ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" вересня 2017 р. Справа № 909/382/17

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

Головуючий суддя: Бойко С.М.

суддів: Бонк Т.Б.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Коростенській О.,

від позивача ОСОБА_2 (довіреність б/н від 10.01.2017);

від відповідача ОСОБА_3 (довіреність №1 від 18.06.2017, посвідчення №8 від 09.12.1998);

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-промислова компанія «Прінком-Груп» б/н від 11.07.2017

на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 05.07.2017

у справі № 909/382/17, суддя Малєєва О.В.,

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-промислова компанія «Прінком-Груп»

до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Дубко»

про стягнення неустойки в розмірі 244 076 грн.

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 05.07.2017 частково задоволено позов товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-промислова компанія «Прінком-Груп» до товариства з обмеженою відповідальністю «Дубко» та стягнуто з відповідача на користь позивача на підставі ч. 2 ст. 785 ЦК України неустойку в розмірі 74 336,00 грн., а також 1 115,18 грн. судового збору.

В частині задоволених позовних вимог рішення суд першої інстанції мотивував тим, що після вирішення спору в справі №909/457/16 встановлена вина наймача (відповідача) в невиконанні обов'язку щодо повернення нежитлового приміщення деревообробного цеху, який розташований за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Макуха І. (вул. Порайка), буд. №41 «а» в звязку з закінчення строку дії договору оренди майна №18/08-13 від 29.08.2013.

Стосовно відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення неустойки в розмірі 169 740,00 грн., суд першої інстанції мотивував наявністю між сторонами спору про виселення ТОВ «Дубко» з орендованого приміщення (справа №909/457/16), в період з червня 2016 року до 23.02.2017 (день винесення постанови ВГСУ) існувала правова невизначеність у правовідносинах сторін, що виключає вину відповідача в неповерненні орендованого приміщення.

В апеляційній скарзі товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-промислова компанія «Прінком-Груп» просить скасувати рішення господарського суду Івано-Франківської області від 05.07.2017 в частині відмови щодо стягнення з відповідача неустойки в розмірі 169 740,00 грн. та прийняти нове, яким задоволити позов в цій частині.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що необхідною умовою для застосування неустойки, передбаченої ч. 2 ст. 785 ЦК України, є невиконання орендарем обовязку щодо повернення орендованого майна, яке супроводжується безпідставним продовженням фактичного користування колишнього орендаря цим майном.

Застосувавши до спірних правовідносин положення ч. 1 ст. 614 ЦК України за змістом якого особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх заходів залежних від неї щодо належного виконання зобовязання, суд першої інстанції не врахував презумпцію вини особи, яка порушила зобовязання та що в силу ЦК України на неї покладений обовязок щодо доведення відсутності своєї вини. На думку апелянта, відповідачем свою невинуватість не доведено.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 06.09.2016 у справі №909/457/16, яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 23.02.2017 встановлено, що листом від 19.05.2016 відповідач відмовився повертати орендоване за договором №18/08-13 від 29.08.2013 нежитлове приміщення деревообробного цеху, який розташований за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Макуха І. (вул. Порайка), буд. №41 «а», а тому вказані обставини щодо ухилення відповідача повертати орендоване майно не підлягають доказуванню в силу ч. 3 ст. 35 ГПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу товариство з обмеженою відповідальністю «Дубко» (відповідач) просить рішення господарського суду Івано-Франківської області від 05.07.2017 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу зазначає, що виконання рішення господарського суду Івано-Франківської області від 29.07.2016 та наявності ухвали Вищого господарського суду України від 30.01.2017 щодо зупинення виконання постанови Львівського апеляційного господарського суду від 06.09.2016 у справі №909/457/16 про виселення свідчить про відсутній склад господарського правопорушення зі сторони відповідача та його вини, а звідси і доказів стягнення неустойки.

В судове засідання 20.09.2017 представники сторін зявились.

Представник апелянта в судовому засіданні підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі, надав пояснення аналогічні вищенаведеним та просив скасувати рішення господарського суду Івано-Франківської області від 05.07.2017 в частині відмови позову щодо стягнення з відповідача неустойки в розмірі 169 740,00 грн. та прийняти нове, яким задоволити позов в цій частині.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти доводів апеляційної скарги та просив рішення господарського суду Івано-Франківської області від 05.07.2017 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, з підстав наведених у відзиві.

Розглянувши наявні в справі матеріали, давши оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі та у відзиві на апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін в судовому засіданні, апеляційний господарський суд дійшов висновку про залишення рішення господарського суду Івано-Франківської області від 05.07.2017 без змін, а апеляційної скарги без задоволення, з огляду на наступне.

Судами встановлено, що між товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-промислова компанія «Прінком-Груп» (надалі ТОВ «ІПК «Прінком-Груп»), та ТОВ «Дубко» існували орендні правовідносини щодо користування нежитловим приміщенням - деревообробний цех, що розташований за адресою: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, вул. Макуха І. (вул. Порайка), буд. № 41 «а» загальною площею 966 кв. м. (далі орендоване майно) на підставі укладеного договору оренди майна №18/08-13 від 29.08.2013 (надалі договір).

Чинність договору припиняється за взаємною згодою сторін або за рішенням суду, внаслідок банкрутства орендаря та в інших випадках, прямо передбачених чинним законодавством України (п. 4.7 договору).

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 06.09.2016, яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 23.02.2017, скасовано рішення Івано-Франківської області від 29.07.2016 в справі №909/457/16, прийнято нове, яким первісний позов задоволено частково, а саме виселено ТОВ «Дубко» із займаного нежитлового приміщення, в звязку з тим, що договір №18/08-13 від 29.08.2016 припинив свою дію 19.05.2016 внаслідок його розірвання.

У відповідності до ч. 3 ст. 35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 30.01.2017 зупинено виконання постанови Львівського апеляційного господарського суду від 06.09.2016 у справі №909/457/16 до закінчення касаційного провадження, яке завершено 23.02.2017.

Згідно з ч. 1 ст. 111-28 ГПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

В постанові Верховного Суду України від 02.09.2014 у справі №3-85гс14 зазначено, що для застосування наслідків, передбачених частиною другою статті 785 ЦК України необхідна наявність вини (умислу або необережності) у особи, яка порушила зобовязання, відповідно до вимог статті 614 ЦК України.

Таким чином, висновок Верховного Суду України в постанові від 02.09.2014 у справі №3-85гс14 щодо з'ясування вини особи, яка порушила зобовязання, відповідно до вимог статті 614 ЦК України є обов'язком суду при застосуванні ч. 2 ст. 785 ЦК України.

З огляду на вищевикладене вбачається, що підставою для застосування наслідків, передбачених ч. 2 ст. 785 ЦК України є вина орендаря у порушенні зобовязання щодо повернення обєкту оренди.

З цих підстав спростовуються доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції презумпції вини особи, яка порушила зобовязання.

Отже правильним є висновок суду першої інстанції що внаслідок існування між сторонами спору щодо виселення ТОВ «Дубко» з орендованого приміщення (справа №909/457/16), в період з червня 2016 року до 23.02.2017 (день винесення постанови Вищого господарського суду України) існувала правова невизначеність у правовідносинах сторін, а також те, що ухвалою Вищого господарського суду України від 30.01.2017 зупинено виконання постанови Львівського апеляційного господарського суду від 06.09.2016 у справі №909/457/16 до закінчення касаційного провадження в період з 30.01.2017 по 23.02.2017.

Враховуючи вищевикладене суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що підставою виникнення вини орендаря у неповерненні обєкта оренди і відповідно, підставою для застосування наслідків, передбачених ч. 2 ст. 785 ЦК України слугує не лише факт розірвання договору оренди, а й наявність умислу щодо неповернення орендованого майна (ч. 2 ст. 785 ЦК України та ст. 614 ЦК України).

Наявність спору щодо виселення ТОВ «Дубко» з орендованого приміщення в справі №909/457/16 в період з червня 2016 року до 23.02.2017 свідчить про те, що в ТОВ «Дубко» були легітимні сподівання на подальше підставне користування орендованим майном та спростовує доводи апеляційної скарги про наявність умислу на неповернення обєкту оренди, а також про неврахування судом першої інстанції презумпції вини особи, яка порушила зобовязання.

Зважаючи на викладене, місцевим господарським судом правильно встановлено, що порушення обовязку щодо повернення обєкту оренди виникло у відповідача лише з 23.02.2017 (моменту вирішення спору, внаслідок прийняття постанови Вищого господарського суду України в справі №909/457/16), а тому саме з цього моменту позивачам слід було нараховувати неустойку.

Перевіривши розрахунки неустойки за період з 23.02.2017 по 19.06.2017, апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого господарського суду про обґрунтованість стягнення з відповідача підлягає неустойки в розмірі 74 336,00 грн. та відмову в задоволенні позову щодо стягнення 169 740,00 грн. неустойки за період існування спору щодо розірвання договору оренди, а саме з 01.06.2016 по 23.02.2017.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а відтак така апеляційна скарга не підлягає до задоволення, а рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про необхідність залишення судового збору за подання апеляційної скарги за апелянтом (відповідач).

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

рішення господарського суду Івано-Франківської області від 05.07.2017 у справі №909/382/17 залишити без змін.

Апеляційну товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-промислова компанія «Прінком-Груп» б/н від 11.07.2017 залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий суддя: С.М. Бойко

Судді: Т.Б. Бонк

ОСОБА_1

Повний текст постанови виготовлено 25.09.2017.