їхніх процесуальних прав і законних інтересів, у наданні доказів, заявленні клопотань та здійсненні інших процесуальних прав. Відповідно до ст.75 ГПК України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами. З врахуванням належного повідомлення про час та місце проведення судового розгляду усіх сторін, судом забезпечено сторонам рівні процесуальні можливості у захисті їхніх процесуальних прав і законних інтересів, у наданні доказів та здійсненні інших процесуальних прав, з врахуванням наведеного, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у справі матеріалами, яких достатньо для встановлення обставин та вирішення спору по суті, згідно ст.75 ГПК України.

Дослідивши подані суду документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, господарський суд Львівської області, в с т а н о в и в:

21.11.2016р. між Товариством з обмеженою відповідальністю ТОРГОВИЙ ДІМ БУДЕНЕРГО (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю ВОЛАНЖ (покупець) укладено договір поставки №21/11/2016-01 згідно до умов (п.1.1. договору) якого постачальник зобовязується передати у власність покупця щебеневу та піщану продукцію (далі товар) в строки та на умовах, передбачених даним договором, а покупець зобовязується прийняти товар від постачальника та оплатити його в порядку та на умовах, визначених даним договором.

Згідно до п. п. 1.2., 1.3. договору №21/11/2016-01 від 21.11.2016р. ціна, орієнтовна загальна кількість, асортимент, одиниця виміру товару, що поставляється по даному договору, вказуються у рахунках та видаткових накладних постачальника, які є невідємними частинами даного договору. Факт поставки товару по цінам, у кількості, асортименті, вказаних у видаткових накладних постачальника, або факт оплати покупцем виставленого в його адресу рахунку, означає взаємну згоду постачальника та покупця з умовами поставки та умовами оплати товару (якщо вони вказані у рахунку постачальника), ціною, кількістю, асортиментом товару, вказаною у відповідному рахунку та/або видатковій накладній, а також являється підтвердженням факту отримання покупцем від постачальника відповідного рахунку для оплати товару, який постачальник поставляє/поставив.

За умовами п.п. 3.1., 3.2., 3.3. договору №21/11/2016-01 від 21.11.2016р. ціна продукції вказується у рахунках та видаткових накладних. Загальна вартість кожної партії товару вказується у видаткових накладних, що є невідємними частинами даного договору. Загальна сума даного договору складає загальну вартість поставленого товару, яка зазначена в усіх рахунках, які були виставлені постачальником для оплати покупцю по даному договору, інших додатках до цього договору та у видаткових накладних постачальника.

Відповідно до п. 7.1. договору №21/11/2016-01 від 21.11.2016р. датою поставки товару і переходу права власності вважається дата видаткової накладної постачальника.

У пунктах 4.1, 4.2 договору №21/11/2016-01 від 21.11.2016р. сторони дійшли згоди, що оплата за партію товару здійснюється покупцем шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника, вказаний у даному договорі або в рахунках постачальника. Оплата за партію товару, яка підлягає поставці, здійснюється покупцем шляхом повної передоплати у розмірі 100% вартості партії товару вказаної у рахунку.

Згідно до п. 11.1 договору №21/11/2016-01 від 21.11.2016р., цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін, скріплення дійними печатками сторін та діє до « 31» грудня 2017р., але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами прийнятих на себе за даним договором зобовязань.

На виконання умов договору №21/11/2016-01 від 21.11.2016р., позивач поставив, а відповідач-1 прийняв товар на загальну суму 267341грн. 21коп. (з ПДВ), що підтверджується видатковими накладними №18 від 25.11.2016р. на суму 89475,90грн., №31 від 20.12.2016р. на суму 46151,70грн., №23 від 26.12.2016р. на суму 27127,64грн., №32 від 26.12.2016р. на суму 37107,38грн., №33 від 27.12.2016р. на суму 44431,88грн., №34 від 28.12.2016р. на суму 23046,71грн., які підписані обома сторонами та скріплені їх печатками без жодних зауважень чи застережень.

Позивач у позовній заяві зазначає що, відповідач-1 свої зобов'язання не виконав, оплати за отриманий товар в розмірі 267341грн. 21коп. не здійснив.

27.01.2017р. позивач на адресу відповідача-1 надіслав претензію-вимогу №26/01/2017-01 від 26.01.2017р., що підтверджується фіскальним чеком, в якій просив відповідача-1 погасити заборгованість за поставлений товар в розмірі 267341,21грн. Доказів протилежного суду не надано.

30.01.2017р. відповідач-1 надав позивачу гарантійний лист №102/17, в якому повідомив, що всі заборгованості будуть погашені та зазначив, що станом на 30.01.2017р. сума заборгованості становить 267341,21грн. і гарантує погашення даної заборгованості до 28.02.2017р.

Між позивачем та відповідачем був складений акт звірки розрахунків станом на 17.01.2017р., підписаний та скріплений печатками обох сторін, згідно до змісту якого, станом на 17.01.2017р. заборгованість відповідача-1 складає 267341,21грн.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

За умовами ст.525 ЦК України та ст.193 ГК України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору тощо. Згідно ст.599 ЦК України, ст.202 ГК України зобовязання припиняється його виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із ч.2 статті 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини першої статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Пунктом 1.7. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" розяснено, що якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України. При цьому суд також зазначає, що аналогічна правова позиція викладена в інформаційному листі Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. №01-06/928/2012, в якому зокрема зазначено, що підписання покупцем видаткових накладних, які є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", і відповідає вимогам, зокрема ст. 9 названого Закону і пункту 2.3. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами ч. 1 ст. 692 ЦК України. З огляду на вищевикладене суд відхиляє заперечення відповідача-1 викладені у відзиві на позовну заяву щодо відсутності зобовязання щодо оплати отриманого товару.

Станом на день прийняття рішення суду, доказів в спростування вищенаведених обставин не поступало, доказів щодо оплати заборгованості відповідачем-1 не представлено, відтак заборгованість за поставлений позивачем товар становить 267341грн. 21коп.

З метою забезпечення виконання зобовязань за договором №21/11/2016-01 від 21.11.2016р., 14.07.2017р. між Товариством з обмеженою відповідальністю АБВ механізація (поручитель) та Товариством з обмеженою відповідальністю ТОРГОВИЙ ДІМ БУДЕНЕРГО (кредитор) укладено договір поруки №25/11/2017, відповідно до п.1 якого, поручитель поручається перед кредитором відповідати за виконання зобовязань Товариства з обмеженою відповідальністю ВОЛАНЖ, (надалі - боржник) по оплаті вартості товару, що поставляється боржнику кредитором відповідно до договору №21/11/2016-01 від 21.11.2016р. (основний договір).

Пунктом 2.1 договору поруки №25/11/2017 від 14.07.2017р. передбачено, що у випадку невиконання чи неналежного виконання боржником своїх зобовязань перед кредитором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Згідно до п.3.1 договору поруки №25/11/2017 від 14.07.2017р., поручитель зобовязується при порушенні боржником зобовязання перед кредитором за основним договором, виконати за боржника зобовязання у 3-денний строк з дня отримання вимоги від кредитора.

18.07.2017р. позивач на адресу відповідача-2 надіслав вимогу №17/07/2017-01 від 17.07.2017р., що підтверджується описом вкладення у цінний лист та фіскальним чеком, в якій просив відповідача-2 перерахувати позивачу суму в розмірі 267341,21грн. Однак, як стверджує позивач, відповідач-2 дану вимогу позивача залишив без відповіді та задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання.

Згідно із ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Станом на день прийняття рішення суду, доказів в спростування вищенаведених обставин не поступало, доказів щодо оплати заборгованості відповідачем-2 не представлено.

Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (ст.610 ЦК України). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.612 ЦК України).

Частина 2 ст.218 ГК України передбачає, що відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобовязання контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

В силу ст.216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених кодексом, іншими законами та договором. Відповідно до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно абзацу 2 пункту 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

В інформаційному листі Вищого господарського суду України від 13.07.2012р. №01-06/908/2012 розяснено, що у випадках порушення виконання господарських зобовязань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень щодо передбачення умовами договору одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобовязання за договором, штрафу та пені не суперечить ст.61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій. Таким чином, одночасне стягнення пені та штрафу не суперечить законодавству. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України №3-24гс12 від 27.04.2012р.

Відповідно до п. 8.2. договору №21/11/2016-01 від 21.11.2016р. у випадку неоплати або несвоєчасної оплати вартості товару, згідно умов даного договору покупець сплачує на користь постачальника пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, встановленої у цей період, нараховану на суму простроченого платежу за кожен день прострочення, а за прострочення розрахунків понад тридцять днів додатково стягується з покупця штраф у розмірі семи відсотків від неоплаченої вартості товару/несвоєчасної оплати вартості товару. Так, згідно із п. 8.2. договору №21/11/2016-01 від 21.11.2016р., позивач, по кожній з видаткових накладних за період з 26.11.2016р. по 28.06.2017р. нарахував відповідачу пеню у розмірі 36250грн. 10коп., а також позивач на загальну суму заборгованості нарахував відповідачу 7% штрафу в розмірі 18713грн. 88коп. Розрахунки долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач, на підставі ст.625 ЦК України нарахував відповідачу 3% річних по кожній з видаткових накладних в розмірі 4857грн. 66коп. за період з 26.11.2016р. по 24.07.2017р. та інфляційні втрати на загальну суму заборгованості в розмірі 21253грн. 63коп. за період з 29.12.2016р. по 24.07.2017р. Розрахунки долучено до матеріалів справи.

У пункті 1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" розяснено, що з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Перевіривши проведені позивачем розрахунки, представлені позивачем, встановлено, що позивач припустився арифметичної помилки в нарахуванні пені та 3% річних, відтак, в перерахунку, в межах визначеного позивачем періоду, розмір пені становить 36229,01грн. та розмір 3% річних становить 4856,71грн. В решті позовних вимог щодо стягнення пені та 3% річних належить відмовити у звязку із безпідставністю заявлення.

Станом на день прийняття рішення, доказів оплати основного боргу, проведених позивачем нарахувань, доказів в спростування наведених обставин суду не надано.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст.33 ГПК України). Відповідно до ст.34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене, подані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги до відповідачів про стягнення основного боргу у розмірі 267341грн. 21коп., пені у розмірі 36229грн. 01коп., інфляційних втрат в розмірі 21253грн. 63коп., 3% річних у розмірі 4856грн. 71коп. та 7% штрафу у розмірі 18713грн. 88коп. є обґрунтованими, підтвердженими належними доказами та підлягають задоволенню. В решті позовних вимог щодо стягнення пені та 3% річних належить відмовити у звязку із безпідставністю нарахувань.

Пунктом 10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №16 Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову, розяснено, що забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача, господарський суд не повинен скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба у забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала, або змінились певні обставини, що спричинились до застосування заходів забезпечення позову, або забезпечення позову перешкоджає належному виконанню судового рішення.

Судовий збір необхідно віднести на відповідачів пропорційно задоволених позовних вимог, відповідно до ст.49 ГПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 12, 33, 34, 35, 43, 44, 49, 75, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задоволити частково.

Стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю ВОЛАНЖ (79022, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код 40528335) та Товариства з обмеженою відповідальністю АБВ механізація (79066, АДРЕСА_2, ідентифікаційний код 35227297) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ТОРГОВИЙ ДІМ БУДЕНЕРГО (80100, Львівська область, м.Червоноград, вул.Львівська, 60, ідентифікаційний код 39299082) 267341грн. 21коп. основного боргу, 4856грн. 71коп. 3% річних, 21253грн. 63коп. інфляційних втрат, 36229грн. 01коп. пені, 18713грн. 88коп. 7% штрафу та 6025грн. 92 коп. судового збору.

Наказ видати відповідно до ст.116 ГПК України.

В решті позовних вимог відмовити.

Повне рішення складено 11.10.2017р.

Суддя Іванчук С.В.