КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" вересня 2017 р. Справа№ 911/1904/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Доманської М.Л.

суддів: Пантелієнка В.О.

Верховця А.А.

при секретарі судового засідання Чміль Я.Є.

та представників:

від апелянта: Середюк Б.Л. (дов. від 12.01.2017);

від ОСОБА_3:ОСОБА_4 (дов. від 27.06.2017);

від ОСОБА_5: ОСОБА_6 (від від 23.09.2016);

інші учасники провадження: не з'явились;

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Альфа- Банк"

на ухвалу господарського суду Київської області від 29.08.2017

у справі № 911/1904/16 (суддя: Наріжний С.Ю.)

за позовною заявою Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк"

до відповідача-1 Товариства з обмеженою відповідальністю "Автоінтернешнл Метрополіс"

та відповідача-2 ОСОБА_5

за участю Третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні Відповідача -2 - ОСОБА_3

за участю Третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні Відповідача -2 - ОСОБА_7

за участю Третьої особи-3, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні Відповідача -2 - ОСОБА_8

про визнання правочину недійсним

в межах справи № 911/1904/16

за заявою Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Автоінтернешнл Метрополіс"

про банкрутство

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Київської області від 29.08.2017 у справі № 911/1904/16 відмовлено у задоволенні позовної заяви ПАТ "Альфа-Банк" від 23.05.2017 б/№ (вх. № 1720/17) до відповідачів ТОВ "Автоінтернешнл Метрополіс" та ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним, в межах провадження у справі № 911/1904/16.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, Публічне акціонерне товариство "Альфа- Банк" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати ухвалу господарського суду Київської області від 29.08.2017 у справі № 911/1904/16 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов ПАТ "Альфа-Банк" про визнання недійсним договору купівлі-продажу № 18/06-2014/КП корпоративних прав ( часток у статутному капіталі) Товариства з обмеженою відповідальністю "АВТО Метрополіс" від 16.06.2014, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Автоінтернешнл Метрополіс" та ОСОБА_9.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.09.2017 вказану апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено її розгляд на 27.09.2017.

22.09.2017 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від ОСОБА_7 (третьої особи) та ОСОБА_5 (відповідача-2) надійшли відзиви на апеляційну скаргу.

27.09.2017 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від ОСОБА_4 (третьої особи) надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Відзиви від інших учасників судового процесу не надходили.

У судовому засіданні 27.09.2017 представник апелянта підтримав апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити. Представник відповідача-2 та представник третьої особи ОСОБА_3 заперечили проти апеляційної скарги та просила суд залишити оскаржувану ухвалу без змін.

У судове засідання 27.09.2017 представники інших учасників судового процесу не з'явилися. Про день і час розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до ст. 64 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 ГПК України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи приписи ст.ст. 101, 102 ГПК України про межі та строки перегляду справ в апеляційній інстанції, судова колегія, обговоривши на місці вказані обставини, вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності учасників судового процесу, що не з'явилися у судове засідання, за наявними у справі матеріалами, та виходячи з того, що явка сторін не визнавалася обов'язковою судом, а участь в засіданні суду є правом, а не обов'язком сторони.

Згідно з ч. 1 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України), в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, Київський апеляційний господарський суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Конституцією України кожному гарантується право на судовий захист, апеляційне та касаційне оскарження.

Також, Конституція України встановлює серед основних засад судочинства, зокрема, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Вказана конституційна норма конкретизована законодавцем в ст. 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", згідно з якою учасники судового процесу та інші особи у випадках і порядку, встановлених процесуальним законом, мають право на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення.

В даному випадку, відповідно до приписів розділу Х "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі по тексту - Закон), застосовуються норми Закону в редакції, що діє з 19.01.2013.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону провадження у справах про банкрутство регулюється Законом, ГПК України, іншими законодавчими актами України.

Частиною 2 статті 4-1 ГПК України встановлено, що господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом.

Згідно зі статтями 4, 43 ГПК України судове рішення є законним та обґрунтованим лише у випадку всебічного повного та об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності у відповідності з нормами матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, у провадженні господарського суду Київської області перебуває справа № 911/1904/16 за заявою ПАТ "Альфа-Банк" про банкрутство ТОВ "Автоінтернешнл Метрополіс" за загальною процедурою банкрутства, передбаченою Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

В межах даної справи судом першої інстанції розглядалася заява ПАТ "Альфа-Банк" до відповідачів ТОВ "Автоінтернешнл Метрополіс" та ОСОБА_5 про визнання недійсним договору від 16.06.2014 № 18/06-2014/КП купівлі-продажу корпоративних прав.

Ухвалою суду від 01.06.2017 дану заяву було прийнято до розгляду в межах провадження у справі № 911/1904/16.

Ухвалою суду першої інстанції від 20.06.2017 залучено ОСОБА_3, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до участі у справі в частині розгляду позовної заяви в якості Третіх осіб 1, 2, 3, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні Відповідача-2.

Як вже зазначалося вище, судом першої інстанції за оскаржуваною ухвалою відмовлено у задоволенні заяви ПАТ "Альфа-Банк" від 23.05.2017.

З даним судовим рішенням апелянт не погодився.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, дійшов висновку, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції винесена з повним дослідженням матеріалів справи та є такою, що відповідає вимогам законодавства, з наступних підстав.

В заяві ПАТ "Альфа-Банк" просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу № 18/06-2014/КП корпоративних прав (часток у статутному капіталі) ТОВ "Авто Метрополіс" від 16.06.2014, який укладено між ТОВ "Автоінтернешнл Метрополіс" та ОСОБА_9.

В обґрунтування заяви Позивач, посилаючись на ст. 203, 215 ЦК України, приписи ГК України, зазначає, що оспорюваний правочин є фіктивним та таким, що не був спрямований на настання реальних правових наслідків, укладений лише формально із завідомим розумінням сторін, що насправді він виконаний не буде, зокрема з огляду на те, що ОСОБА_9 станом на дату укладення договору мала вік 87 років, отже не могла сплатити кошти в розмірі 17023074,20 грн. на виконання договору.

Укладення вказаного договору, з позиції Позивача, було спрямоване на безоплатне виведення з власності Боржника активу у формі частки у статутному капіталі ТОВ "Авто Метрополіс", що призвело до позбавлення в майбутньому кредитора ПАТ "Альфа-Банк" задоволення власних грошових вимог за рахунок майна Банкрута.

Як вбачається з матеріалів справи, 16.06.2014 між ТОВ "Автоінтернешнл Метрополіс" (продавець) та ОСОБА_9 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу № 18/06-2014/КП корпоративних прав (часток у статутному капіталі) ТОВ "Авто Метрополіс" (Товариство), відповідно до умов якого (п. 1.1.) продавець продає, а покупець купує корпоративні права Товариства на умовах та у порядку, визначених цим договором.

Згідно п. 1.3.1., 1.3.2. Договору, номінальна вартість корпоративних прав на момент укладення договору становить 17023074,20 грн., що становить в еквіваленті 1449007,32 доларів США; частка у статутному капіталі (кількість голосів) становить 63,85%.

Пунктом 3.1. Договору визначено, що продавець зобов'язується негайно, після укладення цього договору, здійснити всі юридично значущі дії по передачі корпоративних прав, що продаються за цим договором, у власність покупця, які передбачені чинним законодавством України для учасників Товариства, а саме: забезпечити проведення загальних зборів учасників Товариства й проголосувати за зміну складу учасників Товариства; оформити і підписати протокол загальних зборів учасників Товариства про зміну складу учасників та затвердження статуту Товариства у новій редакції; виконати будь-які інші юридично значущі дії, які будуть необхідні для повного та безумовного переходу у власність покупця відчужуваних корпоративних прав за цим договором.

Відповідно до п. 4.1. Договору, покупець зобов'язується здійснити розрахунки з продавцем за відчужувані корпоративні права за цим договором у розмірі та порядку, визначених п. 5.1.-5.2. Договору; зробити всі юридично значущі дії, які передбачені чинним законодавством України для оформлення переходу до покупця корпоративних прав, що є предметом цього договору й проведення державної реєстрації відповідних змін у статуті Товариства.

Згідно з п. 5.2. Договору, за купівлю корпоративних прав покупець зобов'язується сплатити продавцю 17023074,20 грн., що становить еквівалент 1449007,32 доларів США, в безготівковому порядку, шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок продавця в строк до 31.12.2016 включно.

Сторони дійшли згоди, що зобов'язання покупця по сплаті за корпоративні права, що продаються за цим договором, будуть вважатися виконаними повністю у момент зарахування повної договірної вартості корпоративних прав, визначеної у п. 5.1. цього договору, на банківський рахунок продавця (п. 5.3. Договору).

Пунктами 5.4., 5.5. Договору сторони встановили, що право власності на корпоративні права у статутному капіталі Товариства, які продаються за цим договором, переходять до покупця після здійснення приймання-передачі корпоративних прав, про що сторони оформлюють акт, який підтверджує отримання покупцем корпоративних прав за цим договором в строк до 30.08.2014. У відносинах із третіми особами покупець набуває права й обов'язки учасника Товариства після приймання-передачі корпоративних прав за актом та з моменту державної реєстрації відповідних змін у статуті Товариства.

В матеріалах справи наявний Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з якого вбачається, що засновниками (учасниками) юридичної особи ТОВ "Авто Метрополіс" () є: ОСОБА_3, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які набули корпоративних прав на підставі договорів купівлі-продажу від 22.04.2016.

Так, 10,01% частки були відчужені ОСОБА_9 на користь ОСОБА_3, 50% частки були відчужені ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7, 3,84% частки були відчужені ОСОБА_9 на користь ТОВ "Авто Метрополіс" та в подальшому - на користь ОСОБА_3

Отже, ТОВ "Автоінтернешнл Метрополіс" було виконано свої зобов'язання за договором № 18/06-2014/КП від 16.06.2014 щодо передачі ОСОБА_9 корпоративних прав.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 померла, спадщину померлої було прийнято ОСОБА_5.

Апелянтом було зазначено, що ОСОБА_9 не було виконано обов'язку щодо сплати на користь ТОВ "Автоінтернешнл Метрополіс" грошових коштів за Договором.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження доводів щодо нездійснення ОСОБА_9 розрахунку за спірним Договором.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, Відповідач - 2 та Треті особи - 1, 2 у відзивах та письмових поясненнях по суті спору, посилаючись на ст. 203, 215, 234 ЦК України, а також Постанову Пленуму ВГСУ від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", Постанову Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", зазначають, що Позивачем не доведено факту нездійснення розрахунку ОСОБА_9 за отримані корпоративні права, а також що обставини щодо похилого віку ОСОБА_9 не свідчать про фіктивність Договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Відповідно до п. 3.11. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Крім цього, згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, для визнання правочину таким, що вчинений фіктивно, вимагається наявність наступних умов: вина осіб, що проявляється у формі умислу, який спрямований на вчинення фіктивного договору; відсутність у сторін правочину наміру досягти правового результату на момент укладення договору; в результаті укладення такого договору відсутні будь-які правові наслідки, обумовлені договором. Відсутність хоча б однієї із зазначених умов не дає підстав стверджувати, що правочин вчинено фіктивно.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання оспорюваного Договору сторонами було вчинено дії щодо передачі покупцю корпоративних прав, у зв'язку з чим відсутні підстави вважати даний Договір фіктивним.

Твердження апелянта стосовно того, що покупцем за Договором, ОСОБА_9, не було виконано обов'язку щодо оплати отриманих корпоративних прав, беззаперечно не підтверджені в суді за допомогою належних та допустимих доказів.

Суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі вірно зауважив, що навіть у разі доведення обставин щодо нездійснення покупцем оплати, зазначені обставини можуть свідчити про невиконання покупцем умов Договору, а не про фіктивність такого договору, та не можуть бути підставою для визнання його недійсним.

Твердження апелянта про те, що вік покупця за Договором, ОСОБА_9, станом на дату укладення Договору становив 87 років жодним чином не свідчить про недійсність чи фіктивність оспорюваного договору в розумінні чинного законодавства, зокрема ЦК України.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, залишивши без задоволення заявлені заявником вимоги щодо визнання недійсним договору від 16.06.2014 купівлі-продажу № 18/06-2014/КП корпоративних прав (часток у статутному капіталі), укладеного між ТОВ "Автоінтернешнл Метрополіс" та ОСОБА_9, як такі, що необґрунтовані та не доведені.

Частина 1 статті 33 ГПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ч. 2 ст. 34 ГПК України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доводи, викладені апелянтом в апеляційній скарзі, відхиляються судовою колегією за необґрунтованістю, оскільки не спростовують обставин, які на підставі належних та допустимих доказів у справі встановлені судом першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для зміни чи скасування ухвали господарського суду Київської області від 29.08.2017 у справі № 911/1904/16. Порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до зміни чи скасування оскаржуваної ухвали у даній справі, судовою колегією не встановлено, а тому апеляційну скаргу ПАТ "Альфа-Банк" слід залишити без задоволення, а ухвалу господарського суду Київської області від 29.08.2017 у справі № 911/1904/16 - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 33, 34, 35, 43, 99, 101-106 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ПАТ "Альфа-Банк" залишити без задоволення, ухвалу господарського суду Київської області від 29.08.2017 у справі № 911/1904/16 - без змін.

2. Справу № 911/1904/16 повернути до господарського суду Київської області.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Повний текст постанови підписаний: 02.10.2017.

Головуючий суддя М.Л. Доманська

Судді В.О. Пантелієнко

А.А. Верховець