РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.09.2017Справа №910/11600/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ІМПЕРІЯ-АГРО»

До Товариства з обмеженою відповідальністю «Хімтрейд України»

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «НФ Трейдинг Україна»

Про стягнення 2 788 353,40 грн.

Суддя Лиськов М.О.

Представники :

від позивача: Сарап Т.М.

від відповідача: Симонов А.А.

від третьої особи: не з'явився

В судовому засіданні 22.09.2017, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

17.07.2017 до канцелярії Господарського суду м. Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «ІМПЕРІЯ-АГРО» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Хімтрейд Україна» про стягнення 2 788 353,40 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.07.2017 прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження по справі № 910/11160/17, розгляд справи призначено на 24.07.2017.

24.07.2017 через канцелярію Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли відзив на позовну заяву та клопотання про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «НФ Трейдінг Україна».

24.07.2017 ухвалою суду залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача по справі №910/11600/17 - Товариство з обмеженою відповідальністю «НФ Трейдінг Україна» та відкладено розгляд справи на 06.09.2017.

08.08.2017 через канцелярію Господарського суду міста Києва від позивача надійшли пояснення по суті спору.

08.08.2017 до Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю «ІМПЕРІЯ-АГРО» надійшло клопотання про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.08.2017 судом було відмовлено Товариству з обмеженою відповідальністю «ІМПЕРІЯ-АГРО» у задоволенні клопотання про участь у судовому засіданні, призначеному на 06.09.2017, у режимі відеоконференції.

01.09.2017 через канцелярію Господарського суду міста Києва від представника відповідача надійшли пояснення по справі.

В судове засідання, призначене 06.09.2017 з'явились представники позивача та відповідача, надали пояснення по суті справі та заявили клопотання про продовження строку розгляду справи.

В судове засідання, призначене 06.09.2017 представник третьої особи не з'явився, причин не явки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений.

06.09.2017 представник позивача подав клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Відповідно до ст. 74-1 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за власною ініціативою або за клопотанням сторони, третьої особи, прокурора, іншого учасника судового процесу може постановити ухвалу про їх участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Питання про участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції вирішується господарським судом не пізніш як за п'ять днів до дня проведення такого судового засідання. Ухвала суду, прийнята за наслідками вирішення цього питання, оскарженню не підлягає.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.09.2017 було задоволено клопотання позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, доручено забезпечення проведення відеоконференції Господарському суду Кіровоградської області та відкладено розгляд справи до 22.09.2017.

Судове засідання 22.09.2017 відбувалося в режимі відеоконференції. Представники позивача та відповідача у судове засідання 22.09.2017 з'явилися та надали пояснення по суті справи.

У судове засідання 22.09.2017 представник третьої особи не з'явився, причин не явки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувся з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

03.02.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ІМПЕРІЯ-АГРО» (далі - Покупець, Позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Хімтрейд України» (далі - Постачальник, Відповідач) був укладений договір поставки №03-02/17-2ЛВ (далі - Договір), відповідно до п.1.1. якого, Постачальник зобов'язується партіями поставляти (передавати) у власність Покупця, а Покупець - приймати та оплачувати мінеральні добрива (далі - продукція) згідно наступних приблизних асортименту (номенклатурі), кількості та за цінами: добрива рідкі азотні (КАС) в кількості 1000 тон на суму 7 250 000,00 грн в т.ч. ПДВ.

Згідно п.2.1. Договору загальна приблизна кількість продукції, що підлягає поставці за цим Договором, зазначена в п.1.1. Договору. Протягом строку дії договору продукція поставляється партіями в кількості, яка узгоджується між сторонами. Допустимі для Постачальника відхилення (толеранс) складають: +/-10% від погодженої кількості партії продукції.

Пунктом 3.1. Договору передбачено, що ціна продукції, що зазначена у п.1.1. Договору, є базовою, та визначена на умові «EXW - завод-виробник» (згідно Правил «ІНКОТЕРМС» в редакції 2010 року). Якщо інше не узгоджено Сторонами, ціна вважається узгодженою згідно даної умови. При поставці продукції залізничним транспортом на даній умові ціни, Покупець зобов'язаний, крім ціни продукції, додатково оплатити Постачальнику вартість залізничного тарифу перевезення партії продукції до залізничної станції призначення в порядку 100%-ї попередньої оплати згідно рахунку-фактури Постачальника.

Відповідно до п.3.6. Договору Покупець сплачує кожну партію продукції, що підлягає постачанню у вигляді 100%-го авансового платежу (передоплати) суми вартості такої партії продукції, а також вартості залізничного тарифу (при умові ціни за п.3.1. Договору), протягом строку що зазначений у рахунку-фактурі Постачальника. Форма оплати продукції та/або залізничного тарифу Покупцем - в безготівковому порядку, шляхом перерахування грошових коштів на поточний банківський рахунок Постачальника платіжним дорученням. Ціна на продукцію дійсна протягом зазначеного в рахунку-фактурі строку.

У пунктом 9.1. Договору зазначено, що Договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31 грудня 2017 року, а в частині розрахунків за поставлену продукцію - до їх повного здійснення Покупцем, крім випадків, встановлених цим Договором або чинним законодавством України.

Позивач стверджує, що виконав взяті на себе зобов'язання та сплатив кошти за замовлену продукцію, відповідно до виставлених Відповідачем рахунків-фактур на загальну суму 3 569 252,00 грн шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Відповідача, проте Відповідач, в свою чергу, не виконав належним чином умови Договору в частині поставки продукції, порушуючи обумовлені строки поставки.

Відповідно до доводів Позивача, останнім отримано продукцію частково на загальну суму 899 606,40 грн. Таким чином, згідно тверджень Позивача, у Відповідача виник борг за недопоставлену продукцію на загальну суму 2 669 645,60 грн.

Крім основної заборгованості Позивач просить суд стягнути з Відповідача пеню у розмірі 96 326,66 грн та 3% річних у розмірі 22 381,14 грн.

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст.610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.2 ст.615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Частиною 1 ст.626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.1 ст.628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 Цивільного кодексу України).

Проаналізувавши умови Договору, суд дійшов до висновку про те, що укладений між сторонами Договір за своєю юридичною природою є договором поставки.

Згідно з частинами 1 та 2 ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу (ч.1 ст.691 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено, що Відповідачем було виставлено рахунки-фактури на оплату продукції на загальну суму 3 569 252,00 грн, а саме:

- №3-0217-6 від 03.02.2017, товар добрива рідкі азотні (КАС) в кількості 136 тон на суму 1 005 312,00 грн;

- №16-0217-1 від 16.02.2017, товар добрива рідкі азотні (КАС) в кількості 68 тон на суму 515 780,00 грн;

- №230217-1 від 23.02.2017, товар добрива рідкі азотні (КАС) в кількості 272 тон на суму 2 048 160,00 грн.

Відповідно до зазначених вище рахунків-фактур, Позивачем було здійснено оплату продукції, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Відповідача на загальну суму 3 569 252,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями:

- №989 від 06.02.2017 на суму 1 005312,00 грн;

- №452 від 20.02.2017 на суму 515 780,00 грн;

- №1384 від 23.02.2017 на суму 749 000,00 грн;

- №466 від 27.02.2017 на суму 649 580,00 грн;

- №1552 від 28.02.2017 на суму 649 580,00 грн.

Матеріалами справи встановлено, що Позивачем було частково отримано продукцію згідно з видатковою накладною №230217-3 від 23.02.2017, добрива рідкі азотні в кількості 121,7 тон на суму 899 606,40 в т.ч. ПДВ.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач у своєму письмовому відзиві зазначає суду про те, що ним не було поставлено частину продукції через зупинення виробництва заводом-виробником даного виду товару.

Судом встановлено, що 15.01.2016 між Відповідачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «НФ Трейдинг Україна» (Постачальник 2) був укладений договір поставки №ДГ-КАС009503 (Договір 2), відповідно до п.2.3. якого Постачальник 2 поставляє товар протягом 40 днів, від дня отримання транспортної інструкції Відповідача, за умови якщо не була надана відмова в строки, передбачені п.2.5. Договору 2.

Відповідно до п.2.4. Договору поставки від 15.01.2016 №ДГ-КАС009503 Відповідач зобов'язаний надати транспортну інструкцію (інструкції) на всю кількість товару, що підлягає постачанню за відповідною специфікацією, протягом 30 днів із дати підписання сторонами такої специфікації.

Матеріалами справи встановлено, що отримані від Позивача транспортні інструкції на поставку продукції були продубльовані Відповідачем на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «НФ Трейдинг Україна», проте передбачений договором поставки від 15.01.2016 №ДГ-КАС009503 40-денний строк поставки продукції від дати отримання зазначених транспортних інструкцій Товариством з обмеженою відповідальністю «НФ Трейдинг Україна» був порушений, товар не поставлений.

У відповідь на це, Товариство з обмеженою відповідальністю «НФ Трейдинг Україна» направило на адресу Відповідача довідки заводів-виробників даного виду продукції про те, що у зв'язку з обмеженням газопостачання, зниженням тиску газу нижче технологічно допустимого рівня, 06 березня 2017 року виробництво мінеральних добрив незаплановано зупинено, вказані довідки додані Відповідачем до матеріалів справи.

Відповідно до ч.1 ст.614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Частиною 1 ст.617 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 50 Інформаційного листа Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України» від від 07.04.2008 р. N 01-8/211 зазначено, що згідно з частиною другою статті 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. Згідно з абзацом другим частини першої статті 614 ЦК України особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Отже, частина друга статті 218 ГК України встановлює загальне правило, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності за наявності його вини. Зазначену норму в частині відповідальності за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання слід застосовувати з урахуванням правила абзацу першого частини першої статті 614 ЦК України, згідно з яким особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Тому учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання за відсутності його вини лише у випадках, встановлених договором або законом. Таке регулювання відповідає правовідновлювальному, компенсаційному характеру приватноправової відповідальності.

Судом встановлено, що пунктом 9.2. Договору Сторони погодили, що якщо неможливість поставки продукції Постачальником була викликана діями (бездіяльністю) заводу-виробника, як-то: заборонами на реалізацію проекції, зниження обсягів виробництва або реалізації продукції виробником, повне припинення її виробництва тощо, Постачальник має право в односторонньому порядку призупинити поставки за цим Договором або розірвати Договір в односторонньому порядку, а штрафні санкції за прострочення поставки в цьому випадку не нараховуються на весь період дій (бездіяльності) заводу-виробника.

Враховуючи те, що відповідачем було належним чином доведено, що порушення умов договору сталося не з його вини, відповідальність за неповну поставку продукції в обумовлені строки до Відповідача не застосовується.

Щодо заявлених Позивачем до стягнення з Відповідача пені та 3% річних суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 1, 3 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч.1 ст.550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Частиною 2 ст.551 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Як вбачається з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно з ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п.1.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17 грудня 2013 року N 14 (далі - Постанова) грошовим, за змістом статей 524, 533 - 535, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 ЦК України. З урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Враховуючи те, що Відповідач не має жодного грошового зобов'язання перед Позивачем позовні вимоги про стягнення пені та 3% річних задоволенню не підлягають.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлені Позивачем вимоги про стягнення грошових коштів з Відповідача у якості недопоставленої продукції у розмірі 2 669 645,60 грн, пені у розмірі 96 326,66 грн, 3% річних у розмірі 22 381,14 грн задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог ст.49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.44, ст.49, ст.ст.75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ІМПЕРІЯ-АГРО» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Хімтрейд Україна», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «НФ Трейдінг Україна» про стягнення 2 788 353,40 грн. - відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено 29.09.2017

Суддя М.О. Лиськов