КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" вересня 2017 р. Справа№ 910/12748/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Сітайло Л.Г.

Баранця О.М.

при секретарі Черній О.В.

За участю представників:

від позивача: Хитрова Л.В. - представник за довіреністю № 7914-К-О від 28.12.2016

від відповідача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2017

у справі № 910/12748/15 (суддя Селівон А.М. )

за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

про стягнення 41 141,77 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом в сумі 22 417,08 грн., заборгованості по процентах за користування кредитом в сумі 10 370,83 грн., пені за несвоєчасне виконання зобов'язань в сумі 6 133,86 грн. та заборгованості по сплаті комісії за користування кредитом в сумі 2 220 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.01.2017, повний текст якого складений та підписаний 10.02.2017, у справі № 910/12748/15 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на тому, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог щодо розміру визначеної позивачем заборгованості позичальника по кредиту, сплаті процентів та комісії за користування кредитом, а також нарахованої пені, при цьому наданими господарським судом можливостями для такого доведення сторони не скористались.

Також суд першої інстанції зазначив про відсутність належних та допустимих доказів, з якими закон пов'язує можливість здійснення перерахунку судом розміру заявлених майнових вимог.

Не погоджуючись з рішенням суду, Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить Київський апеляційний господарський суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2017 і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що спірне рішення не відповідає вимогам господарського та господарського процесуального законодавства, здійснені по справі судом висновки суперечать доказам та обставинам, яких він належним чином не дослідив і не оцінив у сукупності, а також судом неправильно застосовані положенням постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики призначення судової експертизи».

Ухвалою від 05.04.2017 колегією суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Пашкіна С.А., Жук Г.А. відновлено строк подання апеляційної скарги, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2017 у справі № 910/12748/15 прийнято до розгляду та порушено апеляційне провадження.

Під час розгляду справи колегія суддів неодноразово змінювалась, що відображено в відповідних ухвалах суду.

Під час розгляду справи представник позивача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, з урахуванням правил ст. ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі, колегія суддів встановила таке.

Предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом, заборгованості по процентах за користування кредитом, пені за несвоєчасне виконання зобов'язань та заборгованості по сплаті комісії за користування кредитом, на підтвердження наявності яких позивач посилається на виписку з поточного рахунку НОМЕР_1, відкритого відповідачу за умовами Договору банківського обслуговування б/н від 22.03.2011, укладеного шляхом підписання відповідачем заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, які разом із заявою і складають Договір банківського обслуговування від 22.03.2011.

З матеріалів справи слідує, що 22.03.2011 шляхом накладення електронно-цифрового підпису у системі інтернет-клієнт-банкінгу ПриватБанк 24 відповідачем підписано заяву (а.с. 36 т. 1) (далі Заява від 22.03.2011) про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів банку, які розміщені у мережі Інтернет на сайті www.privatbank.ua.

Вказаною заявою відповідач погодився з тим, що про розмір ліміту позивач повідомляє відповідача на свій вибір або у письмовій формі або через встановлені засоби електронного зв'язку позивача та відповідача, порядок встановлення, зміни ліміту, погашення заборгованості та розмір відсоткової ставки за користування лімітом регламентуються Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами Банку, що розміщені у мережі Інтернет на сайті www.privatbank.ua і разом з цією заявою складають Договір банківського обслуговування (далі Договір банківського обслуговування).

Як слідує з наданих позивачем пояснень (а.с. 155-158 т. 2), поточний рахунок № НОМЕР_2, на який, за твердженням позивача, відповідачу в рамках Договору банківського обслуговування надавалися кредитні кошти, був відкритий останньому за договором банківського рахунку № К3111Q від 14.03.2008, тобто окремий рахунок за спірним Договором банківського обслуговування відповідачу відкрито не було.

Факт відкриття поточного рахунку № НОМЕР_2 саме за договором банківського рахунку № К3111Q від 14.03.2008 підтверджується змістом п. 3.2.6 вказаного договору (а.с. 159-165 т. 2).

За поясненнями позивача, Заява від 22.03.2011 підписана відповідачем для надання через вказаний поточний рахунок такої послуги, як кредитний ліміт на рахунок.

Відповідно до розділу 1 Умов та правил надання банківських послуг, розміщених на web-сайті позивача http://www.privatbank.ua, Правила надання банківських послуг є публічною офертою, що містять умови та правила надання послуг банком його клієнтам. Таким чином, клієнт отримує доступ до всіх без виключення послуг ПриватБанку.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції (ч. 1 ст. 640 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, оскільки зміст правочину між сторонами зафіксований у вищеперерахованих документах, в той час як доказів існування якихось інших Умов та правил надання банківських послуг, крім тих, що розміщені на сайті позивача, на які позивач посилається в позові, і згоду на використання яких власноручно надав відповідач, суду не надано, відповідно, сторони не порушили вимог ч. 1 ст. 208 ЦК України щодо письмової форми укладання правочинів між юридичними особами, та у відповідності до ст. 638 ЦК України досягли домовленості з усіх його істотних умов.

Як встановлено судом, Заява від 22.03.2011 підписана відповідачем шляхом накладення електронно-цифрового підпису у системі інтернет-клієнт-банкінгу ПриватБанк 24.

Відповідач проти підписання Заяви від 22.03.2011 заперечує з посиланням на те, що жодних доказів належності цифрового підпису на вказаній заяві про приєднання саме відповідачу позивачем суду надано не було, зазначивши однак, що у правовідносинах з відповідачем електронний цифровий підпис ним використовувався.

Тобто, фактично, відповідач заперечує лише проти факту підписання ним електронним цифровим підписом Заяви від 22.03.2011, не заперечуючи використання ним у правовідносинах з позивачем електронного цифрового підпису.

Згідно зі ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Отже, саме на відповідача покладений обов'язок довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позову, а саме, факт непідписання ним електронним цифровим підписом Заяви від 22.03.2011, чого ним у встановленому законодавством порядку зроблено не було.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач, підписавши Заяву від 22.03.2014, погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами Банку, які розміщені на сайті позивача, уклавши таким чином з позивачем Договір банківського обслуговування, яким сторони врегулювали свої правовідносини, які виникатимуть в процесі кредитування раніш відкритого позивачем відповідачу за договором банківського рахунку № КЗ111Q від 14.03.2008 поточного рахунку № НОМЕР_2, тобто правовідносини сторін за Договором банківського обслуговування мають регулюватися як положеннями про договір банківського рахунку (глава 72 ЦК України), так і положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунку банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунку), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами (ст. 1067 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1068 ЦК України, банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

За правилами статті 1069 ЦК України:

Якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу (ч. 1).

Права та обов'язки сторін, пов'язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 цього Кодексу), якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 2).

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Водночас розділом 3.2.1 (розділ 3.18 в редакції, чинній до 01.07.2014) Умов та правил надання банківських послуг, а також Тарифами Банку, копії витягів з яких наявні в матеріалах справи (а.с.37-48, 49-51, 85-94 т. 1), викладено мету та умови надання та обслуговування кредитного ліміту на поточному рахунку корпоративних клієнтів, порядок погашення кредиту, визначено права та обов'язки клієнта і банка, які виникають в процесі обслуговування банком кредитного ліміту на поточному рахунку, визначені наслідки порушення клієнтом будь-якого із зобов'язань по сплаті відсотків за користування кредитом чи погашення кредиту, порядок та спосіб повідомлення клієнта про розмір Ліміту та розмір узгодженої зміненої процентної ставки за користування кредитом, регламентовано порядок встановлення, зміни ліміту, погашення заборгованості, розмір відсоткової ставки за користування лімітом та штрафних санкцій за порушення умов кредитування

Крім того, за правилами розділу 3.2.1 Умов та правил надання банківських послуг, при порушенні клієнтом будь-якого із зобов'язань по сплаті відсотків за користування кредитом, термінів повернення кредиту, винагороди, передбачених Умовами та правилами надання банківських послуг, клієнт сплачує банку за кожний випадок порушення пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який сплачується пеня, (у % річних) від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу. А в разі реалізації банком права на встановлення іншого строку повернення кредиту, клієнт сплачує банку пеню у визначеному Умовами та правилами надання банківських послуг розмірі від суми заборгованості за кожен день прострочення. Сплата пені здійснюється у гривні; Нарахування неустойки за кожний випадок порушення зобов'язань здійснюється протягом 3 (трьох) років з дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконано Клієнтом; Терміни позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів, встановлюються сторонами тривалістю 5 років.

Підписавши заяву від 22.03.2011, відповідач із всіма викладеними в Умовах та правилах надання банківських послуг та Тарифах Банку положеннями та вимогами погодився.

Звертаючись до суду з цим позовом, з огляду на вищевказані положення Умов та правил надання банківських послуг, позивач рахує за відповідачем борг на загальну суму 41 141,77 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 22 417,08 грн., заборгованості по процентах за користування кредитом в сумі 10 370,83 грн., пені за несвоєчасне виконання зобов'язань в сумі 6 133,86 грн. та заборгованості по сплаті комісії за користування кредитом в сумі 2 220 грн.

09.03.2015 позивач направив відповідачу претензію №10221K3V0S055 від 16.02.2015 (а.с. 58 т. 1) з вимогою погасити наявну за Договором банківського обслуговування заборгованість. Факт направлення вказаної претензії підтверджується наявними в матеріалах справи копіями фіскального чеку №6999 від 09.03.2015, списку №1085 згрупованих поштових відправлень та опису вкладення (а.с. 59 т. 1).

На вказану претензію відповідач не відповів, заборгованість не погасив, наслідком чого і стало звернення позивача до суду з цим позовом.

Суд першої інстанції відмовив позивачу у задоволенні позовних вимог, що колегія суддів вважає вірним з огляду на таке.

З матеріалів справи слідує, що на підтвердження факту видачі відповідачу кредиту та несвоєчасного його повернення останнім позивач надав суду виписки по рахунках відповідача: № НОМЕР_2 за період з 17.07.2014 по 24.03.2015, за період з 22.03.2011 по 27.05.2015; № НОМЕР_3 за період з 22.03.2011 по 27.05.2015; № НОМЕР_4 за період з 22.03.2011 по 27.05.2015; № НОМЕР_5 за період з 22.03.2011 по 27.05.2015; № НОМЕР_6 за період з 22.03.2011 по 27.05.2015 (а.с. 57, 95-128 т. 1)

Крім того, під час апеляційного перегляду на вимогу суду апеляційної інстанції позивачем надано виписку з рахунку № НОМЕР_2 за період з 22.03.2011 по 27.05.2015 та відповідні платіжні доручення за вказаний період (додаток до справи на 350 аркушах).

Водночас, як встановлено судом, рахунок № НОМЕР_2 це поточний банківський рахунок відповідача, який використовувався ним не виключно для отримання та повернення спірних кредитних коштів, а й для проведення інших операцій.

Так, як слідує з наданих самим позивачем письмових пояснень (а.с. 155-158 т. 2), між ним та відповідачем також було укладено договір № 2761-корп-ов про надання мікрокредиту, який погашено, а також з 23.10.2013 відповідач отримував та користувався кредитними коштами за послугою «Гарантовані платежі», і всі вказані операції проводились також по рахунку відповідача № НОМЕР_2.

Вказані обставини значно ускладнюють вирішення питання встановлення наявності/відсутності неповернутих відповідачем кредитних коштів та їх суми (у випадку наявності такої заборгованості).

При цьому слід зазначити, що порівняння інформації, яка міститься у наявних в матеріалах справи документальних доказів, показує:

- невідповідність сум отриманих у кредит коштів (тіло кредиту), повернення вказаних сум, а також сплати сум процентів, пені та комісії, зазначених у наявних в матеріалах справи виписках з рахунків відповідача (а.с. 96-128 т. 1), сумам, вказаним позивачем у розрахунку заборгованості (а.с. 53-56 т. 1);

- невідповідність суми заборгованості по кредиту, зазначеній у позовній заяві, яка сформувалась згідно з розрахунком заборгованості станом на 01.08.2014 (а.с. 53-56 т. 1) (22 417,08 грн.), сумі заборгованості, про яку йдеться у претензії № 10221К3V0S055 від 16.02.2015 (а.с. 58 т. 1), яка сформувалась станом на 10.02.2015 (20 500 грн.).

Ухвалами від 24.04.2017 та від 16.05.2017 колегія суддів зобов'язувала позивача, серед іншого, надати письмові пояснення щодо таких невідповідностей, проте у єдиних поясненнях, наданих позивачем після цієї дати (а.с. 155-158 т. 2) позивач з цього приводу роз'яснень суду не надав.

Водночас відповідач заперечив проти позову, посилаючись на безпідставність, недоведеність та необґрунтованість позовних вимог позивача, оскільки останнім не надано доказів отримання (використання) відповідачем кредитних коштів та їх розміру, а також неможливість за наявними матеріалами справи встановити точну дату отримання цих кредитних коштів (виконання та повноту виконання свого обов'язку безпосередньо банком) та визначити початок періоду для нарахування відсотків тощо.

Крім того, в обґрунтування своїх заперечень проти позову відповідач зазначив, що не був ознайомлений з умовами кредитування, не погоджувався з розмірами відсоткової ставки по кредиту та нарахуваннями по них, а також нарахуваннями по інших обов'язкових платежах за користування кредитними коштами та неналежним виконанням зобов'язань щодо повернення кредитних коштів.

Стаття 41 ГПК України передбачає, що для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

В п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики призначення судової експертизи» № 4 від 23.03.2012 встановлено, що відповідно до статті 1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Водночас і згідно з частиною першою статті 41 ГПК України експертиза призначається для з'ясування питань, що потребують спеціальних знань та встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи.

Відповідно до Інструкції про призначення та проведення судових експертиз, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 № 53/5, одним із видів економічної експертизи є експертиза документів фінансово-кредитних операцій, основним завданнями якої є: визначення документальної обґрунтованості оформлення банківських операцій з відкриття рахунків, руху грошових коштів на рахунках; визначення документальної обґрунтованості оформлення та відображення в обліку операцій з видачі, використання та погашення кредитів; визначення документальної обґрунтованості оформлення та відображення в обліку банків їх фінансово-господарської діяльності; визначення відповідності чинному законодавству відображення фінансово-господарських операцій банків вимогам нормативних актів з ведення обліку і подання звітності; визначення документальної обґрунтованості відображення фінансово-господарських операцій щодо нарахування та сплати банками податків та їх відповідність даним обліку та звітності, чинному законодавству; установлення кола осіб, на яких покладено обов'язок забезпечення дотримання вимог нормативно-правових актів з банківського обліку і контролю.

З огляду на вказані обставини, з метою встановлення дійсної суми заборгованості відповідача за вказаним Договором банківського обслуговування б/н від 22.03.2011 по сплаті основної суми (тіла) кредиту, процентів за користування кредитом, комісії за користування кредитом та пені за прострочення виконання зобов'язань зі сплати кредиту та відсотків станом на дату розрахунків виконаних позивачем, ухвалою апеляційного суду від 29.05.2017 призначено судову економічну експертизу, витрати на проведення якої покладено на позивача як на сторону, яка має довести розмір заборгованості, за стягненням якої вона звертається до суду.

Проте, зазначена експертиза не була проведена через неоплату позивачем її вартості (лист Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 10624/17-45 від 17.08.2017 (а.с. 1 т. 3).

Слід зазначити і про те, що під час розгляду справи в суді першої інстанції у суду також виникли питання щодо визначення обсягу фактичного розміру заборгованості позичальника по кредиту, сплаті процентів та комісії за користування кредитом, перевірки правильності нарахування комісії, процентів за користування кредитними коштами та пені, з огляду на що ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.08.2015 у справі № 910/12748/15 призначено судову економічну експертизу, проведення якої доручено Науково-дослідному центру судової експертизи з питань інтелектуальної власності.

Під час проведення вказаної експертизи Науково-дослідний центр судової експертизи з питань інтелектуальної власності надсилав клопотання експерта № 684 від 19.10.2015 та № 114 від 22.02.2016 (а.с. 1-2 т. 2) про надання додаткових документів, необхідних для проведення експертизи, які ухвалами Господарського суду м. Києва від 06.11.2015 та від 26.02.2016 задоволено, проте, вказані документи сторонами, тобто й позивачем, до Господарського суду міста Києва та Науково-дослідного центру судової експертизи з питань інтелектуальної власності надано не було.

Висновком експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи № 219/15 від 16.11.2016 (а.с. 27-49 т. 2) встановлено що, у зв'язку з тим, що надані матеріали недостатні для вирішення поставлених питань, а витребуванні додаткові матеріали на дослідження не надані:

- неможливо встановити, чи відповідає наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості позичальника по сплаті кредиту, процентів за користування кредитом, комісії за користування кредитом та пені за прострочення виконання зобов'язань умовам Договору банківського обслуговування, укладеного між ПАТ КБ "Приват Банк" та ФОП ОСОБА_3, які діяли на час здійснення нарахувань, вимогам чинного законодавства та розрахунковим документам щодо видачі та погашення кредиту за цим договором на дату здійснення розрахунку позивачем;

- не видається за можливе підтвердити документально наданий позивачем розрахунок заборгованості позичальника по сплаті кредиту, процентів за користування кредитом, комісії за користування кредитом та пені за прострочення виконання зобов'язань згідно Договору банківського обслуговування від 22.03.2011 станом на дату здійснення позивачем розрахунку;

- не видається за можливе встановити суму заборгованості ФОП ОСОБА_3 за Договором банківського обслуговування від 22.03.2011 по сплаті основної суми (тіла) кредиту, процентів за користування кредитом, комісії, пені за відсотками та кредитом, станом на дату розрахунку;

- не видається за можливе встановити, на які рахунки та в якій сумі здійснювалось погашення ФОП ОСОБА_3 кредиту та сплата процентів та комісії за користування кредитом згідно Договору банківського обслуговування від 22.03.2011.

За таких обставин, суд має вирішувати спір за наявними у матеріалах справи доказами, що, в свою чергу, унеможливлює встановлення судом обставин, необхідних для перевірки обґрунтованості розміру заявлених позивачем майнових вимог та, відповідно, прийняття за результатами всебічного та повного дослідження наданих сторонами та отриманих судом доказів обґрунтованого та законного рішення.

Відповідно до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 ГПК кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Як вірно встановлено судом першої інстанції:

- обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства;

- саме змагальність сторін, яка реалізується в господарському процесі через ст. 33 ГПК України дає змогу суду всебічно, повно та об'єктивно з'ясувати всі обставини справи та внаслідок чого ухвалити законне, обґрунтоване і справедливе рішення у справі;

- вказана норма ГПК України зобов'язує доводити свою правову позицію саме ту сторону, яка на неї посилається.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 36 ГПК України встановлено, що письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, з наданих позивачем доказів не можливо встановити наявність тієї заборгованості, стягнення якої є предметом цього позову, в той час як за приписами ГПК України саме позивач повинен довести наявність такої заборгованості, а рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно в тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність його вимог.

Колегія суддів зауважує позивачеві на тому, як суд першої, так і суд апеляційної інстанції за власною ініціативою призначав судову економічну експертизу для встановлення факту наявності спірної заборгованості та її розміру, проте саме через дії позивача (у першій інстанції - щодо ненадання доказів, необхідних для проведення експертизи, а в апеляційній інстанції - щодо неоплати призначеної експертизи) такі експертизи проведено не було, в той час як саме позивач мав бути стороною, зацікавленою у встановленні наявності та розміру такої заборгованості.

Отже, позивачем належними та допустимими доказами як суду першої, так і суду апеляційної інстанції не доведено наявності у відповідача заборгованості на загальну суму 41 141,77 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 22 417,08 грн., заборгованості по процентах за користування кредитом в сумі 10 370,83 грн., пені за несвоєчасне виконання зобов'язань в сумі 6 133,86 грн. та заборгованості по сплаті комісії за користування кредитом в сумі 2 220 грн.

При цьому, слід зазначити про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості по процентах за користування кредитом в сумі 10 370,83 грн., пені за несвоєчасне виконання зобов'язань в сумі 6 133,86 грн. та заборгованості по сплаті комісії за користування кредитом в сумі 2 220 грн. не сформульовані як самостійні, не містять окремого обґрунтування і доказів, а є правовим наслідком стягнення основного боргу, а тому, за відсутності підстав для такого, не можуть бути задоволені.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості на загальну суму 41 141,77 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 22 417,08 грн., заборгованості по процентах за користування кредитом в сумі 10 370,83 грн., пені за несвоєчасне виконання зобов'язань в сумі 6 133,86 грн. та заборгованості по сплаті комісії за користування кредитом в сумі 2 220 грн. Рішення суду першої залишається без змін.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2017 у справі № 910/12748/15 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 44, 49 ГПК України судові витрати за подачу апеляційної скарги покладаються на позивача.

Керуючись ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»на рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2017 у справі № 910/12748/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2017 у справі № 910/12748/15 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/12748/15.

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді Л.Г. Сітайло

О.М. Баранець