ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

26 вересня 2017 р. Справа № 903/558/17

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до відповідача 1: Державного підприємства Укрриба

відповідача 2: Регіонального відділення Фонду державного майна України по Волинській області

про визнання недійсним договору

Суддя: Філатова С.Т.

ПРЕДСТАВНИКИ:

від позивача: ОСОБА_2, дов. № HMI 179520 від 31.07.2017 р.

від відповідача 1: н/в

від відповідача 2: ОСОБА_3, дов. від 02.02.2017р. №9

Відповідно до ст. 20 Господарського процесуального кодексу розяснено право відводу судді. Відводу судді не заявлено. В судовому засіданні згідно ст. 22 ГПК України розяснено процесуальні права та обовязки сторін.

У судовому засіданні 26.09.2017р. відповідно до ст. 85 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державного підприємства Укрриба, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Волинській області про визнання недійсним договору зберігання державного майна № 27/13 від 25.12.2013 р. та додаткової угоди до нього від 01.03.2014 р., укладених між ДП Укрриба та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1

Позовні вимоги обґрунтовані наступним:

25.12.2013 року між позивачем та Державним підприємством Укрриба було укладено договір № 27/13 зберігання державного майна.

Відповідно до умов договору відповідач 1 зобов'язався передати позивачу на відповідальне зберігання гідротехнічні споруди рибницьких ставів, а останній прийняти їх. Передані на зберігання гідротехнічні споруди знаходяться за адресою: Волинська область, Горохівський район, с. Угринів.

Пунктом 6.1. договору передбачено, що цей договір набуває чинності з дня його підписання та діє до укладення договору оренди державного майна.

До договору 01 березня 2014 року була укладена додаткова угода, якою відповідач 1 надав дозвіл позивачу користуватися майном, переданим на зберігання, та встановив плату за це в розмірі 488,63 грн.

Однак, стало відомо, що ДП Укрриба не мало необхідного обсягу повноважень на укладення договору зберігання, а пізніше додаткової угоди.

Спільним наказом Міністерства аграрної політики України та Фонду державного майна України від 06.05.03 №126/752 Про передачу гідротехнічних споруд до сфери управління Мінагрополітики України на баланс Державного підприємства Укрриба були передані гідротехнічні споруди, включаючи ставкові рибоводні споруди та інше майно, яке під час приватизації не увійшло до статутних фондів господарських товариств. Тобто, зазначені гідроспоруди є державним майном, що знаходиться у сфері управління Міністерства аграрної політики України та перебуває на балансі Державного підприємства Укрриба.

В порушення ст. 6 Закону України Про управління об'єктами державної власності, статтей 5, 9-13, 19 Закону України Про оренду державного та комунального майна, статтей 7, 13 Закону України Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні при укладенні спірного договору про передачу права експлуатації гідротехнічних споруд, що перебувають на балансі ДП Укрриба, не проводилася оцінка майна, що передається в користування, не проводився конкурс з продажу права оренди державної оренди майна.

Укладений договір зберігання державного майна № 27/13 від 25.12.2013 року містить усі ознаки договору оренди (передача майна в користування, строковість, оплатність, мета здійснення господарської діяльності). Частиною 1 ст. 759 ЦКУ закріплено, що за договором найму оренди наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. З аналізу даної норми вбачається, що метою договору (оренди) є передача майна у тимчасове користування за плату. Тобто, об'єктом договору є майно, яке підлягає передачі в користування (передбачається можливість отримання з речі її споживчих властивостей без зміни субстанції речі), а ознаками даного правочину є платність та строковість договору.

Єдиним орендодавцем державного майна може бути лише Фонд державного майна України, а тому є достатньо підстав вважати, що передача в експлуатацію гідротехнічних споруд без участі Фонду (відповідача-2) і без його дозволу суперечить вимогам чинного законодавства України, а ДП Укрриба при укладенні спірного договору перевищило свою компетенцію, як балансоутримувач майна.

В правове обгрунтування позовних вимог позивач послався на ч. 1 ст. 207 ГК України, ч. 1 ст. 235 ЦК України, ч. 2 ст. 235 ЦК України, ст.ст. 203, 215, 216, 227, 230, 653 ЦК України.

Ухвалою суду від 14.07.2017р. порушено провадження у справі. Зобовязано відповідача 1 подати статут, пояснення (обґрунтовані доводи та заперечення) по суті позовних вимог, відповідача 2: положення, пояснення (обґрунтовані доводи та заперечення) по суті позовних вимог.

Відповідач -1 Державне підприємство Укрриба звернувся із клопотаннями № 11-09/203 від 07.08.2017 р., №11-09/215 від 21.08.2017р. про передачу справи за територіальною підсудністю до господарського суду м. Києва, посилаючись на ст. 15 ГПК України, п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів".

Заперечив порушення прав позивача.

Суд відхилив клопотання відповідача 1 про передачу справи за територіальною підсудністю до господарського суду м. Києва оскільки згідно ч. 3 ст. 15 ГПК України справи у спорах за участю кількох відповідачів розглядаються господарським судом за місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача.

В даному випадку позивач подав позов до господарського суду Волинської області, оскільки відповідач 2 зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто справа підсудна господарському суду Волинської області.

Судом не прийняті доводи відповідача 1 щодо не порушення прав або охоронюваних законом інтересів відповідача 2, оскільки визначення питання порушення охоронюваних законом інтересів сторін здійснюється за наслідками судового провадження, а не на стадії порушення провадження у справі. Водночас, за правилами ч. 3 ст. 17 ГПК України справа, прийнята господарським судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута по суті і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому господарському суду.

Одночасно позивач звернувся із заявою про застосування строків позовної давності, мотивуючи тим, що позивач міг довідатися про порушення або оспорювання своїх прав і охоронюваних законом інтересів при укладанні з відповідачем договору, а тому, строк позовної давності по вимозі щодо визнання такого договору недійсним минув для позивача 25.12.2016.

Представник позивача клопотання відповідача 2 заперечив в поясненнях від 08.08.2017р., мотивуючи тим, що:

6 квітня 2016 року в додатку до Державного інформаційного бюлетеня про приватизацію Відомості приватизації № 28 (944) було опублікована інформація РВ ФДМУ по Волинській області про оголошення конкурсу з відбору субєктів оціночної діяльності, які будуть залучені до проведення незалежної оцінки майна, із тому числі тих гідротехнічних споруд, що перебували на зберіганні.

28 квітня 2016 року між ОСОБА_1, РВ ФДМ України по Волинській області та ТОВ Волинь-експерт було підписано договір № 40 про надання послуг з оцінки майна, а саме гідротехнічних споруд, які знаходяться в с. Угринів, Горохівського району, Волинської області.

Таким чином, лише після звернення до РВ ФДМ України по Волинській області, дізнався про легітимний порядок передачі в користування гідротехнічних споруд, а відтак довідався про незаконність укладеного з відповідачем-1 договору зберігання державного майна № 27 17 від 26.12.2017р. та додаткової угоди до договору зберігання державного майна від 01.07.2014 року.

Відповідач 2 щодо вирішення клопотання відповідача поклався на розсуд суду.

Відповідач 2 - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Волинській області в поясненнях № 10-06-1684 від 07.08.2017р. позов заперечило, зазначило, що спільним наказом Міністерства аграрної політики України та Фонду державного майна України від 06.05.2003 року № 126/752 Про передачу гідротехнічних споруд до сфери управління Мінагрополітики України та на баланс Державного підприємства Укрриба були передані гідротехнічні споруди, включаючи ставкові рибоводні споруди та інше майно, яке під час приватизації не увійшло до статутних фондів господарських товариств. Зазначені гідротехнічні споруди є державним майном, що знаходиться у сфері управління Державного агентства рибного господарства України. Оскільки власником майна (гідротехнічних споруд) є держава в особі Державного агентства рибного господарства України, то саме воно наділене правом розпоряджатися державним майном, в тому числі і надання згоди на передачу його в користування чи оренду. Проте, в період укладення договору зберігання від 25.12.2013 №27/13, Державне агентство рибного господарства України дозволу на передачу даних державних об'єктів у користування чи оренду регіональному відділенню не надавало.

При укладенні зазначеного вище договору між ДП Укрриба та ФОП ОСОБА_1 до регіонального відділення не надходили заява про оренду, проект договору оренди, а також інші документи згідно з переліком документів, які подаються орендодавцеві для укладення договору оренди майна, що належить до державної власності, затвердженого наказом Фонду державного майна України 15.02.2013 № 201.

Розгляд справи неодноразово відкладався згідно зі ст. 77 ГПК України у зв'язку з непредставленням витребуваних доказів, необхідністю витребування нових доказів.

Відповідач 1 у поясненнях від 20.09.2017р. №11-09/235 повідомив, що при укладанні договору зберігання державного майна від 25.12.2013 № 27/13 сторони домовилися, що цей договір діє до укладання договору оренди державного майна, що є предметом спірного договору.

Таким чином, наведеним підтверджується, що ФОП ОСОБА_1 був обізнаний про порушення своїх прав або охоронюваних законом інтересів з моменту укладання спірного договору.

21.06.2016р. ФОП ОСОБА_1 з регіональним відділенням Фонду державного майна України по Волинській області укладено договір оренди № 1047 на державне майно, що було предметом договору від 25.12.2013 № 27/13, зазначений спірний договір вважається припиненим з 20.06.2016р. про що також зазначив ФОП ОСОБА_1 у позовній заяві.

ФОП ОСОБА_1 не доведено існування у нього суб'єктивного права і факт його порушення чи оспорювання, про захист якого він просить. А тому вважає, що суд має відмовити у позовній заяві не через пропущення строку позовної давності, про застосування якого просить підприємство у клопотанні від 01.08.2017 № 11-09/203, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

До пояснень долучив копії: наказу про покладання обов'язків; заяви ФОП ОСОБА_1 від 10.01.2014р.; договору від 21.06.2016р. № 1047; статуту ДП «Укрриба» у редакції від 16.01.2012р.

Представник позивача у поясненнях та у судовому засіданні 26.09.2017р. повідомив, що приватний підприємець ОСОБА_1 не звертався до ДП «Укрриба» з проханням надати дозвіл на користування державним майном., що перебувало в нього на зберіганні згідно договору зберігання державного майна від 25.12.2013р. № 27/13. Державне майно, яке передане на зберігання з правом користування, не було повернуто ДП «Укрриба», акту прийому-передачі не укладалося.

Господарський суд, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача 2, зважаючи на те, що спливає строк розгляду справи, імеративно визначений ст. 69 ГПК України, визнавши зібрані докази достатніми для розгляду спору за наявними в справі матеріалами відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, -

ВСТАНОВИВ:

25.12.2013р. між державним підприємством "Укрриба" (поклажодавець) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (зберігач) укладено договір зберігання державного майна № 27/13, згідно з яким ДП "Укрриба" передало на відповідальне зберігання, а зберігач ФОП ОСОБА_4 прийняв на відповідальне зберігання згідно з актом приймання-передачі нерухоме майно - гідротехнічні споруди рибницьких ставів, які обліковуються на балансі поклажодавця і передані йому на підставі спільного наказу Міністерства аграрної політики України та Фонду державного майна України "Про передачу гідротехнічних споруд" від 06.05.2003р. №126/752 (а.с. 8-9).

Згідно п.п. 1.2, 1.3 договору об'єктом зберігання є гідротехнічні споруди рибницьких ставів - майно, що перебуває у державній власності відповідно до п. 1.1 договору та розташоване за адресою: Волинська область, Горохівський район, с. Угринів.

Згідно акту приймання-передачі гідротехнічних споруд, які передаються на зберігання від 25.12.2013р., ДП "Укрриба" передало, а ФОП ОСОБА_1 прийняв на відповідальне зберігання державне нерухоме майно - гідротехнічні споруди ставу Угринів інв. №004 балансовою вартістю 27 794,00грн., залишкова вартість станом на 01.12.2013р. 3 526,83грн., яке розташоване за адресою: Волинська область, Горохівський район, село Угринів (а.с. 10).

Сторони у п. 4.1 договору погодили, що за відповідальне зберігання майна щомісячний розмір плати складає 10 грн., в тому числі ПДВ. Плата за відповідальне зберігання майна перераховується на розрахунковий рахунок зберігача один раз на рік по закінченню календарного року до 15 січня наступного року на підставі акту виконаних робіт (послуг), який зберігач направляє поклажодавцеві до 31 грудня звітного року.

Згідно з п. 6.1 договору цей договір набуває чинності з дня його підписання і діє до укладення договору оренди майна.

01.03.2014р. між сторонами укладено додаткову угоду до договору зберігання державного майна №27/13 від 25.12.2013р., відповідно до п. 4 якої зберігач зобов'язується проводити плату за користування державним майном, зазначеним в акті приймання-передачі, щомісячно на розрахунковий рахунок поклажодавця не пізніше 14 числа місяця, наступного за звітним. Ціна за користування державним майном визначена у протоколі про договірну ціну, який є невід'ємною частиною договору, становить 488,63грн. Розмір щомісячної орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру місячної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць (а.с. 12-13).

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, послався на те, що договір зберігання державного майна № 27/13 від 25.12.2013р. з додатковою угодою від 01.03.2014р. є удаваним правочином, з огляду на те, що за своєю суттю є договором оренди майна, так як основною ознакою спірного договору є користування майном за плату. Договір зберігання державного майна № 27/13 від 25.12.2013р. укладений з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки правомочною особою на укладення договору оренди державного майна є Фонд державного майна України, а тому ДП "Укрриба" при укладенні договору перевищило свою компетенцію як балансоутримувач майна.

Дослідивши наявні матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до Статуту ДП "Укрриба" в редакції, затвердженій наказом Державного агентства рибного господарства України від 16.01.2012, Державне підприємство "Укрриба" засноване на основі державної власності, входить до сфери управління Державного агентства рибного господарства України та підзвітне йому (п. 1.1 Статуту).

У відповідності до п. 5.1 Статуту майно підприємства є державною власністю і закріплюються за ним на праві господарського відання.

Між сторонами укладено договір зберігання державного майна № 27/13 від 25.12.2013р., відповідно до умов якого державне підприємство "Укрриба" передало на відповідальне зберігання ФОП ОСОБА_4 нерухоме державне майно - гідротехнічні споруди рибницьких ставів, які обліковуються на балансі ДП "Укрриба".

01.03.2014р. між сторонами укладено додаткову угоду до договору зберігання державного майна №27/13 від 25.12.2013р., відповідно до п. 4 якої зберігач зобов'язався проводити плату за користування державним майном, зазначеним в акті приймання-передачі, щомісячно на розрахунковий рахунок поклажодавця не пізніше 14 числа місяця, наступного за звітним. Ціна за користування державним майном визначена у протоколі про договірну ціну, який є невід'ємною частиною договору та становить 488,63грн.

У відповідності до п.8.2 договору зберігання додаткова угода від 01.03.2014р. є невід'ємною частиною цього договору.

21.06.2016р. між регіональним відділенням Фонду державного майна України по Волинській області (орендодавець) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (орендар) укладений договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності №1047, згідно п.п. 1.1, 1.2 якого орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно: гідротехнічні споруди ставу Угринів.

Майно передається в оренду з метою використання орендарем для рибогосподарської діяльності.

Пунктом 3.1 договору орендна плата визначена на підставі ОСОБА_3 розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995р. №786 (із змінами та доповненнями), становить без ПДВ за базовий місяць оренди травень 2016 р. 5 305,73грн.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 936 ЦК України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Статтею 944 Цивільного кодексу України передбачено, що зберігач не має права без згоди поклажедавця користуватися річчю, переданою йому на зберігання, а також передавати її у користування іншим особам.

Пунктом 1 ст. 946 ЦК України визначено, що плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Згідно ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Зі змісту норм чинного законодавства, а саме ч. 1 ст. 235, ч. 1 ст. 759, ч. 1 ст. 936 та ст. 944 Цивільного кодексу України випливає, що договір зберігання укладається без права користування річчю, право користування річчю зберігач може отримати за попередньою згодою поклажодавця, і в такому разі виникають правовідносини найму (якщо користування платне).

В даному випадку сторони у п.2.4 договору зберігання №27/13 від 25.12.2013р. обумовили, що у випадках, коли для збереження якісних властивостей майна необхідне його використання, зберігач звертається до поклажодавця за дозволом стосовно використання майна, переданого на зберігання, в порядку дії ст. 944 ЦК України.

У відповідності до додаткової угоди від 01.03.2014р. до договору зберігання, зберігач зобов'язується проводити плату за користування державним майном, зазначеним в акті приймання-передачі, не пізніше 14 числа місяця, наступного за звітним. Ціна за користування державним майном становить 488,63грн.

Таким чином, договором зберігання з додатковою угодою до договору зберігання державного майна від 01.03.2014р., що згідно до п. 8.2 договору зберігання є невід'ємною частиною цього договору, передбачений обов'язок по оплаті за використання державного майна, що підтверджує позицію позивача, що спірний договір з додатковою угодою по суті є договором оренди державного майна, які сторони назвали договором зберігання.

Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, видами діяльності відповідача 1 є: 03.22 Прісноводне рибництво (аквакультура) (основний); 47.99 Інші види роздрібної торгівлі поза магазинами Таким чином, відповідач 1 - ФОП ОСОБА_1 (зберігач за спірним договором), не займається таким видом діяльності як зберігання та його підприємницька діяльність пов'язана з рибогосподарською діяльністю та використанням переданих йому за договором №27/13 від 25.12.2013р. гідротехнічних споруд за їх цільовим призначенням.

В той же час, законодавством України передбачені певні особливості укладання та виконання договору найму (оренди) державного майна.

Стаття 235 Цивільного кодексу України передбачає, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У відповідності до листа Верховного Суду України від 24.11.2008 "Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними", удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали).

В пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Зі змісту договору зберігання державного майна з додатковою угодою вбачається, що вказаний договір є удаваним правочином, оскільки за своїм правовим змістом фактично є довгостроковим договором оренди державного майна, з огляду на те, що основною ознакою спірного договору є користування майном за плату.

Предметом вказаного договору є державне майно, а саме гідротехнічні споруди, а тому до спірних правовідносин повинно бути застосовано норми Закону України "Про оренду державного та комунального майна України".

Відповідно до ч. 1 ст. 287 ГК України та ст. 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", орендодавцями державного майна-майна цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, що є державною власністю, є Фонд державного майна України, його регіональні відділення і представництва.

Згідно із ст. 1 Закону України "Про Фонд державного майна України" №4107-VІ від 09.12.2011 (у редакції чинній на час укладення договору), Фонд державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об'єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об'єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності.

В силу приписів наведених норм законодавства, правомочною особою на укладення договору оренди державного майна та орендодавцем гідротехнічних споруд, визначених у договорі зберігання, може виступати тільки Фонд державного майна України, його регіональні відділення. В той час, як ДП "Укрриба" може виступати стороною договору оренди спірного майна (за погодженням з органом управління майна) лише як балансоутримувач, а не орендодавець.

У відповідності до договору зберігання державного майна № 27/13 від 25.12.2013р. разом з додатковою угодою від 01.03.2014р., сторонами були вчинені дії щодо майна, що є власністю держави та перебуває на балансі ДП "Укрриба", тобто останній не є власником переданого майна, яке на момент приватизації не увійшло до статутного фонду господарських товариств.

Доказів наявності погоджень з боку уповноваженого органу управління на укладання угоди щодо передачі в оренду гідротехнічних споруд, зазначених в акті прийому-передачі матеріали справи не містять, відповідачем 2 існування таких доказів заперечено.

Таким чином, передача зазначених гідротехнічних споруд в оренду відбулася на підставі договору, укладеного без участі Фонду державного майна України та його дозволу, у зв'язку з чим спірний договір укладено особою, у якої відсутні повноваження щодо укладання такого договору, а ДП "Укрриба" при укладенні спірного договору було перевищено свою компетенцію, як балансоутримувача майна, тобто оспорюваний договір укладено з порушенням вимог чинного законодавства.

Частина 1 статті 203 Цивільного кодексу України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Положенням ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачено, що недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 ст. 203 цього Кодексу, є підставою для визнання правочину недійсним.

Оскільки укладення договору зберігання державного майна № 27/13 від 25.12.2013р. разом з додатковою угодою від 01.03.2014р. відбулось без участі Фонду державного майна України та його дозволу як орендодавця державного майна, то у відповідності до ч. 1 ст. 287 ГК України, ст. 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ст. ст. 203, 215 ЦК України є підстави для визнання даного договору з додатковою угодою недійсним.

Дана позиція наведена у постановах Верховного Суду України від 23.12.2015р. у справі №3-1143гс15, Вищого господарського суду України від 18.04.2017р. по справі №903/357/16, 28.10.2014р. №927/608/14, від 25.10.2012 по справі № 5002-23/5089-2011, від 26.04.2012 по справі № 3/255, Рівненського апеляційного господарського суду України від 27.06.2017р. №924/334/16, від 08.06.2016р. 906/196/16, від 18.01.2012р. №16/5025/1459/11.

Судом не прийняті доводи відповідача 1 про недоведення позивачем існування суб'єктивного права та його порушення, оскільки з наведеного вбачається, що зміст оспорюваного правочину не відповідає встановленим вимогам, вказаний правочин вчинено без згоди регіонального відділення ФДМ України як орендодавця державного майна, укладення договору відбулося без проведення оцінки майна, що є його предметом, а визначення розміру орендної плати та порядку її розподілу не узгоджується із встановленими приписами.

До того ж, аналіз частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 1 ГПК України дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Разом з тим, відповідачем було заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності від 01.08.2017р. №11-09/203 (а.с. 40-41).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч. 3 та 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, яку відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ як джерело права, позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Боржник має певні матеріально-правові права, які безпосередньо пов'язані з позовною давністю. Будь-який суд національної юрисдикції, вирішуючи питання про пропуск кредитором позовної давності, фактично вирішує питання не тільки про право кредитора на звернення до суду за захистом свого порушеного права, але й про право боржника бути звільненим від переслідування або притягнення до суду (рішення Європейського суду з прав людини від 20.09.2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "ЮКОС" проти Росії").

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому, встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування ним матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

За вимогою про визнання недійсним договору днем початку перебігу позовної давності для позивача слід вважати день вчинення правочину.

Суд не приймає доводи позивача, наведені у письмових поясненнях від 08.08.2017р., про те, що строк позовної давності ним не пропущений, оскільки позивачу стало відомо, що ДП "Укрриба" немає права розпоряджатися гідротехнічними спорудами (державним майном) весною 2016р., а саме з моменту публікації оголошення РВ ФДМ по Волинській області на сайті інформації про вивчення попиту щодо передачі в оренду об'єктів державного майна, як необґрунтовані, оскільки в преамбулі договору №27/13 від 25.12.2013р. зроблено посилання на статут підприємства ДП "Укрриба", згідно п.п. 1.1, 5.1, 5.5 якого ДП "Укрриба" засноване на основі державної власності, входить до сфери управління Державного агентства рибного господарства України; майно підприємства є державною власностю і закріплюється за ним на праві господарського відання; розпоряджатися в інший спосіб майном, що належить до основних фондів, у тому числі передавати майно в оренду, підприємство має право лише у межах повноважень та у спосіб, що передбачені ГПК України та іншими законами України. Статутом (п.п. 11.1, 11.2.10) обумовлено, що уповноважений орган управління відповідно до покладених на нього завдань здійснює повноваженням щодо реалізації прав держави як власника майна, переданого підприємству, пов'язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ним у межах, визначених законодавством України з метою задоволення державних та суспільних потреб; уповноважений орган управління надає згоду на оренду майна підприємства і пропозиції щодо умов договору оренди з метою забезпечення ефективного використання орендованого майна. При цьому, згідно п. 1.1 Статуту уповноваженим органом управління є Державне агентство рибного господарства. Позивач, проявивши розумну обачність та ознайомившись зі Статутом, не міг не знати про обмеження в повноваженнях контрагента.

При цьому, суд зауважує, що статут ДП Укрриба" є публічною інформацією та знаходиться у вільному доступі на сайті підприємства (http://ukrfish.gov.ua).

Вищий господарський суд України у п. 3.3 постанови пленуму №11 " Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вказав, що якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

Договір зберігання державного майна № 27/13 укладено між сторонами від 25.12.2013р. (додаткову угоду - 01.03.2014р.) а тому з відповідним позовом позивач мав звернутись до 25.12.2016 р.

Натомість, із зазначеним позовом позивач звернувся 13.07.2017р., тобто після спливу позовної давності.

Частиною 5 статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Пунктом 2.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" №10 від 29.05.2013р. визначено, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Позивачем не заявлено та не наведено обставин поважності причин пропуску строку позовної давності.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" №10 від 29.05.2013).

Враховуючи те, що передача спірного державного нерухомого майна (гідротехнічних ставів) відбулась на підставі договору, укладеного без участі Фонду державного майна та без його дозволу, і в подальшому саме РВ ФДМУ це майно передане в оренду ФОП ОСОБА_1Б по договору оренди №1047 від 21.06.2016р. на підставі Закону України "Про оренду державного та комунального майна" з застосуванням ОСОБА_3 розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої КМУ від 04.10.1995р. №786, суд дійшов висновку, що оспорюваний договір №27/13 від 25.12.2013р. з додатковою угодою від 01.03.2014р. укладено з порушенням вимог ст. 287 ГК України, ст. 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", а тому вказаний договір з додатковою угодою підлягає визнанню недійсним.

Заявлений позивачем позов про визнання недійсним договору з додатковою угодою визнаний судом обґрунтованим, проте, з огляду на те, що відповідачем заявлено про застосування строків позовної давності, у задоволенні заявленого ФОП ОСОБА_1 позову слід відмовити за спливом позовної давності.

У зв'язку з відмовою в задоволенні позову, судовий збір відповідно до ст. 49 ГПК України, покладається на позивача.

Беручи до уваги викладене, керуючись ст. 287 Господарського кодексу України, ст.ст. 203, 215-217, 235, 256, 261, 264, 267 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ст.ст.44, 49, 78, 82-85 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Відповідно до ст.85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення 10-денного строку з дня його прийняття, а у разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, воно набирає законної сили після закінчення 10-денного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до вимог ст.84 цього Кодексу.

Повний текст рішення складено

29.09.2017

Суддя С. Т. Філатова