ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"26" вересня 2017 р. Справа № 925/1054/17

Господарський суд Черкаської області в складі: головуючого - судді Спаських Н.М. з секретарем судового засідання Волна С.В., за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - за довіреністю;

від відповідача: ОСОБА_2 - за довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Трайгон-Експорт"

до Приватного акціонерного товариства "УкрАгроНПК"

про стягнення 22 250 859,96 грн.

ВСТАНОВИВ:

Заявлено позов про стягнення з відповідача на користь позивача 22 250 859,96 грн. боргу, з яких 19 906 320,00 грн. на повернення передоплати, 484 018,19 грн. санкції за порушення строку поставки товару, 1 860 521,77 грн. санкції за порушення строку повернення суми попередньої оплати на підставі договору поставки № ТЕ 9/13.12.16 від 13.12.2016, укладеного між сторонами.

26.09.2017 судом зареєстровано заяву про збільшення розміру позовних вимог (а.с. 236), якою позивач просить стягнути з відповідача 19 906 320,00 грн. на повернення передоплати, 484 018,19 грн. санкції за порушення строку поставки товару та 2 378 631,46 грн. санкції за порушення строку повернення суми попередньої оплати, з тих же правових підстав.

У відповідності до ст. 22 ГПК України, позивач до часу прийняття рішення у справі може збільшити розмір позовних вимог, а тому вказану заяву суд прийняв до розгляду.

04.09.2017 судом зареєстровано заяву позивача про вжиття заходів забезпечення позову (а.с. 90), якою позивач просить суд накласти арешт на майно відповідача для забезпечення позову у справі.

Представник позивача заяву про вжиття заходів забезпечення позову підтримав та просить її задовольнити.

Представник відповідача просить у задоволенні цієї заяви відмовити.

Заслухавши доводи та пояснення представників сторін з даного питання, судом встановлено наступне:

У відповідності до ст. 66 ГПК України господарський суд за заявою сторони, прокурора, або зі своєї ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Статтею 67 ГПК України встановлено, що позов забезпечується в т.ч. накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві.

Підставою для застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

В обґрунтування поданої заяви про вжиття заходів до забезпечення позову позивач вказав, що на його думку, відповідач вчиняє дії, спрямовані на обтяження свого майна борговими зобов'язаннями для ухилення від проведення розрахунків із позивачем, оскільки передав своє нерухоме майно в іпотеку за іпотечним договором з ПАТ "ОТП Банк" від 05.12.2016. У відповідача станом на час розгляду справи вже є в наявності істотна кількість кредиторів, яким відповідач відмовляється повертати борг, суди розглядають спори та стягують грошові кошти з відповідача. Із листування із відповідачем позивач робить висновки, що відповідач чітко висловив свої наміри не повертати кошти позивачу і робить лише імітацію переговорного процесу про сплату боргу. Із інформації, поширеної у засобах масової інформації позивач також робить висновок, що відповідач повністю відмовився чи ігнорує свої зобов'язання перед кредиторами.

Оскільки предмет спору не стосується індивідуально визначеного майна, то позивач вважає за доцільне клопотати про накладення арешту на майно відповідача пропорційно сумі боргу, за рахунок якого можливе виконання судового рішення у даній справі.

Обраний спосіб забезпечення позову у вигляді накладення арешту саме на майно боржника, представник позивача вважає адекватним, оскільки саме це забезпечить збереження майна відповідача, за рахунок чого можливе подальше виконання судового рішення у справі. Оскільки відповідач у добровільному порядку не сплатив позивачу борг, то позивач вважає це доказом відсутності у боржника коштів на банківських рахунках та підтвердженням недоцільності накладення арешту на кошти. Також представник позивача вважає, що відповідач умисно буде відкривати нові банківські рахунки для уникнення проведення грошових операцій по арештованих банківських рахунках.

ЗУ "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 у ст. 10 передбачає такі заходи примусового виконання рішень:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов'язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Частини 2, 5 ст. 48 ЗУ "Про виконавче провадження" визначають, що стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Ч. 5. ст. 52 Закону також встановлює, що у разі відсутності у боржника - юридичної особи коштів в обсязі, необхідному для покриття заборгованості, стягнення звертається на інше майно, належне такому боржникові або закріплене за ним, у тому числі на майно, що обліковується на окремому балансі філії, представництва та іншого відокремленого підрозділу боржника - юридичної особи (крім майна, вилученого з цивільного обороту, або обмежено оборотоздатного майна, майна, на яке не може бути звернено стягнення), незалежно від того, хто фактично використовує таке майно.

Отже, нормами ЗУ "Про виконавче провадження" прямо визначено, що звернення стягнення на майно боржника можливе лише за наявності доказів про відсутність у нього грошових коштів та інших цінностей, на які може бути звернуто стягнення.

ЗУ "Про виконавче провадження" не містить прямої норми про те, що у випадку, якщо судом було вжито заходи до забезпечення позову по справі про стягнення з боржника грошових коштів у вигляді арешту на майно, то державним виконавцем повинен бути наданий пріоритет саме зверненню стягнення на майно відповідача. Це б суперечило також і судовому рішенню, яке прямо визначає спосіб його виконання - стягнути грошові кошти з відповідача на користь позивача ( а не звернути стягнення на майно).

Позивач не надав суду доказів, що у відповідача немає і не з'являться на момент примусового виконання судового рішення грошові кошти, достатні для сплати боргу за позовними вимогами. Доводи про те, що цих коштів дійсно немає, є лише припущеннями позивача, на яких не може базуватися судове рішення.

Отже слід вважати, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно відповідача, не відповідає вимогам, які є предметом судового спору. Без зміни позовних вимог та за відсутності належних і допустимих доказів того, що у відповідача немає і не з'являться грошові кошти на погашення боргу за позовними вимогами, у суду немає підстав накладати арешт на майно відповідача.

Якщо чинний ЗУ "Про виконавче провадження" не містить норми про те, що за рішеннями про стягнення грошових коштів в першу чергу слід звертати стягнення на майно, бо його арештував суд для забезпечення позову, то такий арешт порушує права відповідача на мирне володіння майном.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, в першу чергу визначається його відповідністю позовним вимогам, на забезпечення яких він вживається.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК, обов'язковим є подання доказів про наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Натомість всі доводи позивача є лише припущеннями про неможливість виконання судового рішення про стягнення боргу без забезпечення його накладенням арешту на майно.

Доводи позивача про відмову відповідача сплачувати борг не підтверджуються листуванням сторін, яке надано у справу. Такої відмови відповідач не висловлював. Як вбачається із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна (а.с. 95) відповідач передав в іпотеку власне нерухоме майно для забезпечення погашення боргу по кредиту в сумі 65 000 000,00 грн. Доказів про те, ці кошти взято відповідачем не для ведення господарської діяльності і подальшого розрахунку з кредиторами, а на якісь неприйнятні в даному випадку цілі, сторонами у справу суду не подані.

Позивач не надав жодних доказів про те, що відповідачем вчиняються будь-які дії, направлені на відчуження належного йому майна.

Значна сума заборгованості відповідача перед позивачем, враховуючи також і збільшення позивачем розміру позовних вимог, за змістом ст. 66 ГПК України ще не є достатньою підставою для забезпечення позову.

Також при укладенні сторонами договору поставки № ТЕ 9/13.12.16 від 13.12.2016 позивач не потурбувався про укладення окремої угоди щодо забезпечення його виконання з боку відповідача.

Враховуючи всі ці обставини в сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для вжиття обраного позивачем способу забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно відповідача, оскільки він прямо не стосується предмету спору, а також через відсутність належних доказів вважати, що судове рішення не буде виконано, а відповідач вчиняє дії, спрямовані на знищення свого майна чи зменшення його вартості.

При цьому позивач не позбавлений права на повторне звернення до суду із аналогічною заявою про вжиття заходів забезпечення позову.

Керуючись ст. 66,67, 86 ГПК України, -

УХВАЛИВ:

Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю "Трайгон-Експорт" у задоволенні заяви про вжиття заходів до забезпечення позову від 04.09.2017 року.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення.

Повний текст ухвали складено 27 вересня 2017

Суддя Н.М. Спаських