ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" вересня 2017 р. Справа № 909/353/17

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого - судді Зварич О.В.

суддів Дубник О.П.

Скрипчук О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (надалі ФОП ОСОБА_2) б/н від 23.06.2017р. (вх. № 01-05/3112/17 від 03.07.2017р.)

на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 06.06.2017р.

у справі № 909/353/17

за позовом: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (надалі ФОП ОСОБА_3)

до відповідача: ФОП ОСОБА_2

про стягнення 99151,83 грн.,

за участю:

від позивача: ОСОБА_4 - представник (витяг з договору про надання правової допомоги № 12/09/17 від 12.09.2017р.);

від відповідача: не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 06.06.2017р. у справі №909/353/17 (суддя Неверовська Л.М.) позов задоволено. Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_3 42245,76 грн. пені, 3841,82 грн. 3% річних, 17483,45 грн. інфляційних нарахувань, 35580,80 грн. відсотків за користування чужими коштами, 1600,00 грн. судового збору.

В ході розгляду справи суд першої інстанції встановив, що відповідач не виконав у добровільному порядку рішення господарського суду Івано-Франківської області від 22.09.2016р. у справі №909/502/16 щодо сплати на користь позивача грошових коштів у розмірі 264015,03 грн. Зазначену суму коштів було стягнуто органом ДВС в порядку примусового виконання судового рішення. Суд визнав підставно заявленими до стягнення з відповідача 42245,76 грн. пені, 3841,82 грн. 3% річних, 17483,45 грн. інфляційних нарахувань, 35580,80 грн. відсотків за користування чужими коштами, нарахованих за період прострочення відповідачем грошового зобов'язання по виконанню вищевказаного судового рішення (з 01.06.2016р. по 31.01.2017 р.).

Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій звертає увагу на те, що в ході розгляду справи судом першої інстанції, інтереси позивача представляв неуповноважений представник, оскільки наявна в матеріалах справи довіреність на представника ОСОБА_5 не є нотаріально посвідченою, а тому вважає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм процесуального права, а саме вимог ст.ст. 22, 28 ГПК України. Просить скасувати рішення господарського суду Івано-Франківської області від 06.06.2017р. у справі №909/353/17.

Позивач не надавав письмового відзиву на апеляційну скаргу.

13.09.2017р. відповідач подав клопотання б/н від 12.09.2017р. (вх. № 01-05/4367/17 від 13.09.2017р.) про зупинення апеляційного провадження у справі № 909/353/17 до набрання законної сили рішенням господарського суду Івано-Франківської області у справі №909/711/17 за позовом ФОП ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_3 про визнання недійсним договору оренди № 24/04/15 від 24.04.2015р.

В судовому засіданні представник позивача заперечив щодо задоволення клопотання відповідача, вказавши на його безпідставність та необгрунтованість.

Відповідач не забезпечив явки в судове засідання уповноваженого представника. Згідно повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення від 10.08.2017р. обізнаний з датою, часом і місцем розгляду апеляційної скарги.

Суд не визнавав обов'язковою явку сторін в судове засідання. Отже, в силу положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України справу може бути розглянуто при відсутності відповідача.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши зміст заявленого клопотання та суті позовних вимог у даній справі, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду, порадившись, прийшла до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача про зупинення провадження у справі №909/353/17, з врахуванням такого.

Відповідно до частини 1 статті 79 Господарського процесуального кодексу України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом, а також у разі звернення господарського суду із судовим дорученням про надання правової допомоги до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави.

Пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (частини третя і четверта статті 35 ГПК). Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин (п.3.16 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (з наступними змінами і доповненнями).

Проаналізувавши матеріали справи, колегія суддів дійшла до висновку про те, що суд не позбавлений можливості з'ясувати всі обставини, які мають значення для розгляду апеляційної скарги ФОП ОСОБА_2 та можуть вплинути на правову оцінку спірних правовідносин. Задоволення вищевказаного клопотання призведе до порушення строку розгляду апеляційної скарги, встановленого ст.102 ГПК України.

Виходячи з наведеного, колегія суддів не вбачає підстав для зупинення провадження у справі № 909/353/17 на стадії апеляційного провадження у справі.

В судовому засіданні представник позивача просив залишити без змін оскаржуване рішення місцевого господарського суду, апеляційну скаргу - без задоволення.

Апеляційний господарський суд, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, здійснивши аналіз наявних у справі письмових доказів, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення господарського суду Івано-Франківської області від 06.06.2017р. у справі № 909/353/17.

Як вбачається з матеріалів справи, 24.04.2015р. між ФОП ОСОБА_3 (орендодавець) та ФОП ОСОБА_2 (орендар) укладено договір оренди нерухомого майна за №24/04/15, відповідно до якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування на умовах оренди нерухоме майно - нежитлову будівлю, магазин загальною площею 139 м2, яка розміщена в будівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10-12).

Об'єкт оренди передається орендарю для використання його з метою здійснення господарської діяльності (п.1.2 договору).

У відповідності до п. 1.3 термін дії даного договору з 24 квітня 2015 року по 24 квітня 2025 року.

Вступ орендаря у володіння та користування об'єктом оренди настає одночасно з підписанням сторонами акта приймання-передачі об'єкта оренди (п. 2.1 договору).

В пункті 3.1 зазначено, щорозмір орендної плати за місяць становить 13205,00 грн. без ПДВ.

Згідно пунктів 3.2, 3.3 договору орендна плата сплачується орендарем щомісячно до 10 числа поточного місяця. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за попередній місяць помножений на індекс інфляції при індексу споживчих цін вище 100 %. При індексі споживчих цін нижче 100 % орендна плата за наступний місяць залишається на рівні попереднього місяця.

Розділами 4-7 договору визначено права, обов'язки орендодавця та орендаря.

Згідно п. 10.1 договору за невиконання або неналежне виконання зобов'язань за цим договором сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України та вимогами цього договору.

У випадку прострочення орендарем сплати орендної плати орендодавцю в терміни, передбачені п. 3.2 договору, орендар сплачує пеню в розмірі 5% від належно до сплати суми за кожен день протермінування (п. 10.2 договору).

Відповідно до п. 13.1 даний договір набирає чинності із моменту підписання договору та акта приймання-передачі, нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

Договір оренди нерухомого майна № 24/04/15 від 24.04.2015р. підписаний і скріплений печатками його сторін, посвідчений приватним нотаріусом Рогатинського районного нотаріального округу Дзерою М.Л. та зареєстрований в реєстрі за № 1032.

24.04.2015р. сторони підписали акт приймання-передачі об'єкта оренди (а.с.13).

Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 22.09.2016р. у справі №909/502/16 (а.с.19-23), яке набрало законної сили 10.10.2016р., стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_3 заборгованості за договором оренди нежитлового приміщення від 24.04.2015р. у розмірі 262378,03 грн.

Вказаним судовим рішенням встановлено факт неналежного виконання відповідачем зобов'язання за договором оренди нерухомого майна від 24.04.2015р. щодо сплати орендної плати за період з 24.04.2015р. по 31.05.2016р.

В силу приписів частини 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

10.10.2016р. господарський суд Івано-Франківської області видав наказ № 933 на виконання рішення від 22.09.2016р. у справі № 909/502/16 (а.с.24).

09.11.2016р. державний виконавець Івано-Франківського МВДВСГТУЮ в Івано-Франківській області виніс постанову про відкриття виконавчого провадження ВП№52852684 з примусового виконання наказу господарського суду Івано-Франківської області № 933 від 10.10.2016р. (а.с.25-26).

Згідно інформації про виконавче провадження ВП № 52852684 звернуто стягнення на кошти на рахунках боржника 02.02.2017 року, виконавче провадження закінчено винесенням постанови про закінчення виконавчого провадження від 24.03.2017р. (фактичне повне виконання рішення) (а.с.27-30).

Підставою звернення позивача до місцевого господарського суду з даним позовом слугувало те, що відповідач добровільно не сплатив заборгованість і лише в порядку виконавчого провадження було виконано рішення господарського суду Івано-Франківської області від 22.09.2016р. у справі № 909/502/16.

При винесенні постанови колегія суддів враховує таке.

Згідно частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 759 Цивільного кодексу України та частиною 1 статті 283 Господарського кодексу України передбачено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендарю) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Спірні правовідносини між сторонами виникли на підставі договору оренди нерухомого майна № 24/04/15 від 24.04.2015р., на підставі якого відповідач отримав в строкове платне користування нерухоме майно - нежитлову будівлю, магазин, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 139 м2.

Статтею 629 Цивільного кодексу України унормовано, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В силу вимог частини 1 статті 291 Господарського кодексу України одностороння відмова від договору оренди не допускається.

Статтею 599 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

У відповідності до частини 1 статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Частиною 1 статті 286 Господарського кодексу України унормовано, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

За приписами частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як встановлено рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 22.09.2016р. у справі № 909/502/16 заборгованість відповідача зі сплати орендної плати за період з 24.04.2015р. по 31.05.2016р. складає 192026,18 грн., яку стягнуто в примусовому порядку.

Вказані обставини не потребують доказування в порядку ст. 35 ГПК України.

Матеріалами справи підтверджується, що 02.02.2017 року звернуто стягнення на кошти на рахунках боржника та 24.03.2017р. державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження по стягненню з ФОП ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_3 266313,70 грн.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Нарахування інфляційних та 3% річних позивач має право проводити на заборгованість відповідача аж до моменту повного погашення основного боргу.

Відповідно до розрахунків відстотків річних та інфляційних збитків, не спростованих відповідачем, позивач нарахував за період з 01.06.2016р. по 30.01.2017р. 3% річних в сумі 3841,82 грн. та 17483,45 грн. інфляційних збитків за період з 01.06.2016р. по 05.04.2017р. При цьому, позивач розрахував інфляційні втрати та 3% річних з простроченої суми основного боргу 192026,18 грн. за період прострочення після прийняття судового рішення про стягнення цієї заборгованості.

Перевіривши вказаний розрахунок заборгованості в цій частині позову, колегія суддів вважає, що суд правомірно задоволив дані позовні вимоги.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до частин 1, 3 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У відповідності до приписів статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» від 22.11.1996р. № 543/96-ВР (з наступними змінами та доповненнями) передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, який обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно здійсненого позивачем розрахунку сума пені за період з 01.06.2016р. по 31.11.2016р. складає 42245,76 грн.

З наведеного, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд правомірно стягнув з відповідача 42245,76 грн. пені.

Відповідно до положень статті 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно розрахунку відстотків за користування коштами, не спростованого відповідачем, позивач нарахував за період з 01.06.2016р. по 05.04.2017р. 35580,80 грн. відсотків.

Перевіривши вказаний розрахунок в цій частині позову, колегія суддів вважає, що суд правомірно задоволив дані позовні вимоги.

Колегія суддів вважає безпідставними твердження скаржника про те, що в суді першої іенстанції інтереси позивача представляв неуповноважений представник, оскільки в матеріалах справи наявна копія нотаріально засвідченої довіреності № 1751 від 07.07.2016р. на ім'я ОСОБА_5 (а.с.44).

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду апеляційної скарги.

З огляду на вищевказане, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про те, що судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому його необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги необхідно покласти на скаржника відповідно до положень ст.49 ГПК України.

Керуючись, ст. ст. 43, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

Залишити без змін рішення господарського суду Івано-Франківської області від 06.06.2017р. у справі №909/353/17, апеляційну скаргу - без задоволення.

Справу повернути в господарський суд Івано-Франківської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з Розділом ХІІ-1 ГПК України.

Головуючий суддя Зварич О.В.

судді Дубник О.П.

Скрипчук О.С.