КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" вересня 2017 р. Справа№ 910/3487/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Агрикової О.В.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз»

на рішення Господарського суду м. Києва від 19.07.2017

у справі № 910/3487/17 (суддя: Ващенко Т.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз»

до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

про стягнення 278 499 930,62 грн,

за участю представників:

від позивача: Печерний С.Л. представник (довіреність №6-49 від 10.01.2017);

від відповідача: Сидорченко В.В. представник (довіреність №14-73 від 14.04.2017), Куницький В.В. представник (довіреність №14-78 від 14.04.2017);

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз» (далі ПАТ «Укртрансгаз») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі ПАТ «НАК «Нафтогаз України» ) про стягнення заборгованості за договором на транспортування природного газу магістральними трубопроводами № -ПР від 31.12.2013 у розмірі 278 499 930,62 грн, з яких 45 367 786,59 грн основного боргу, 154 344 954,62 грн пені, 9 821 832,32 грн 3% річних, 68 965 357,09 грн інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.07.2017 у справі № 910/3487/17 в позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням господарського суду першої інстанції, ПАТ «Укртрансгаз» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Обґрунтовуючи підстави звернення з апеляційною скаргою, скаржник послався на неповне зясування судом всіх обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновків, викладених у рішенні обставинам справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.08.2017 зазначену апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 20.09.2017.

Відповідач скористався правом, наданим статтею 96 Господарського процесуального кодексу України, надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва - без змін.

20.09.2017 у судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Представники відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечили, вважають рішення законним та обґрунтованим, просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін.

20.09.2017 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у справі матеріали та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 31.12.2013 між ПАТ «Укртрансгаз» (в тексті договору - газотранспортне підприємство) та ПАТ «НАК «Нафтогаз України» (в тексті договору - замовник) був укладений договір на транспортування природного газу магістральними трубопроводами № -ПР (далі договір), відповідно до умов якого (п. 1.1) газотранспортне підприємство зобовязується надати замовнику послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу замовника від пунктів приймання-передачі газу в магістральні трубопроводи до пунктів призначення газорозподільних станцій (далі ГРС), а замовник зобовязується внести плату за надані послуги з транспортування природного газу магістральними трубопроводами в розмірі, у строки та порядку, передбаченими умовами договору.

Відповідно до п. 2.1 договору підставами для транспортування газу магістральними трубопроводами є підтвердження в установленому порядку оператором Єдиної газотранспортної системи України (далі оператор) відповідно до щомісячного планового (розрахункового) балансу надходження та розподілу газу, наявності у замовника місячного обсягу газу, виділеного для забезпечення його споживачів або на власні потреби (далі підтверджені обсяги).

Згідно з п. 2.2 договору замовник передає газотранспортному підприємству газ в загальному потоці в підтверджених обсягах у пунктах приймання-передачі газу в магістральні трубопроводи газотранспортного підприємства.

Транспортування підтвердженого обсягу газу протягом місяця здійснюється, як правило, рівномірно, виходячи з середньодобової норми, яка визначається шляхом ділення місячного підтвердженого обсягу газу на кількість днів протягом цього місяця (пункт 2.6 договору).

Пунктом 3.1 договору сторони погодили, що послуги з транспортування газу оформлюються газотранспортним підприємством і замовником актами наданих послуг з транспортування газу магістральними трубопроводами.

Газотранспортне підприємство до 15 (пятнадцятого) числа місяця, наступного за звітним, надсилає замовнику два примірники акта наданих послуг за звітний місяць, підписані уповноваженим представником та скріплені печаткою газотранспортного підприємства. Замовник протягом двох днів з дати одержання акта наданих послуг зобовязується повернути газотранспортному підприємству один примірник оригіналу акта наданих послуг, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою замовника, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта наданих послуг; у випадку відмови від підписання акта наданих послуг розбіжності підлягають врегулюванню відповідно до умов договору або в судовому порядку; до прийняття рішення судом відповідні розрахунки за вартість послуг з транспортування газу магістральними трубопроводами здійснюються відповідно до даних газотранспортного підприємства (п. п. 3.2, 3.3 договору).

Відповідно до п. 3.4 договору акти наданих послуг є підставою для проведення остаточних розрахунків замовника з газотранспортним підприємством.

Згідно з п. 5.1 договору розрахунки за послуги з транспортування газу магістральними трубопроводами здійснюються за тарифами, які встановлюються Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики (далі - НКРЕ); газотранспортне підприємство зобовязується розміщати інформацію про чинні тарифи на своєму офіційному веб-сайті та в засобах масової інформації.

Пунктами 5.4, 5.5 договору встановлено, що вартість фактично наданих газотранспортним підприємством замовнику послуг за звітний місяць визначається на підставі акта наданих послуг. Оплата вартості послуг за транспортування газу здійснюється замовником (крім газотранспортного постачальника) шляхом перерахування грошових коштів на рахунок газотранспортного підприємства на умовах 100% попередньої оплати за десять днів до початку місяця, у якому буде здійснюватися транспортування газу; замовник самостійно визначає розмір суми платежу попередньої оплати як добуток тарифу та планового обсягу газу на відповідний місяць; остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться замовником до 20 (двадцятого) числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акта наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів.

Відповідно до п. 5.6 договору у випадку, якщо замовник є гарантованим постачальником, то замовник здійснює оплату послуг з транспортування газу в місяці, у якому здійснюється транспортування газу, шляхом щоденного перерахування коштів на рахунок газотранспортного підприємства в порядку, установленому алгоритмом розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки зі спеціальним режимом використання газотранспортних підприємств, який затверджується НКРЕ; рахунки зі спеціальним режимом використання наведені у додатку №1 до договору.

Остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться замовником після здійснення газотранспортним підприємством повних (100%) розрахунків за отриманий природний газ відповідно до укладених договорами купівлі-продажу, поставки, закупівлі природного газу, а саме № 14-втв/ від 27.12.2013, № -втв від 27.04.2015, № -втв від 30.05.2016, № -бо від 28.01.2016, № -тн від 28.01.2016 (абз. 2 пункту 5.6 договору в редакції додаткової угоди № 4 від 27.02.2016, яка розповсюджується на взаємовідносини між сторонами з 01.01.2014).

Строк дії договору сторонами погоджено п. 11.1 в редакції додаткової угоди № 3 від 25.12.2015, а саме, з дня його підписання сторонами і діє в частині транспортування газу з 01.01.2014 до 31.03.2016, а в частині проведення розрахунків за надані газотранспортним підприємством послуги до повного виконання замовником своїх зобовязань за договором.

Вимоги позивача у справі обґрунтовані тим, що на виконання умов договору відповідачеві були надані послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу на загальну суму 2 278 663 235,55 грн в період з січня 2014 року по травень 2016 року, липень-вересень 2016 року.

Однак, за твердженням позивача, відповідач в порушення умов договору здійснив лише часткову оплату послуг на загальну суму 2 233 295 448,96 грн та відмовився від підписання актів наданих послуг на суму 45 367 786,59 грн (а.с. 41-66, 68-74, т. 2).

Як вбачається з матеріалів справи, вказані акти були повернуті відповідачем листами від 17.02.2016 №6-19-16, від 13.06.2016 №6-4025/1.2-16, від 13.06.2016 №6-4024/1.2-16, від 13.06.2016 №6-4026/1.2-16, від 06.09.2016 №6-5788/1.2-16 з посиланням на те, що ПАТ «НАК «Нафтогаз України» відмовляється від підписання актів, оскільки обсяги природного газу, зазначені в них, не відповідають фактично оформленим обсягам, що відображені в актах реалізації природного газу між відповідачем і його споживачами, а також через відсутність укладених договорів на постачання природного газу між споживачами та ПАТ «НАК «Нафтогаз України» (а.с. 77-81, т. 2).

Позивач вказує, що наведені розбіжності між сторонами щодо підписання актів не були врегульовані ані в порядку, передбаченому договором, ані в судовому порядку, а тому згідно з абзацом другим пункту 3.3 договору до прийняття рішення судом відповідні розрахунки за вартість послуг з транспортування газу магістральними трубопроводами здійснюються відповідно до даних позивача, що відображені, зокрема, в оформлених позивачем актах наданих послуг.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що відповідач неналежним чином виконує свої зобов'язання щодо оплати наданих послуг, у звязку з чим в останнього виникла заборгованість в розмірі 45 367 786,59 грн, що стало підставою для звернення з даним позовом до суду.

Як під час розгляду справи судом першої інстанції, так і у відзиві на апеляційну скаргу відповідач наголошував на тому, що ПАТ «НАК «Нафтогаз України» не порушувало умов договору, оскільки, у звязку з наявністю заборгованості ПАТ «Укртрансгаз» за отриманий природний газ відповідно до укладених між сторонами договорів купівлі-продажу, поставки, закупівлі-продажу природного газу, строк для здійснення остаточного розрахунку за фактично надані послуги, у відповідності з п. 5.6 договору, не настав.

Крім того, відповідач стверджує, що не замовляв згідно з щомісячними плановими (розрахунковими) балансами надходження та розподілу газу послугу транспортування газу в обсягах, зазначених у непідписаних актах, а тому таке транспортування здійснювалося поза межами договору і не може вважатися послугою, наданою замовнику за умовами укладеного сторонами договору, а отже, відсутні підстави для їх оплати.

При цьому, відповідач вказує на те, що обсяги газу, наведені у непідписаних актах, не надходили до магістральних газопроводів газотранспортного підприємства з ресурсів замовника та відповідних доказів, окрім вказаних актів, позивачем надано не було.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ «Укртрансгаз», місцевий господарський суд виходив з того, що будь-яка послуга, в тому числі і послуга транспортування, може бути надана лише за завданням замовника, а тому, враховуючи відсутність доказів того, що відповідачем було надано позивачеві замовлення згідно з щомісячними плановими (розрахунковими) балансами надходження та розподілу газу, послуг транспортування газу в обсягах, зазначених у непідписаних актах на суму 45 367 786,59 грн, а також з огляду на недоведеність позивачем надходження та транспортування обсягів газу, наведених у непідписаних актах до магістральних газопроводів газотранспортного підприємства, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог.

Крім того, враховуючи, що станом на день звернення з даним позовом до суду та станом на день прийняття рішення у даній справі у відповідача не настав строк здійснення остаточного розрахунку із позивачем, встановлений пунктом 5.6 договору, місцевий господарський суд дійшов висновку про відсутність порушеного права позивача, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду, а доводи скаржника вважає безпідставними та такими, що не підтверджуються наявними у справі доказами, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У відповідності до статей 626, 629 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Договір є обовязковим до виконання сторонами.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Визначаючи правову природу правовідносин, що склалися у сторін в ході виконання даного договору, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що такий має ознаки договору про надання послуг, за яким, відповідно до ст. 901 ЦК України, одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Разом з тим, доводи апелянта, який стверджує, що укладений сторонами договір за своєю правовою природою є змішаним договором та містить в собі елементи договору перевезення вантажу та договору надання послуг, і при цьому до спірних правовідносин не може застосовуватись ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України, як така, що суперечить суті зобовязання договору перевезення, визначеного ч. 1 ст. 307 Господарського кодексу України, колегія суддів відхиляє, враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, договір на транспортування природного газу магістральними трубопроводами № -ПР від 31.12.2013 було укладено сторонами під час дії Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» (далі - Закон), який втратив чинність 01.10.2015 на підставі Закону України «Про ринок природного газу» від 09.04.2015.

Згідно з Преамбулою вказаного Закону, останній визначав правові, економічні та організаційні засади функціонування ринку природного газу.

Частиною 1 ст. 1 Закону (в редакції чинній на момент укладення договору) встановлено, що ринок природного газу - сукупність правовідносин, що виникають у процесі купівлі-продажу природного газу, надання послуг з його транспортування, зберігання, розподілу та постачання.

Вказаний закон також визначав, що газопостачальне підприємство (постачальник) - суб'єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює постачання природного газу безпосередньо споживачам згідно з укладеними договорами.

Газорозподільне підприємство - суб'єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює транспортування природного газу газорозподільними мережами безпосередньо споживачам, у власності чи в користуванні якого перебувають газорозподільні мережі та інші виробничі об'єкти та який здійснює щодо них функції з оперативно-технологічного управління.

Єдина газотранспортна система України - виробничий комплекс, що складається з магістральних газопроводів та газорозподільних мереж, підземних сховищ газу та інших організаційно і технологічно пов'язаних з ними об'єктів та споруд, призначених для транспортування, розподілу і зберігання природного газу.

Замовник - суб'єкт ринку природного газу, який на підставі договору замовляє надання послуг з транспортування та розподілу природного газу споживачам, його транзиту територією України або зберігання в підземних сховищах.

Оператор Єдиної газотранспортної системи України - газотранспортне підприємство, на яке рішенням центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення реалізації державної політики в нафтогазовому комплексі покладено функції оперативно-диспетчерського управління з видобутку, транспортування, зберігання та розподілу природного газу з метою забезпечення безперебійного та безаварійного газопостачання споживачів України.

Постачання природного газу - господарська діяльність на ринку природного газу, що підлягає ліцензуванню і полягає в наданні послуг та пов'язана з реалізацією природного газу безпосередньо споживачам на підставі укладених з ними договорів.

Транспортування природного газу - господарська діяльність на ринку природного газу, що підлягає ліцензуванню і пов'язана з переміщенням природного газу трубопроводами з метою його подальшого зберігання, розподілу або доставки безпосередньо споживачам та замовникам, окрім транспортування внутрішньопромисловими трубопроводами (приєднаними мережами).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 13 Закону транспортування природного газу здійснюється відповідно до договору. За договором транспортування природного газу газотранспортне підприємство зобов'язується транспортувати природний газ, довірений йому замовником, магістральними трубопроводами до пункту приймання-передачі газу та передати його замовнику, а замовник зобов'язується сплатити газотранспортному підприємству встановлену в договорі вартість транспортування. Пунктом приймання-передачі газу є об'єкт Єдиної газотранспортної системи України, на якому здійснюється передача природного газу між учасниками газового ринку, обладнаний вузлом обліку природного газу.

Обов'язкові умови для газотранспортних підприємств та споживачів послуг, що надаються такими підприємствами, встановлюються в типовому договорі про транспортування природного газу.

Так, на підставі вказаного закону постановою НКРЕ від 22.09.2011 № 1579 було затверджено Типовий договір на транспортування природного газу магістральними трубопроводами, згідно з яким газотранспортне підприємство зобов'язується надати замовнику послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу замовника від пунктів приймання-передачі газу в магістральні трубопроводи до пунктів призначення - газорозподільних станцій (далі - ГРС), а замовник зобов'язується внести плату за надані послуги з транспортування природного газу магістральними трубопроводами в розмірі, у строки та порядку, передбачені умовами договору.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони уклали договір на транспортування природного газу магістральними трубопроводами № -ПР від 31.12.2013 у відповідності до вимог Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» та постанови НКРЕ від 22.09.2011 № 1579.

На сьогоднішній день правове регулювання послуг транспортування природного газу здійснюється, зокрема, Законом України «Про ринок природного газу», що набрав чинності 01.10.2015, відповідно до ч. 1 ст. 32 якого встановлено, що транспортування природного газу здійснюється на підставі та умовах договору транспортування природного газу в порядку, передбаченому кодексом газотранспортної системи та іншими нормативно-правовими актами.

За договором транспортування природного газу оператор газотранспортної системи зобов'язується забезпечити замовнику послуги транспортування природного газу на період та умовах, визначених у договорі транспортування природного газу, а замовник зобов'язується сплатити оператору газотранспортної системи встановлену в договорі вартість послуг транспортування природного газу.

Типовий договір транспортування природного газу затверджується регулятором. Оператор газотранспортної системи має забезпечити додержання принципу недискримінації під час укладення договорів транспортування природного газу із замовниками. Оператор газотранспортної системи зобов'язаний забезпечити надання послуг, що відповідають потребам ринку природного газу, зокрема, послуги транспортування природного газу з або без гарантії реалізації права користування потужністю, послуги транспортування природного газу на різні періоди тривалості тощо (ч.ч. 2, 3 ст. 32 вказаного закону).

Крім того, поняття договору транспортування визначено у Кодексі газотранспортної системи, затвердженому постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (надалі - НКРЕКП) від 30 вересня 2015 року №2493, згідно ч. 5 ст. 1 якого договір транспортування - договір, укладений між оператором газотранспортної системи та замовником послуг транспортування природного газу на основі типового договору транспортування природного газу, затвердженого регулятором, згідно з яким оператор газотранспортної системи надає замовнику одну чи декілька складових послуг транспортування природного газу (замовлення розподілу потужності, замовлення транспортування природного газу, послуга балансування) на період та умовах, визначених у такому договорі, а замовник послуг транспортування оплачує оператору газотранспортної системи вартість отриманих послуг (послуги).

Наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України «Про покладення функцій оператора Єдиної газотранспортної системи України» від 02.12.2013 № 882 (чинного станом на момент укладення договору) функції оператора Єдиної газотранспортної системи України було покладено на ПАТ «Укртрансгаз».

Згідно ч. 1 ст. 3 Кодексу газотранспортної системи оператор газотранспортної системи на підставі договору транспортування природного газу та згідно з умовами, визначеними в цьому Кодексі, надає суб'єктам ринку природного газу, зокрема, послуги транспортування природного газу газотранспортною системою в межах договірних потужностей та підтверджених номінацій.

Поняття транспортної послуги визначено в Законі України «Про нафту і газ», згідно ст. 1 якого транспортна послуга виробничі операції з приймання, переміщення, здавання, тимчасового зберігання і перевантаження нафти, газу та продуктів їх переробки.

Отже, спеціальним законодавством, чинним як на момент укладення сторонами договору, так і станом на час розгляду даної справи, визначено транспортування природного газу, як послугу з переміщення його трубопроводами.

Разом з тим, в силу ст. 306 Господарського кодексу України перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов'язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами.

Як встановлено ст. 307 Господарського кодексу України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Відповідно до статті 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Колегія суддів звертає увагу, що у вказаних нормах йдеться про доставку вантажу, а не забезпечення його переміщення. Переміщення газу в трубопроводі є одним з видів транспортування (надання транспортної послуги), а не перевезення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 15.09.2010 у справі №7/789.

На переконання колегії суддів, зобовязання з транспортування трубопровідним транспортом не є зобовязанням перевезення. У договорі транспортування трубопровідним транспортом переміщення здійснюється у виг ляді єдиного технологічного процесу, заснованого на природних властивостях газу як сировини, і всі технологічні операції по переміщенню здійснюються в єдиній і статичній системі трубопроводів. У цьому договорі особливе значення мають технологічні операції, у тому числі операції по обліку і контролю за якістю і кількістю газу. Без дотримання цих операцій переміщення газу неможливе.

На відміну від договору перевезення, у якому переміщення вантажу завжди здійснюється за допомогою руху самого транспортного засобу, переміщення трубопроводом забезпечується за допомогою спеціальної технологічної системи, статичної стосовно простору і вантажу.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. ст. 909 Цивільного кодексу України укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Аналогічне положення містить ч. 5 ст. 308 Господарського кодексу України, відповідно до якої про прийняття вантажу до перевезення перевізник видає вантажовідправнику у пункті відправлення документ, оформлений належним чином.

Отже, обовязковими істотними умовами перевезення є прийом перевізником від вантажовідправника вантажу для подальшого перевезення для вантажоотримувача та складання відповідних транспортних документів.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що спірний договір не має усіх ознак договору перевезення, який є різновидом договору про надання послуг.

На переконання колегії суддів договір на транспортування природного газу трубопроводами за своєю правовою природою є самостійним видом договору про надання послуг, поняття якого визначено спеціальним законодавством, зокрема, у Кодексі газотранспортної системи, Законі України «Про ринок природного газу» та зміст якого, визначений на основі типового договору, затвердженого органом державної влади.

При цьому, на правовідносини як з договору перевезення, так і з договору транспортування природного газу магістральними трубопроводами поширюються загальні положення щодо договорів про надання послуг, визначені главою 63 Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті зобов'язання, а тому суд першої інстанції правомірно застосував до вказаних правовідносин приписи статей 901, 903 Цивільного кодексу України.

Таким чином, укладення сторонами договору транспортування природного газу магістральними трубопроводами було спрямоване на надання ПАТ «Укртрансгаз» за замовленням ПАТ «НАК «Нафтогаз України» відповідних послуг та обовязку останнього здійснювати їх оплату.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 5.5 договору сторони встановили, що оплата вартості послуг за транспортування газу здійснюється замовником (крім газотранспортного постачальника) шляхом перерахування грошових коштів на рахунок газотранспортного підприємства на умовах 100% попередньої оплати за десять днів до початку місяця, у якому буде здійснюватися транспортування газу; замовник самостійно визначає розмір суми платежу попередньої оплати як добуток тарифу та планового обсягу газу на відповідний місяць; остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться замовником до 20 (двадцятого) числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акта наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів.

Водночас, пунктом 5.6 договору сторони погодили, що у випадку, якщо замовник є гарантованим постачальником, то останній здійснює оплату послуг з транспортування газу в місяці, у якому здійснюється транспортування газу, шляхом щоденного перерахування коштів на рахунок газотранспортного підприємства в порядку, установленому алгоритмом розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки і з спеціальним режимом використання газотранспортних підприємств, який затверджується НКРЕ; рахунки із спеціальним режимом використання наведені у додатку №1 до договору.

Остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться замовником після здійснення газотранспортним підприємством повних (100%) розрахунків за отриманий природний газ відповідно до укладених договорів купівлі-продажу, поставки, закупівлі природного газу, а саме, № 14-втв/ від 27.12.2013, № -втв від 27.04.2015, № -втв від 30.05.2016, № -бо від 28.01.2016, № -тн від 28.01.2016 (абз. 2 пункту 5.6 договору в редакції додаткової угоди № 4 від 27.02.2016, яка розповсюджується на взаємовідносини між сторонами з 01.01.2014).

Як під час розгляду справи судом першої інстанції, так і у апеляційній скарзі, позивач зазначав, що відповідач був гарантованим постачальником природного газу до втрати чинності 01.10.2015 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу», і саме до цієї дати відповідач мав оплачувати поставлений газ згідно з пунктом 5.6 договору, а починаючи з 01.10.2015 відповідач втратив такий статус, а тому зобовязаний оплачувати поставлений газ відповідно до пункту 5.5 договору.

Однак, з такими доводами позивача колегія суддів погодитись не може, враховуючи наступне.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу», який діяв на момент укладення сторонами договору, гарантований постачальник - визначене у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, газопостачальне підприємство, яке не має права відмовити споживачу в укладенні договору на постачання природного газу.

Як було зазначено вище, вказаний закон втратив чинність 01.10.2015 на підставі Закону України «Про ринок природного газу» від 09.04.2015, який не містить визначення поняття «гарантований постачальник».

При цьому, постановою Кабінету Міністрів України від 25.07.2012 №705 «Про визначення гарантованих постачальників природного газу» Національну акціонерну компанію «Нафтогаз України» було визначено замовником послуг транспортування, який має статус гарантованого постачальника природного газу для підприємств, що здійснюють виробництво теплової енергії.

Вказана постанова залишається чинною та в силу ст. 117 Конституції України є обовязковою до виконання.

Отже, як на дату укладення договору на транспортування природного газу магістральними трубопроводами №140200029-ПР від 31.12.2013, так і станом на час розгляду цієї справи НАК «Нафтогаз України» має статус гарантованого постачальника природного газу.

Водночас, Закон України «Про ринок природного газу», що набрав чинності 01.10.2015, визначає поняття «постачальника «останньої надії», яким відповідно до п. 26 ч. 1 статті 1 Закону України «Про ринок природного газу» є визначений Кабінетом Міністрів України постачальник, який не має права відмовити в укладенні договору постачання природного газу на обмежений період часу.

З аналізу вищевказаних норм вбачається, що поняття гарантований постачальник і постачальник «останньої надії» є тотожними.

Враховуючи викладене, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку, що відповідач був гарантованим постачальником до 01.10.2015 та залишається таким на даний час, а невнесення сторонами відповідних змін до договору не змінює статус відповідача як гарантованого постачальника за умовами договору.

Таким чином, строки оплати відповідачем послуг з транспортування газу повинні визначатися відповідно до пункту 5.6 договору, відповідно до якого, зокрема, остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться замовником після здійснення газотранспортним підприємством повних (100%) розрахунків за отриманий природний газ відповідно до укладених договорами купівлі-продажу, поставки, закупівлі природного газу, а саме, № 14-втв/ від 27.12.2013, № -втв від 27.04.2015, № -втв від 30.05.2016, № -бо від 28.01.2016, № -тн від 28.01.2016.

Разом з тим, як стверджує відповідач та вбачається з матеріалів справи, станом на 01.03.2017, тобто після дати звернення з даним позовом до суду, заборгованість ПАТ «Укртрансгаз» перед ПАТ «НАК «Нафтогаз України» за договорами купівлі-продажу, поставки, закупівлі природного газу становить: 300 954 756,02 грн за договором № 14-втв/ від 27.12.2013, 652 617 984,93 грн за договором № -втв від 27.04.2015 та 5 127 079 830,23 грн за договором № -втв від 30.05.2016, що підтверджується довідкою про заборгованість станом на 01.03.2017 (а.с. 136, т. 2), а також не заперечується позивачем.

Вказане дає підстави дійти висновку про відсутність зі сторони ПАТ «НАК «Нафтогаз України» порушень умов договору в частині своєчасності розрахунків, адже строк, встановлений п. 5.6 договору, для здійснення відповідачем остаточного розрахунку за фактично надані послуги не наступив.

Крім того, позивач заперечував проти застосування до даних правовідносин п. 5.6 договору, оскільки останній визначає, зокрема, що замовник здійснює оплату послуг з транспортування газу в місяці, у якому здійснюється транспортування газу, шляхом щоденного перерахування коштів на рахунок газотранспортного підприємства в порядку, установленому алгоритмом розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки зі спеціальним режимом використання газотранспортних підприємств, який затверджується НКРЕ; рахунки із спеціальним режимом використання наведені у додатку №1 до договору.

Згідно з частинами першою, третьою і четвертою статті 191 Закону України «Про теплопостачання» оплата теплової енергії, для виробництва якої повністю або частково постачається природний газ гарантованим постачальником, здійснюється споживачами теплової енергії шляхом перерахування коштів на рахунки зі спеціальним режимом використання, які відкривають теплопостачальні організації в уповноваженому банку. Оплата теплової енергії шляхом перерахування коштів на інші рахунки забороняється.

Кошти, що надійшли на рахунки зі спеціальним режимом використання, перераховуються банками згідно з порядком розподілу коштів, затвердженим Кабінетом Міністрів України, виключно на рахунок: гарантованого постачальника; теплогенеруючої організації; теплопостачальної організації; теплотранспортуючої організації.

Цим порядком також визначається механізм перерахування коштів такими організаціями для проведення розрахунків з гарантованим постачальником за весь обсяг спожитого природного газу.

Частинами другою та восьмою статті 18 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» (в редакції, чинній на момент укладення договору) визначено, що для проведення розрахунків за спожитий природний газ гарантовані постачальники, їх структурні підрозділи, а також підприємства, що здійснюють продаж природного газу гарантованим постачальникам з метою реалізації природного газу для потреб усіх категорій споживачів, відкривають в установах уповноважених банків поточні рахунки із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять як плата за спожитий природний газ від усіх категорій споживачів.

Кошти перераховуються з поточних рахунків зі спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять за спожитий природний газ, відкритих в установах уповноваженого банку гарантованими постачальниками та їх структурними підрозділами, згідно з алгоритмом розподілу коштів виключно на: поточний рахунок зі спеціальним режимом використання підприємства, що здійснює продаж природного газу гарантованому постачальнику; поточний рахунок газотранспортного підприємства; поточний рахунок газорозподільного підприємства; поточний рахунок гарантованого постачальника.

Отже, гарантований постачальник отримує кошти за весь обсяг природного газу, спожитого підприємствами, що здійснюють виробництво теплової енергії, шляхом перерахування вказаними підприємствами цих коштів на поточні рахунки зі спеціальним режимом використання, відкритих гарантованим постачальником. Після надходження коштів гарантованому постачальнику на його поточні рахунки зі спеціальним режимом використання здійснюється розподіл цих коштів згідно з відповідним алгоритмом виключно й на поточний рахунок газотранспортного підприємства.

Таким чином, законодавством встановлено, що гарантований постачальник отримує грошовий ресурс для розрахунку з газотранспортним підприємством за послуги транспортування лише після здійснення підприємствами, що надають послуги з опалення та гарячого водопостачання, повних розрахунків за весь обсяг використаного газу.

Позивач у письмових поясненнях вказав на те, що відповідач повинен повідомляти позивача про відсутність оплати субєктами господарювання поставленого природного газу, що безпосередньо випливає з загальних засад цивільного законодавства, зокрема, принципів добросовісності, розумності та справедливості.

Разом з тим, враховуючи, що ні договір, ні законодавство України в цій сфері відносин не містить умов щодо обовязку відповідача повідомляти позивача про нездійснення відповідачеві повної оплати субєктами господарювання, вказані доводи позивача є безпідставними.

Крім того, колегія суддів вважає помилковими доводи апелянта, який, посилаючись на ч. 1 ст. 307 Господарського кодексу України, стверджує про те, що будь-який газ, який ввірявся відповідачем позивачеві підлягав транспортуванню без відповідного замовлення та підтвердження в установленому порядку.

Так, згідно умов укладеного договору (п. 2.1.) сторони визначили, що підставою для транспортування газу магістральними трубопроводами є підтвердження в установленому порядку оператором Єдиної газотранспортної системи України відповідно до щомісячного планового (розрахункового) балансу надходження та розподілу газу, наявності в замовника місячного обсягу газу, виділеного для забезпечення його споживачів або на власні потреби (далі - підтверджені обсяги).

Відповідно до пункту 2.7 договору газотранспортне підприємство забезпечує на виході з ГРС подачу зазначеної в договорі кількості газу з підтриманням робочого тиску згідно з технічними характеристиками регулюючого обладнання ГРС за умови надходження газу замовника в магістральні трубопроводи газотранспортного підприємства в обсягах, зазначених у пункті 2.1 договору.

Наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 26.11.2012 № 920 було затверджено Порядок розроблення та погодження прогнозного річного балансу надходження та розподілу природного газу в Україні, планового (розрахункового) балансу надходження та розподілу природного газу та формування і затвердження планового розподілу постачання природного газу споживачам (далі - Порядок).

Відповідно до п. 4.1. Порядку газопостачальні підприємства відповідно до затвердженого місячного планового (розрахункового) балансу надходження та розподілу газу в Україні до 25 числа місяця, що передує місяцю постачання газу, надають оператору (підписаний керівником та скріплений печаткою газопостачального підприємства) плановий розподіл обсягів постачання природного газу на місяць у розрізі регіонів, категорій споживачів, газодобувних, газотранспортних та газорозподільних підприємств відповідно до укладених договорів на постачання природного газу та актів приймання-передачі природного газу від власників природного газу.

У плановому розподілі обсягів постачання газу зазначаються лише обсяги газу, які передбачені договорами на постачання газу між газопостачальним підприємством та його споживачами. Плановий розподіл постачання природного газу споживачу формується газопостачальним підприємством на весь обсяг природного газу, необхідний споживачу у місяці постачання.

Отже, щоб отримати послугу з транспортування природного газу магістральними трубопроводами ПАТ «НАК «Нафтогаз України» надає ПАТ «Укртрансгаз» плановий розподіл обсягів постачання природного газу на місяць. У цьому плановому розподілі обсягів постачання газу відповідачем зазначаються лише обсяги газу, які передбачені договорами на постачання газу між ним та його споживачами. І лише після підтвердження оператором, яким є ПАТ «Укртрансгаз», наявності у ПАТ «НАК «Нафтогаз України» обсягів газу, передбачених щомісячним плановим (розрахунковим) балансом надходження та розподілу газу, які виділені останнім для постачання її споживачам, оператор транспортує газ магістральними трубопроводами.

Враховуючи викладене, для отримання послуг з транспортування газу магістральними трубопроводами, ПАТ «НАК «Нафтогаз України» надає ПАТ «Укртрансгаз» завдання (плановий розподіл обсягів постачання природного газу на місяць, у якому зазначені лише обсяги газу, які передбачені договорами на постачання газу між НАК «Нафтогаз України» та її споживачами) і після підтвердження наявності у НАК «Нафтогаз України» місячного обсягу газу зазначеного у цьому завданні, ПАТ «Укртрансгаз» надає послугу з транспортування газу магістральними трубопроводами.

Як стверджує відповідач та не заперечує позивач, ПАТ «НАК «Нафтогаз України» не надавало ПАТ «Укртрансгаз» планового розподілу обсягів постачання природного газу та не замовляло послугу транспортування газу в обсягах, зазначених у непідписаних актах на загальну суму 45 367 786,59 грн.

Також ПАТ «Укртрансгаз» не підтверджувало відповідно до щомісячних планових (розрахункових) балансів надходження та розподілу газу наявності у замовника обсягів газу, наведених у вказаних вище актах, які ПАТ «НАК «Нафтогаз України» відмовилось підписувати.

Колегія суддів звертає увагу, що ні умовами договору, ні приписами Порядку розроблення та погодження прогнозного річного балансу надходження та розподілу природного газу в Україні, планового (розрахункового) балансу надходження та розподілу природного газу та формування і затвердження планового розподілу постачання природного газу споживачам, затвердженого наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 26.11.2012 №920, не передбачено, що інші документи можуть бути підставою для надання послуг транспортування природного газу магістральними трубопроводами.

Зважаючи на те, що будь-яка послуга, в тому числі і послуга транспортування, може бути надана лише за завданням замовника і чинним законодавством України не передбачено примусового надання послуг без відповідного волевиявлення замовника послуги, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність тверджень позивача про надання відповідачеві послуг за договором на загальну суму 45 367 786,59 грн.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зауважити про помилковість доводів апелянта про те, що за договором перевезення вантажу достатнім є лише ввірення цього вантажу перевізнику без відповідного завдання замовника.

Так, згідно з приписами ст. 307 Господарського кодексу України та ст. 909 Цивільного кодексу України відправник не лише ввіряє перевізнику вантаж для перевезення, але й визначає пункт призначення та особу одержувача вантажу. Тобто, відправник, що ввіряє вантаж перевізнику, також визначає завдання для перевізника - доставити вантаж за визначеним відправником адресом та видати вантаж особі, яка має право на одержання цього вантажу.

Разом з тим, як було зазначено вище, до вказаних правовідносин не можуть застосовуватись положення законодавства, що регулює договір перевезення вантажу, оскільки укладений сторонами договір до таких не належить і регулюється спеціальним законодавством.

Також колегія суддів відхиляє доводи апелянта, який стверджує, що незалежно від того чи був між ПАТ «НАК «Нафтогаз України» та підприємством (промисловим споживачем) укладений договір на постачання природного газу, відповідач у будь-якому випадку зобовязаний був постачати природний газ цій категорії споживачів, у звязку з чим обсяги природного газу, що були протраспортовані ПАТ «Укртрансгаз» згідно неоформлених актів на загальну суму 45 367 786,59 грн є обсягами природного газу, протранспортованими з ресурсів ПАТ «НАК «Нафтогаз України».

При цьому, апелянт посилається на лист Верховного Суду України від 01.04.2014 «Аналіз практики застосування судами ст.16 Цивільного кодексу України», в якому зазначено, що у випадках якщо договір підлягає обовязковому укладанню згідно з актами законодавства, такий договір є укладеним незалежно від його фактичного підписання та оформлення сторонами, такий договір навіть може бути визнаний судом укладеним у разі, якщо одна із сторін такого факту не визнає.

Відповідно до ст.111-28 Господарського процесуального кодексу України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Проте, лист Верховного Суду України від 01.04.2014, на який посилається апелянт, не є постановою Верховного Суду України, прийнятою за результатами розгляду справи, а тому висновки, викладені в ньому, не є обовязковими для суду.

Крім того, у вказаному листі Верховний Суд України зауважує, що метою аналізу практики застосування судами ст.16 Цивільного кодексу України є вивчення практики застосування судами України способів захисту цивільних прав та цивільних інтересів, з'ясування проблем, що виникають під час розгляду цивільних справ, для забезпечення правильного та однакового застосування законодавства.

Верховний Суд України у вказаному листі з урахуванням приписів Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зазначив, зокрема, що укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обовязком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладання договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст.ст. 627, 630 Цивільного кодексу України та ст.ст. 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року №1875- IV. У разі такої відмови виконавець має право звернутись до суду за захистом свого права шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обовязкової дії, а не зобовязання укласти договір.

Отже, здійснюючи аналіз практики застосування судами України способів захисту цивільних прав та цивільних інтересів, Верховний Суд дійшов висновку, що за певних обставин зацікавлена особа може звернутись до суду за захистом свого права шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обовязкової дії, а не з вимогою про зобовязання укласти договір.

Разом з тим, як правильно зауважив відповідач, предметом спору у цій справі є не спір з приводу способу захисту цивільного права чи інтересу, а спір щодо стягнення спірних сум, нарахованих, як стверджує позивач, через прострочення виконання грошового зобовязання.

Також варто відзначити, що не є предметом судового розгляду у даній справі позовні вимоги щодо спонукання до укладення договору чи визнання факту укладення договору.

Крім того, жодним нормативно-правовим актом на відповідача не покладено обовязку укладати договори на постачання природного газу субєктам господарювання для виробничо-комерційної діяльності та не визначено, що ПАТ «НАК «Нафтогаз України» є єдиним постачальником природного газу підприємствам для їх виробничо-комерційної діяльності.

Отже, доводи ПАТ «Укртрансгаз» про те, що ПАТ «НАК «Нафтогаз України» згідно з законодавством зобовязане у будь-якому випадку постачати природний газ підприємствам для їх виробничо-комерційної діяльності не ґрунтується на приписах Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу», Закону України «Про ринок природного газу», постановах Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 №1729, від 05.07.2012 №705, постанови НКРЕ від 19.04.2012 №420.

Так, статтею 9 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» встановлено, що діяльність суб'єктів ринку природного газу провадиться на принципах, зокрема, вільного вибору постачальників природного газу, вільної торгівлі природнім газом, у тому числі на аукціонах і біржах, а також шляхом проведення тендерів на постачання природного газу, рівності прав на купівлю-продаж природного газу та провадження зовнішньоекономічної діяльності. Суб'єкти ринку природного газу провадять свою діяльність на підставі договорів (контрактів), що укладаються відповідно до законодавства.

Колегія суддів звертає увагу, що Закон України «Про засади функціонування ринку природного газу» та постанова Кабінету Міністрів України від 05.07.2012 №705 не містять припису, який би зобовязував гарантованого постачальника природного газу укладати договір на постачання природного газу з промисловими споживачами чи іншими субєктами господарювання, у тому числі з релігійними організаціями, для виробничо-комерційної діяльності.

При цьому, як зазначалось вище, згідно п.10 ч. 1 ст.1 вказаного Закону гарантований постачальник - визначене у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, газопостачальне підприємство, яке не має права відмовити споживачу в укладенні договору на постачання природного газу, крім випадків, визначених частиною сьомою статті 12 цього Закону.

Тобто, у відповідності до приписів Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» споживачі природного газу вільно обирають постачальника природного газу. У разі звернення споживача до гарантованого постачальника з пропозицією укласти договір на постачання природного газу, гарантований постачальник не мав права відмовити в укладанні такого договору (за виключенням випадків, встановлених законом).

Постанова Кабінету Міністрів України від 25.07.2012 №705 «Про визначення гарантованих постачальників природного газу» лише визначає, що ПАТ «НАК «Нафтогаз України» є гарантованим постачальником природного газу для певної категорії споживачів. Вказана постанова не покладає на гарантованого постачальника обовязку укладати договори на постачання природного газу.

Крім того, згідно з частинами першою і другою статті 12 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов'язується поставити споживачеві природний газ, якісні характеристики якого визначено стандартами, в обсязі та порядку, передбачених договором, а споживач зобов'язується сплачувати вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про ринок природного газу» постачання природного газу постачальником «останньої надії» здійснюється на підставі типового договору, що затверджується регулятором. Договір на постачання природного газу постачальником «останньої надії» є публічним.

Отже, з урахуванням зазначених приписів законодавства, постачання природного газу, в тому числі гарантованим постачальником, можливе лише на підставі укладеного договору, обовязкові умови якого мають відповідати типовому договору. Тобто, виконати свої функції і обовязки (поставити природний газ) гарантований постачальник може лише за умови наявності укладеного договору постачання природного газу.

Обов'язкові умови договору між гарантованим постачальником та споживачем природного газу за регульованим тарифом встановлюються в типовому договорі про постачання природного газу.

Водночас, відповідно до підпункту 4 пункту 3 Положення про покладення спеціальних обовязків на субєктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (відносини у перехідний період), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2015. № 758 (втратила чинність у зв'язку із закінченням строку її дії), на відповідача було покладено обовязок постачати природний газ виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії за цінами, на умовах та у порядку, що визначені пунктами 15-17 цього Положення, а з 14.12.2016 Кабінетом Міністрів України змінами до вказаного Положення також покладено на ПАТ «НАК «Нафтогаз України» обовязок постачати природний газ виробникам теплової енергії з метою надання послуг з опалення та постачання гарячої води установам, що фінансуються з державного бюджету.

Згідно з пунктом 17 зазначеного Положення постачання природного газу ПАТ «НАК «Нафтогаз України» виробникам теплової енергії здійснюється на підставі договору, що враховує положення примірного договору про постачання природного газу виробникам теплової енергії, який затверджується Кабінетом Міністрів України, та з дотриманням принципу недискримінації.

Обовязок, передбачений підпунктом 4 пункту 3 Положення, покладався на ПАТ «НАК «Нафтогаз України» на період до 1 квітня 2017 року за умови, зокрема, укладення виробником теплової енергії з ПАТ «НАК «Нафтогаз України» договору постачання природного газу відповідно до законодавства.

Як зазначає позивач, транспортування ПАТ «Укртрансгаз» за договором обсягів природного газу за непідписаними актами наданих послуг було здійснено для споживачів відповідача, якими згідно з пунктом 3 розділу «Терміни та визначення» договору є промислові споживачі та інші субєкти господарювання, у тому числі релігійні організації, виключно в межах обсягів, що використовуються для виробничо-комерційної діяльності, яким відповідач надає послуги з постачання природного газу на підставі відповідних договорів.

За твердженням апелянта, відповідач здійснював постачання таких обсягів природного газу для споживачів на виконання функцій гарантованого постачальника до 01.10.2015, а з 01.10.2015 та до цього часу також і функцій суб'єкта господарювання, на якого покладаються спеціальні обов'язки для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу, у звязку з чим відповідач не міг відмовити своїм споживачам у постачанні обсягів природного газу, які були фактично протранспортовані позивачем за непідписаними актами наданих послуг на загальну суму 45 367 786,59 грн.

При цьому, позивачем було додано до матеріалів справи перелік підприємств, щодо яких сторонами не оформлено акти (надалі - Перелік) (а.с. 221, т. 2).

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів того, що зазначені у Переліку підприємства є споживачами відповідача, а також того, що між відповідачем та цими підприємствами укладено договори на постачання природного газу для виробництва теплової енергії для надання бюджетним установам послуг з опалення та гарячого водопостачання.

Крім того, як зазначається відповідачем та не спростовано позивачем, ПАТ «НАК «Нафтогаз України» не замовляло у ПАТ «Укртрансгаз» послуг на транспортування природного газу для підприємств, які не мають з відповідачем укладених договорів на постачання природного газу.

За таких обставин колегія суддів погоджується з доводами відповідача та вважає, що у ПАТ «НАК «Нафтогаз України» не існувало зобовязання перед зазначеними у Переліку підприємствами постачати природний газ ні в якості гарантованого постачальника, ні в якості постачальника «останньої надії».

Отже, місцевий господарський суд правомірно зазначив, що підприємства, які зазначені позивачем у наданому ним Переліку та щодо яких неоформлені акти між позивачем та відповідачем, не є споживачами відповідача, так як останнім не укладав з цими виробниками теплової енергії договорів на постачання природного газу, а у ПАТ «НАК «Нафтогаз України» не існувало зобовязання перед вказаними у Переліку підприємствами постачати природний газ ані в якості гарантованого постачальника, ані в якості постачальника «останньої надії», ані в якості субєкта ринку природного газу, на якого покладено виконання спеціальних обовязків.

Крім того, відповідач зазначає, що послуги транспортування природного газу, в обсягах, які вказані в непідписаних актах, позивачем надано не було, при цьому, в матеріалах справи відсутні докази підтвердження наявності в останнього обсягів газу, наведених в актах, які відповідач відмовився підписувати.

Також колегія суддів вважає безпідставним посилання скаржника на абзац четвертий пп. 2.9.2.3 пп.2.9.2 п.2.9 Порядку доступу та приєднання до Єдиної газотранспортної системи України (надалі - Порядок), затвердженого постановою НКРЕ від 19.04.2012 №420, яким встановлено, що якщо при негативному дисбалансі у постачальника відсутній газ у підземному сховищі газу (далі ПСГ) або якщо його ресурсу недостатньо для покриття негативного дисбалансу, частка обсягу газу, що перевищує плановий обсяг газу, є обсягом постачання газу гарантованим постачальником, на території здійснення ліцензованої діяльності якого знаходиться споживач постачальника. При цьому, споживач зобов'язаний до 10-го числа місяця, наступного за розрахунковим, оформити з гарантованим постачальником усі необхідні документи, передбачені договором про постачання природного газу, та розрахуватися з ним за вищезазначені обсяги газу.

З наведеного пункту Порядку вбачається, що лише при негативному дисбалансі і лише за відсутності у постачальника в ПСГ газу або його ресурсу недостатнього для покриття негативного дисбалансу, частка обсягу газу, що перевищує плановий обсяг газу, є обсягом постачання газу гарантованим постачальником.

У разі настання таких обставин, споживач зобовязаний укласти договір на постачання природного газу на обсяг негативного дисбалансу з гарантованим постачальником до 10-го числа місяця, наступного за розрахунковим, оформити з гарантованим постачальником усі необхідні документи, передбачені договором про постачання природного газу, та розрахуватися з ним за вищезазначені обсяги газу.

Тобто, приписи абзацу четвертого пп. 2.9.2.3 пп.2.9.2 п.2.9 Порядку доступу та приєднання до Єдиної газотранспортної системи України (покриття негативного дисбалансу за рахунок газу гарантованого постачальника) стосуються ситуації, коли:

- між споживачем і постачальником газу укладений договір на постачання природного газу;

- оператор ЄГСУ підтвердив наявність ресурсу газу у постачальника газу, який зазначений у плановому розподілі обсягів постачання природного газу на місяць, який має відповідати обсягу газу, який передбачений договором на постачання газу між постачальником газу та споживачем;

- негативний дисбаланс утворився у постачальника через відсутність у нього газу в ПСГ або оскільки його ресурсу недостатньо для покриття обсягу газу, зазначеного у плановому розподілі обсягів постачання природного газу на місяць, що був погоджений оператором ЄГСУ;

- споживач уклав договір на постачання природного газу на обсяг негативного дисбалансу з гарантованим постачальником, оформив з гарантованим постачальником усі необхідні документи, передбачені договором про постачання природного газу, та має розрахуватися за вищезазначені обсяги газу.

Однак, як було зазначено вище, вказані позивачем у Переліку підприємства, щодо яких неоформлені акти між ПАТ «Укртрансгаз» та ПАТ НАК «Нафтогаз України», не укладали з ПАТ «НАК «Нафтогаз України» ні як з постачальником газу, ні як з гарантованим постачальником газу договору на постачання природного газу для виробничо-комерційної діяльності.

Матеріали справи не містять доказів того, що:

- між постачальниками газу та підприємствами, які ПАТ «Укртрансгаз» зазначив у Переліку, укладені договори на постачання газу для виробничо-комерційної діяльності;

- постачальнику газу позивачем був підтверджений обсяг газу, визначений постачальником у плановому розподілі обсягів постачання природного газу на місяць, який мав відповідати обсягу газу, передбаченому договором на постачання газу між постачальником та споживачем (підприємствам, зазначеним у Переліку);

- негативний дисбаланс утворився у відповідача через відсутність у нього газу в ПСГ або через те, що його ресурсу недостатньо для покриття обсягу газу, зазначеного у плановому розподілі обсягів постачання природного газу на місяць, що був погоджений оператором ЄГТСУ.

Колегія суддів також звертає увагу на правову невизначеність позивача при обґрунтуванні своїх доводів стосовно статусу відповідача, а саме, під час розгляду справи в суді першої інстанції ПАТ «Укртрансгаз» надавав письмові пояснення, суть яких зводилась до того, що ПАТ «НАК «Нафтогаз України» є постачальником газу для підприємств, які зазначені у Переліку, та те, що саме ПАТ «НАК «Нафтогаз України» зобовязаний постачати газ підприємствам для здійснення ними виробничо-комерційної діяльності навіть у тих випадках, коли газ споживався цими підприємствами без укладеного договору.

Разом з тим, в апеляційній скарзі ПАТ «Укртрансгаз», посилаючись на абзац четвертий пп. 2.9.2.3 пп.2.9.2 п.2.9 Порядку доступу та приєднання до Єдиної газотранспортної системи України, виходить з того, що обсяги природного газу, що були протранспортовані позивачем за непідписаними зі сторони відповідача актами за договором на загальну суму 45 367 786, 59 грн, є обсягами газу ПАТ «НАК «Нафтогаз України», як гарантованого постачальника, за рахунок якого був врегульований негативний дисбаланс, що утворився через відсутність/недостатність газу у постачальників, які постачали газ підприємствам, зазначеним ПАТ «Укртрансгаз» у Переліку.

Відповідно до п.12 Порядку забезпечення споживачів природним газом, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 №17, газотранспортні та газодобувні підприємства НАК «Нафтогаз України», а також суб'єкти господарської діяльності, що мають ліцензію на розподіл природного і нафтового газу обмежують або припиняють подачу газу споживачам в установленому порядку у разі неповного проведення розрахунків за спожитий природний газ та надані послуги з його транспортування та розподілу, або для яких постачальником не виділено планових обсягів (лімітів) поставки природного газу. При цьому, відповідальність за наслідки дій з припинення подачі газу несе сторона, яка не виконала умов відповідних договорів.

Враховуючи приписи вказаної норми, колегія суддів зазначає, що ПАТ «Укртрансгаз» повинен був припинити подачу природного газу підприємствам, які зазначені позивачем у Переліку підприємств, щодо яких неоформлені акти між ПАТ «Укртрансгаз» та ПАТ «НАК «Нафтогаз України», так як ці підприємства не мали ні постачальника природного газу (відсутній договір на постачання природного газу), ні виділених постачальником планових обсягів (лімітів) поставки природного газу.

Так, постановою НКРЕКП від 02.04.2015 №1197 за порушення п. 3.10. Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з транспортування природного газу трубопроводами, п.12 Порядку забезпечення споживачів природним газом, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 №1729 в частині обмеження та припинення подачі газу споживачам у встановленому порядку, для яких не виділено планових обсягів поставки природного газу, ПАТ «Укртрансгаз» було притягнуто до відповідальності у вигляді штрафу.

Наведене дає підстави дійти висновку, що позивач транспортував газ в обсягах, які вказані у непідписаних актах та які використані підприємствами, що вказані у Переліку, без укладеного договору на постачання природного газу та за відсутності виділених планових обсягів поставки газу.

З пояснень відповідача вбачається, що ПАТ «НАК «Нафтогаз України» на виконання п. 2.7. договору, забезпечувало надходження в магістральні трубопроводи позивача газу в обсягах, зазначених у п. 2.1. договору.

Відповідно до пп. 6.1.2., пп. 6.1.6 п. 6.1. договору ПАТ «Укртрансгаз» зобовязалося забезпечити транспортування газу до пунктів призначення на умовах та в обсягах, визначених договором, виконувати інші обовязки, передбачені законодавством та договором.

Варто відзначити, що відповідно до п. 2.1. розділу II Порядку доступу та приєднання до Єдиної газотранспортної системи України (затверджений постановою НКРЕ від 19.04.2012, № 420) головним завданням оператора ЄГТСУ є оперативно-диспетчерське управління ЄГТСУ шляхом балансування обсягами закачування, зберігання, відбору, транспортування та розподілу природного газу з метою забезпечення постачання природного газу споживачам України відповідно до укладених договорів та його транзиту територією України відповідно до умов міжнародних договорів та/або зовнішньоекономічних договорів (контрактів).

Згідно з п. 2.9.2., п. 2.9.2.1., п. 2.9.2.3 розділу II Порядку доступу та приєднання до Єдиної газотранспортної системи України перевищення надходження газу над його розподіленням є позитивним дисбалансом. При позитивному дисбалансі постачальник (за винятком гарантованого постачальника), який не зберігає газ у ПСГ, зобов'язаний до 7 числа місяця, наступного за звітним, закачати газ до ПСГ в обсязі позитивного дисбалансу та документально оформити ці заходи з ГЗП або документально оформити заміщення газу з іншим постачальником та/або ВГ.

У разі невиконання постачальником, що має позитивний дисбаланс, вимог підпунктів 2.9.2.1 оператор при позитивному дисбалансі проводить у звітному місяці закачування газу в обсязі дисбалансу та оформляє в односторонньому порядку закачування газу до ПСГ для постачальника, що має позитивний дисбаланс, в обсязі дисбалансу, у тому числі шляхом заміщення.

За таких обставин, у разі якщо відповідач забезпечив надходження в магістральні трубопроводи позивача надходження газу в обсягах, зазначених у п.2.1. договору, однак споживачі ПАТ «НАК «Нафтогаз України» (які споживали газ на підставі договорів на постачання газу) з якихось причин використали менший обєм газу, то у такому випадку позивач зобовязаний був у відповідності до п. 2.9.2., п. 2.9.2.1., п. 2.9.2.3 розділу II Порядку доступу та приєднання до Єдиної газотранспортної системи України забезпечити закачування газу в обсягах позитивного дисбалансу до підземного сховища газу, у тому числі шляхом заміщення.

При цьому, у будь-якому випадку ПАТ «Укртрансгаз» не мало правових підстав для транспортування природного газу споживачам, які не мають укладених договорів на постачання природного газу з ПАТ «НАК «Нафтогаз України».

Стосовно доводів апеляційної скарги про необхідність застосовувати до відносин, що склались між сторонами у справі, звичаю ділового обороту, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 7 ЦК України цивільні відносини можуть регулюватися звичаєм, зокрема звичаєм ділового обороту. Звичаєм є правило поведінки, яке не встановлене актами цивільного законодавства, але є усталеним у певній сфері цивільних відносин. Звичай може бути зафіксований у відповідному документі.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст.7 ЦК України звичай, що суперечить договору або актам цивільного законодавства, у цивільних відносинах не застосовується.

Отже, звичаї діють у разі відсутності прямих приписів у нормативному акті або договорі.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що порядок постачання природного газу встановлено відповідними актами законодавства, зокрема, Законом України «Про ринок природного газу» , Кодексом газотранспортної системи, Кодексом газорозподільних систем, постановою НКРЕ від 30.09.2015 № 2501 «Про затвердження Типового договору постачання природного газу постачальником «останньої надії», Правилами постачання природного газу, затвердженими постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2496.

Крім того, ПАТ «НАК «Нафтогаз України» згідно з вимогами законодавства зобовязане здійснювати постачання природного газу споживачам лише на підставі укладеного договору. Акти приймання-передачі природного газу зі споживачами підписуються ПАТ «НАК «Нафтогаз України» лише у порядку, визначеному договором на постачання природного газу.

Послуги транспортування природного газу замовлялись ПАТ «НАК «Нафтогаз України» у ПАТ «Укртрансгаз» у порядку, встановленому договором на транспортування природного газу магістральними трубопроводами №140200029-ПР від 31.12.2013.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для застосування звичаїв ділового обороту до зобовязань з постачання або транспортування газу, умови виконання яких врегульовані як договором, так і актами законодавства.

В обґрунтування апеляційної скарги, позивач також посилається на те, що факт відмови відповідача від підписання актів про надані послуги за договором не звільняє останнього від зобовязання здійснення оплати таких послуг у строки, передбачені договором.

Пунктами 3.2, 3.3 договору сторони визначили, що замовник протягом двох днів з дати одержання акта наданих послуг зобовязується повернути газотранспортному підприємству один примірник оригіналу акта наданих послуг, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою замовника, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта наданих послуг; у випадку відмови від підписання акта наданих послуг розбіжності підлягають врегулюванню відповідно до умов договору або в судовому порядку.

Як вбачається з матеріалів справи та було зазначено вище, вказані акти були повернуті відповідачем листами від 17.02.2016 №6-19-16, від 13.06.2016 №6-4025/1.2-16, від 13.06.2016 №6-4024/1.2-16, від 13.06.2016 №6-4026/1.2-16, від 06.09.2016 №6-5788/1.2-16 з посланням на те, що відповідач відмовляється від підписання актів, оскільки обсяги природного газу, зазначені в актах, не відповідають фактично оформленим обсягам відповідно до актів реалізації природного газу між відповідачем і його споживачами, а також через відсутність укладених договорів на постачання природного газу між споживачами та ПАТ «НАК «Нафтогаз України».

При цьому, колегія суддів зазначає, що у разі, якщо позивач надав послуги транспортування відповідачу, то сам лише факт відмови відповідача від підписання актів про надані послуги не звільняє його від зобовязання їх оплатити.

Однак, як було зазначено вище, позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами того, що обсяги газу, наведені у непідписаних актах, надходили до магістральних газопроводів газотранспортного підприємства та транспортувались позивачем.

На підтвердження того, що ПАТ «Укртрансгаз» було надано ПАТ «НАК «Нафтогаз України» послуги транспортування газу в обсягах, наведених у непідписаних актах, позивач надав суду лише такі непідписані акти.

Проте, колегія суддів зазначає, що дані акти не можуть вважатись належними та допустимими доказами, оскільки не є належно оформленими первинними документами. Інших доказів на підтвердження надання послуг транспортування в обсягах, зазначених у непідписних актах, позивачем суду не надано, що позбавляє суд можливості встановити факт їх надання.

Отже, оскільки в даному випадку причиною відмови позивачу у підписанні вказаних актів про надання послуг та сплаті відповідних коштів було ненадання таких послуг транспортування, то твердження апелянта про те, що факт відмови відповідача від підписання актів не звільняє останнього від зобовязання здійснення оплати, колегія суддів відхиляє.

В апеляційній скарзі ПАТ «Укртрансгаз» звертає увагу на те, що оскільки розбіжності між позивачем та відповідачем щодо підписання актів не були урегульовані відповідно до умов договору або в судовому порядку, то згідно з абзацом другим п. 3.3 договору до прийняття рішення судом відповідні розрахунки за вартості послуг з транспортування газу магістральними трубопроводами здійснюється відповідно до даних позивача.

Водночас, колегія суддів зазначає, що ця умова договору стосується розрахунків за фактично надані послуги, коли між сторонами виникають розбіжності стосовно вартості таких послуг.

Відповідач правильно зауважив, що вказаний пункт не може трактуватись як такий, що передбачає сплату коштів однією стороною договору на користь другої незалежно від фактичного надання послуг.

У звязку з цим та враховуючи, що відповідачем не замовлялось надання послуг транспортування обсягів газу, зазначених у непідписаних актах і відповідно ПАТ «НАК «Нафтогаз України» такі послуги не надавались, колегія суддів вважає безпідставним посилання позивача на пункт 3.3 договору.

Згідно з частиною другою статті 4-3 ГПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються судом письмовими та речовими доказами, поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь у судовому процесі. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обовязок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого субєктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно зясувати обставини, які мають значення для справи.

При цьому, звертаючись до господарського суду, позивач повинен вказати у позовній заяві предмет та підстави позову, тобто, самостійно визначити, яке його право, на його суб'єктивну думку, є порушеним, та в який спосіб належить здійснити судовий захист порушеного права.

Натомість, вирішуючи спір, судам належить з'ясувати наявність порушеного права позивача та відповідність обраного ним способу захисту порушеного права способам, визначеним у законодавстві.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 12.09.2011 у справі №33/341.

При цьому, як правильно зазначив місцевий господарський суд, під порушенням права слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Зважаючи на встановлене, враховуючи недоведення позивачем надання послуг транспортування в обсягах, зазначених у непідписаних актах, та надання таких послуг за замовленням відповідача, а також з огляду на те, що станом на день звернення з даним позовом до суду та станом на день прийняття рішення у даній справі у відповідача не настав строк здійснення остаточного розрахунку із позивачем, встановлений пунктом 5.6 договору, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком місцевого господарського суду про відмову у задоволенні вимоги про стягнення 45 367 786,59 грн заборгованості з оплати послуг транспортування природного газу магістральними трубопроводами.

Крім того, при зверненні з позовом до суду ПАТ «Укртрансгаз» просило стягнути з ПАТ «НАК «Нафтогаз України» 154 344 954,62 грн пені, 9 821 832,32 грн 3% річних, 68 965 357,09 грн інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Приписами статті 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Крім того, згідно зі ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проте, оскільки вказані вимоги про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат є похідними вимогами від основного зобов'язання, в задоволенні якого судом відмовлено з огляду на недоведеність позивачем порушення грошового зобовязання відповідачем, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для їх задоволення.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 19.07.2017 у справі № 910/3487/17 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга ПАТ «Укртрансгаз» має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у звязку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 49 ГПК України покладається на апелянта.

Керуючись статтями 4-3, 32, 33, 43, 49, 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» на рішення Господарського суду міста Києва від 19.07.2017 у справі № 910/3487/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 19.07.2017 у справі № 910/3487/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/3487/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

О.В. Агрикова