ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.09.2017р. Справа № 914/1449/17

Суддя Запотічняк О.Д. при секретарі В.Думин розглянула справу

за позовом: Дрогобицької міської ради, м.Дрогобич,

до відповідача: Спільного товариства з обмеженою відповідальністю Ф-Матіс, м.Полтава,

про зобовязання укласти договір оренди землі.

За участю представників:

Від позивача: ОСОБА_1 - представник;

Від відповідача: не з"явився.

Суть спору: На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Дрогобицької міської ради до відповідача: Спільного товариства з обмеженою відповідальністю Ф-Матіс про зобовязання укласти договір оренди землі.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що він звертався до відповідача, який є власником будівель загальною площею 12798,6 кв.м., за адресою: вул. Гайдамацька, 1 в м. Дрогобичі, з метою належного оформлення останнім права користування земельною ділянкою на якій дані будівлі розташовані, однак відповідач від укладення договору відмовився.

Обставини справи: Розглянувши подані матеріали суд визнав їх достатніми для прийняття заяви до розгляду і ухвалою від 17.07.2017року порушив провадження у справі та призначив судове засідання на 27.07.2017року. Спір розглядається господарським судом Львівської області за місцезнаходженням земельної ділянки згідно ст. 16 ГПК України, оскільки спір відноситься до виключної підсудності справ .

В судове засідання 27.07.2017 р. зявився представник позивача. Відповідач не забезпечив явки представника в судове засідання, причин неявки не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про дату та час місце розгляду справи.

В судовому засіданні 27.07.2017р. розгляд справи було відкладено на 07.09.2017р.

В судове засідання 07.09.2017р. зявилися представники сторін, надали пояснення по суті спору.

Представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд зобовязати відповідача з дотриманням вимог ст. 123, ст. 124 Земельного кодексу України укласти з Дрогобицькою міською радою договір оренди землі на користування товариством земельною ділянкою площею 4,1440 га по вул. Гайдамацька, 1 в м. Дрогобичі для обслуговування нежитлових приміщень, будівель та споруд, які розташовані на даній земельній ділянці і є власністю товариства.

По суті спору пояснив, згідно з листом Дрогобицької ОДПІ від 21.11.2016 р. № 7688/9/13-09/12-03/323 Спільне товариство з обмеженою відповідальністю Ф-Матіс користується земельною ділянкою пл. 4, 1440 га, яка належить територіальній громаді м. Дрогобича, для обслуговування будівель товариства без належного оформлених документів. Тому 03.02.2017р. Дрогобицька міська рада направила відповідачу лист № 3-21/847 з проханням подати до дрогобицької міської ради документи відповідно до вимог ст. 123 ЗК України та укласти з Дрогобицької міською радою договір оренди землі для обслуговування будівель. Однак відповідач надав відповідь в якій вважає, що йому не потрібно укладати договір оренди землі з Дрогобицькою міською радою, оскільки він викупив будівлю у попереднього власника і таким чином набув право на користування даною земельною ділянкою.

Позивач вважає, що відповідач відмовляючись укласти договір оренди земельної ділянки порушує право Дрогобицької міської ради на отримання орендної плати за користування відповідачем земельною ділянкою на вул. Гайдамацькій, 1 в м. Дрогобичі.

Представник відповідача позовні вимоги заперечив в повному обсязі, просив суд відмовити в їх задоволенні з підстав наведених у відзиві на позов.

Зокрема представник зазначив, що у 2007 році згідно Договору купівлі-продажу цілісного майнового комплексу від 14.09.2007 р. набуло право власності на будівлі, які знаходяться на спірній земельній ділянці. У пункті 1.3 вказаного договору зазначено, що Вище перелічене майно знаходиться на земельній ділянці, яка перебуває в користуванні ПЛОСС «Дрогобицький плодоконсервний завод» (продавець майна), згідно довідки, виданої Управлінням земельних ресурсів у м. Дрогобичі Львівської області від 13 вересня 2007 року №648 загальною площею 5,0245 га. Представник вважає, що відповідач користується земельною ділянкою площею для обслуговування виробничих приміщень, на умовах та обсязі, який був у попереднього землекористувача. Представник відповідача звернув увагу на те, що СП ТОВ «Ф-МАТІС», як землекористувач, за весь період користування земельною ділянкою сплачував земельний податок у повному обсязі.

Заперечуючи позовні вимоги представник відповідача вважає, що позивачем не дотримано порядку укладення договору, встановленому ст. 181 ГК України. Зокрема до справи не долучено доказів надсилання Відповідачу пропозиції укладення договору оренди землі, сторонами не досягнуто в належній формі згоди з усіх істотних умов договору оренди земельної ділянки. Позивачем не надано доказів, що дрогобицька міська рада є власником спірної земельної ділянки та не надано суду рішення Дрогобицької міської ради про укладення договору оренди з відповідачем.

Окрім того представник відповідача просить відмовити в позові з тих підстав, що позивачем обрано невірний спосіб захисту. Так представник посилається на те, що серед способів захисту, передбачених статтею 16 ЦК України та статтею 20 ГК України, не передбачено такого способу захисту, як установлення правовідносин, в тому числі шляхом зобов'язання особи до укладення договору. Позивачем не надано проекту договору оренди та не викладено в позовних вимогах умов (пунктів) договору.

Для надання сторонам можливості подати додаткові докази по справі, в судовому засіданні оголошувалась перерва до 14.09.2017р.

В судове засідання 14.09.2017р. зявилися представники сторін, позивач надав письмові заперечення на відзив відповідача.

Для надання сторонам можливості подати додаткові докази по справі, ухвалою від 14.09.2017р. за клопотання представника відповідача суд продовжив строк розгляду справи на 15 днів та оголосив перерву в судовому засіданні на 26.09.2017р.

26.09.2017 р. в судове засідання з"явився представник позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача не з"явився , причин неявки не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про дату,час та місце проведення судового засідання. Тому суд вважає,що розгляд справи можна завершувати у відсутності відповідача,оскільки останній надавав пояснення по суті спору, документів достатньо для прийняття рішення по суті предмету спору.

Суд заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне:

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта, Спільне товариство з обмеженою відповідальністю «Ф-Матіс» () є власником нежитлових будівель за адресою: Львівська область, м.Дрогобич, вул. Гайдамацька,1. Право власності набуте на підставі договору купівлі-продажу від 14.09.2007р. №1029.

Позивач стверджує, що для обслуговування нежитлових будівель за адресою: Львівська область, м.Дрогобич, вул. Гайдамацька,1 відповідач використовує земельну ділянку площею 4,1440га. на якій розташовані належні йому споруди, однак право користування даною земельною ділянкою відповідач не оформив належним чином.

03.02.2017р. Дрогобицька міська рада звернулась до відповідача з листом № 3-21/8473, в якому звернула увагу відповідача на те, що земельна ділянка площею 4,1440 га належить територіальній громаді м.Дрогобича та використовується ним без належно оформлених правовстановлюючих документів. Також в даному листі Дрогобицька міська рада просила відповідача протягом 10 днів від дня отримання листа подати до Дрогобицької міської ради необхідні документи для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для подальшого укладеня договору оренди землі.

В той же час, відповідач у своєму листі від 22 лютого 2017 року № 2 повідомив позивача, що він використовує спірну земельну ділянку згідно положень ст.120 Земельного кодексу України, на тих умовах, які були у попереднього власника та своєчасно і в повному обсязі сплачує земельний податок.

Оскільки між сторонами не було досягнено згоди щодо укладення договору оренди земельної ділянки за адресою: Львівська область, м.Дрогобич, вул. Гайдамацька,1, позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить суд зобовязати відповідача з дотриманням вимог ст.123, ст.124 Земельного кодексу України укласти з Дрогобицькою міською радою договір оренди землі на користування товариством земельною ділянкою площею 4,1440 га по вул. Гайдамацька, 1 в м. Дрогобичі для обслуговування нежитлових приміщень, будівель та споруд, які розташовані на даній земельній ділянці і є власністю товариства.

Відповідно до ч.1 ст. 124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627ЦК України)

Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно із положеннями ст. 641 ЦК України, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття.

Відповідно до положень ст. 181 ГК України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін.

Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов'язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо).

Якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов'язковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими.

У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Позивачем не надано суду доказів направлення відповідачу пропозиції укласти договір у порядку передбачено наведеними вище положеннями закону.

Окрім того суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до ст.1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 152 Земельного кодексу України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом:

а) визнання прав;

б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав;

в) визнання угоди недійсною;

г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;

ґ) відшкодування заподіяних збитків;

д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до положень ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідано до пт. 20 ГК України, кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом:

- визнання наявності або відсутності прав;

- визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів;

- визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом;

- відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання;

- припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення;

- присудження до виконання обов'язку в натурі;

- відшкодування збитків;

- застосування штрафних санкцій;

- застосування оперативно-господарських санкцій;

- застосування адміністративно-господарських санкцій;

- установлення, зміни і припинення господарських правовідносин;

- іншими способами, передбаченими законом.

Як вбачається з наведених положень законодавства, ні ст.. 16 ЦК України ні ст. 20 ГК України, не передбачено такого способу захисту як встановлення правовідносин шляхом зобовязання особи до укладення договору.

Суд зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту права це визначений законом механізм матеріально-правових засобів здійснення охорони прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі порушення прав чи реальної небезпеки такого порушення.

У пунктах 1, 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про судове рішення від 23.03.2012 № 6 (із змінами та доповненнями) зазначено, що на підставі статті 124 Конституції України, частини першої статті 4 5, частини першої статті 84 ГПК судові рішення ухвалюються іменем України і є обов'язковими до виконання на всій її території. Рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі. Суд у процесі розгляду справи зясовує питання щодо того, про захист яких саме прав йдеться, підставність позовних вимог про порушення, невизнання чи оспорювання права, належність доказів, які підтверджують чи спростовують обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору,

Суд звертає увагу на те, що рішення господарського суду повинне бути спрямоване на реальне настання правових наслідків захист чи відновлення порушеного чи оспорюваного права і законного інтересу, а також на вжиття передбачених ГПК України заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Так, зокрема, надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об'єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобовязань за ст. 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет міжнародного договору за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права для вирішення конкретного спору.

Позивачем не обґрунтовано, що зобов"язання відповідача укласти договір , мало б своїм наслідком відновлення його права яке порушено, тобто відповідна вимога не забезпечує реального захисту прав чи законних інтересів позивача.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на викладені обставини, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, заслухавши пояснення представника позивача, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за безпідставністю.

Керуючись ст.ст.28, 33, 43, 44, 48, 49, 82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позовних вимог Дрогобицької міської ради до Спільного товариства з обмеженою відповідальністю Ф-Матіс про зобовязання укласти договір оренди землі відмовити.

2. Рішення суду може бути оскаржено згідно ст.ст. 91-95 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 26.09.2017р.

Суддя Запотічняк О.Д.