РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" вересня 2017 р. Справа № 906/538/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Тимошенко О.М.

судді Коломис В.В. ,

судді Саврій В.А.

при секретарі Вавринчук А.І.

за участю представників сторін:

від позивача - Гриценко Д.В.

від відповідача - Кузнєцова М.О.

від третьої особи ОСОБА_3 - ОСОБА_4

від третьої особи ОСОБА_5 - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача ПП "Творчо-виробничий центр "Олеся" на рішення господарського суду Житомирської області від 15.08.17 р. у справі № 906/538/16

за позовом Приватного підприємства "Творчо-виробничий центр "Олеся"

до Житомирської міської ради

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

- ОСОБА_3;

- ОСОБА_5;

про визнання протиправним та скасування пункту 1 рішення 5 сесії 7-го скликання №91 від 09.02.2016р.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області від 15.08.17 року у справі № 906/538/16 (суддя - Давидюк В.К.) в позові відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач - ПП "Творчо-виробничий центр "Олеся" подав апеляційну скаргу, в якій просить останнє скасувати з підстав порушенням норм матеріального права та процесуального права. Зазначає, що в даному випадку пункт 64 додатку 1 рішення п'ятої сесії сьомого скликання Житомирської міської ради № 91 від 09 лютого 2016 року "Про передачу у власність та оренду земельних ділянок громадянам під існуючим нерухомим майном" може бути самостійною вимогою захисту порушеного права позивача та може бути оскаржений без вимоги про визнання недійсним правовстановлюючого документу, оскільки у третіх осіб взагалі відсутній правовстановлюючий документ, а тому вважає, що обраний позивачем спосіб захисту не суперечить правовим висновкам Верховного Суду України. Також зазначає, що ПП "ТВЦ "Олеся" є користувачем земельної ділянки площею 0,4000 га по АДРЕСА_2 на підставі державного акту на право користування, яке є чинним. У випадку зацікавленості громадян в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки до клопотання, адресованому органу місцевого самоврядування, необхідно надати погодження землекористувача у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб. Відсутність згоди ПП "ТВЦ "Олеся" на вилучення у нього земельної ділянки, здійснення дій щодо її відведення іншим особам є неправомірним. З огляду на вказане просить апеляційну скаргу задоволити, а рішення господарського суду Вінницької області від 08.06.17 року у справі № 902/390/17 скасувати.

В судовому засіданні представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги та просить її задоволити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечив та надав свої пояснення.

Представники третіх осіб підтримали заперечення відповідача та просять залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Розглянувши матеріали справи та апеляційну скаргу, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення господарського суду Житомирської області від 15.08.17 року у справі № 906/538/16 залишити без змін виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, пунктом 1 рішенням Житомирської міської ради №91 від 09.02.2016 "Про передачу у власність та оренду земельних ділянок громадянам під існуючим нерухомим майном", затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок та надано земельні ділянки у власність та оренду згідно з додатком. (а.с.45).

Відповідно до п.64 додатку до рішення № 91 від 09.02.2016 "Список громадян, яким надаються земельні ділянки у власність та будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок " надано у власність ОСОБА_5 та ОСОБА_3 земельну ділянку спільну часткову власність площею 0,1 га за адресою: АДРЕСА_1 на підставі клопотання та договорів купівлі-продажу квартири №5002 від 03.10.2000 та №5279 від 27.02.2003 без права нового будівництва. (а.с. 61).

Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що ПП "ТВЦ"Олеся" є користувачем земельної ділянки площею 0,4000 га по АДРЕСА_2 на підставі державного акту на право користування землею НОМЕР_1, виданого на підставі рішення Житомирської міської ради від 26.02.1993 (а.с.13-16).

Посилаючись на ст. 118 Земельного кодексу позивач вважає, що обов'язковою умовою для прийняття Житомирською міською радою рішення №91 від 09.02.2016 "Про передачу у власність та оренду земельних ділянок громадянам під існуючим нерухомим майном" в частині затвердження проекту землеустрою по передачі у власність ОСОБА_7 та ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0,1 га по АДРЕСА_1 є згода землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб), тобто ПП "ТВЦ"Олеся".

За вказаних обставин, позивач вважає, що оспорюване рішення №91 від 09.02.2016 р. "Про передачу у власність та оренду земельних ділянок громадянам під існуючим нерухомим майном" в частиніі затвердження проекту землеустрою по передачі у власність ОСОБА_7 та ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0,1 га по АДРЕСА_1 є протиправним та підлягає скасуванню.

Місцевий господарський суд, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно з ч.3 ст.24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Статтею 25 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Стаття 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначає компетенцію сільських, селищних міських рад, зокрема, щодо вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Вказане питання мають вирішуватися виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради (пункт 34 ч.1).

За змістом ч.1, ч.2 ст.116 Земельного кодексу України (в редакції станом на дату прийняття рішення №91 від 16.02.2016), громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до ч.1 ст.122 Земельного кодексу України (в редакції станом на дату прийняття рішення), сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до ч.6 ст.118 Земельного кодексу України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (ч.7 ст.118 Земельного кодексу України).

Приймаючи оскаржуване рішення про передачу у власність земельної ділянки третім особам, Житомирська міська рада врахувала, що на земельній ділянці знаходиться нерухоме майно фізичних осіб, а саме квартири, які входять до складу одноповерхового житлового будинку.

Разом з тим, судом встановлено, на час прийняття Житомирською міською радою рішення №91 від 09.02.2016 "Про передачу у власність та оренду земельних ділянок громадянам під існуючим нерухомим майном" в частині затвердження проекту землеустрою по передачі у власність ОСОБА_7 та ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0,1 га по АДРЕСА_1, яка є складовою частиною земельної ділянки площею 0,40 га по АДРЕСА_2, перебувала у безстроковому користуванні позивача.

Відповідно до статті 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття в редакції від 05.03.2009р.).

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна зареєстровано право спільної часткової власності за ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 0,1 га по АДРЕСА_1 (а.с.17-18), підстава виникнення якого рішення Житомирської міської ради №91 від 09.02.2016.

Апеляційним судом Житомирської області під час розгляду справи №296/6647/16-ц також встановлено, що на підставі рішення Житомирської міської ради № 91 від 09.02.2016 року треті особи ОСОБА_3 та ОСОБА_5 16 лютого 2016 року зареєстрували право власності на земельну ділянку площею 0,1 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 204/1000 частин, за ОСОБА_3 486/1000 га.

Відповідно до ч. ст. 35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З огляду на вищезазначене колегія суддів погоджується з місцевим судом, що оскаржуване рішення Житомирської міської ради № 91 від 09.02.2016 є актом індивідуальної дії, яке вичерпало свою юридичну силу після реалізації, а саме після реєстрації права власності на земельну ділянку третіми особами.

Колегія суддів зазначає, що позивач відповідно до ч. 2 ст. 95 ЗК України звернувся до суду, оскільки вважає своє право землекористувача порушеним та вимагає його відновлення в обраний ним спосіб захисту.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту (постанова ВСУ від 15.04.15р. у цивільній справі № 6-55цс15 , № в реєстрі 43675421).

Однак особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника (постанова ВСУ від 15.04.15р. у цивільній справі № 6-55цс15, № в реєстрі 43675421).

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (частина друга статті 16 ЦК України).

За загальним правилом, способи захисту прав землекористувачів на земельні ділянки, визначені статтею 152 ЗК України, підлягають переважному застосуванню перед нормами ЦК України та ГК України (п.2.9 Постанови Вищого господарського суду від 17.05.2011 № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин".

Відповідно до ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання угоди недійсною та визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Окрім того, ч. 1 статті 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Так, обов'язковою умовою передачі у власність земельних ділянок, які перебувають у комунальній власності, є наявність позитивного рішення сесії відповідної ради про передачу земельної ділянки у власність.

Відповідно до п. 15 ч. 1 ст. 26 та ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування", рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7рп/2009 ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Конституційний Суд України в пункті 5 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв'язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів.

У постанові від 11.11.2014 року в адміністративній справі № 21-405а14 колегія суддів Судової палати в адміністративних справах, Судової палати у господарських справах, Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що у разі прийняття органом місцевого самоврядування (як суб'єктом владних повноважень) ненормативного акта, що застосовується одноразово, який після реалізації вичерпує свою дію фактом його виконання і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, позов, предметом якого є спірне рішення органу місцевого самоврядування, не повинен розглядатися, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постановах від 06.10.2015 року (адміністративна справа № 21-1306а15), від 06.07.2016 року (господарська справа № 3-514гс16), від 12.10.2016 року (господарська справа № 3-527гс16), від 19.10.2016 року (господарська справа № 3-806гс16), від 09.11.2016 року (господарська справа № 3-1086гс16).

У постанові від 30.09.2015 року в господарській справі № 3-553гс15 колегія суддів Судової палати у господарських справах і Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що самостійний позов про визнання незаконними та скасування рішень органів місцевого самоврядування про передачу земельних ділянок дійсно не виконує функції захисту прав особи, оскільки не впливає на права та обов'язки сторін таких правовідносин (у зв'язку з тим, що дія цих ненормативних актів вичерпується фактом їх виконання), що однак не виключає можливості оскарження зазначених актів у комплексному поєднанні із вимогами про визнання недійсними правовстановлюючих документів, виданих на підставі цих оскаржуваних актів, та витребування із незаконного володіння земельної ділянки.

Беручи до уваги наведені висновки Верховного Суду України, які відповідно до ч. 1 ст. 111 28 ГПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, суд дійшов висновку про необґрунтованість позову, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не забезпечує реального захисту прав на земельну ділянку.

Твердження апелянта про те, що на даний час правовстановлюючі документи не видаються, а тому виключається можливість застосування наведеної практики Верховного Суду України, судом апеляційної інстанції до уваги не приймається, оскільки на підставі рішень органів місцевого самоврядування здійснюються реєстраційні дії відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", Закону України "Про державний земельний кадастр". Отже, таке поєднання здійснюється з вимогами про скасування відповідних реєстраційних дій.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем у межах цього провадження заявлені лише вимоги про визнання недійсним рішення, яке вичерпало свою дію фактом його виконання. Скасування такого акта не породжує жодних наслідків для позивача як постійного землекористувача земельною ділянкою площею 0,4000 га по АДРЕСА_2, зважаючи на те, що право власності на частину земельної ділянки зареєстровано за третіми особами на підставі рішення Житомирської міської ради №92 від 09.02.2016. Після оформлення відповідно до чинного законодавства права власності на земельну ділянку за гр. ОСОБА_3 та ОСОБА_5, між сторонами виник спір про право цивільне, а відтак позивач має захищати свої права у способи, передбачені ЦК України, а не шляхом визнання незаконним виконаного акта Житомирської міської ради.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що обраний ПП "ТВЦ "Олеся" спосіб захисту порушеного права не забезпечує його реального захисту, оскільки не впливає на законність правовстановлюючих документів стосовно права власності на земельну ділянку до розгляду спору про їх оскарження (не породжує юридичних наслідків), а тому суд з вказаної підстави відмовляє у задоволенні позову.

Отже, з огляду на викладене вище, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Житомирської області від 15.08.17 року відповідає матеріалам справи і підстав для його скасування немає. Зазначені в апеляційній скарзі інші доводи скаржника не обґрунтовані та не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ПП "Творчо-виробничий центр "Олеся" №16/08-01 від 16.08.2017р. залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Житомирської області від 15.08.17 року у справі № 906/538/16 залишити без змін.

3. Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку.

Головуючий суддя Тимошенко О.М.

Суддя Коломис В.В.

Суддя Саврій В.А.