КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" вересня 2017 р. Справа№ 911/912/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зеленіна В.О.

суддів: Ткаченка Б.О.

Мартюк А.І.

при секретарі: Романовій Ю.М.

за участю представників сторін:

від позивача: Вишнюк Т. С. (довіреність б/н від 24.04.2017 р.);

від відповідача-1: Попова Ю.В. (довіреність б/н від 24.04.2017);

від відповідача-2: не з'явися;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Фоззі Рітейл"

на рішення Господарського суду Київської області від 24.05.2017

у справі № 911/912/17 (головуючий суддя Бацуца В.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компарекс Україна"

до: 1) Приватного акціонерного товариства "Фоззі Рітейл"

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Фора"

про стягнення 367 278, 28 грн

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Компарекс Україна" звернулось у господарський суд Київської області із позовом до Приватного акціонерного товариства "Фоззі Рітейл" та ТОВ Товариства з обмеженою відповідальністю "Фора" про стягнення 367 278, 28 грн основної заборгованості за ліцензійним договором № 1249/02-14 від 01.02.2014 р.

Рішенням Господарського суду Київської області від 24.05.2017 у справі №911/912/17 позов задоволено повністю. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Фоззі Рітейл" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Фора" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компарекс Україна" 367 278 грн 28 коп. основної заборгованості та судові витрати 5 509 грн 17 коп. судового збору.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Приватне акціонерне товариство "Фоззі Рітейл" звернулось із апеляційною скаргою, в якій просить рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог.

Скарга мотивована тим, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, судом першої інстанції до даних правовідносин не була застосована правова позиція Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 22.03.2017 року №908/1138/15-г. Крім того, скаржник зазначив, що станом на момент повного та фактичного виконання зобов'язання з оплати суми винагороди за договором, зобов'язання з оплати курсової різниці за користування ліцензіями в 8, 9 періодах не існувало, оскільки позивач не скористався своїм правом та направив відповідачу 2 станом на дату платежу відповідний акт узгодження ліцензій до моменту повного та фактичного виконання відповідачем 2 своїх зобов'язань за договором. Тобто, за твердженням скаржника на даний момент у нього відсутній обов'язок по виплаті винагороди за ліцензії (доплата у зв'язку із зміною (збільшенням) курсу НБУ національної валюти України по відношенню до долару США на дату підписання даного договору) за ліцензійним договором № 1249/02-14 від 01.02.2014 року у зв'язку із тим, що вказаний договір припинив свою дію.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.07.2017 (колегія суддів у складі головуючого судді Зеленіна В.О., суддів Пономаренка Є.Ю., Ткаченка Б.О.) апеляційну скаргу прийнято до провадження, призначено розгляд справи на 28.08.2017.

23.08.2017 позивач подав заперечення на апеляційну скаргу, у яких просить відмовити у її задоволенні та залишити оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до Протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 28.08.2017 р., у зв'язку із перебуванням судді Пономаренка Є.Ю. у відпустці, сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі №911/912/17 колегію суддів у складі головуючого судді: Зеленіна В.О., суддів: Мартюк А.І., Ткаченка Б.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.08.2017 колегією суддів у зазначеному складі прийнято справу до провадження.

28.08.2017 представник відповідача 1 (апелянта) подала доповнення до апеляційної скарги, у яких додатково просить стягнути з позивача на користь відповідача 1 витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.08.2017 відкладено розгляд справи на 18.09.2017.

Відповідач 2 явку представників у судове засідання не забезпечив, про причини неявки не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення ухвали суду.

З метою не порушення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку, керуючись ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за необхідне здійснити перевірку рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними в справі документами та за відсутності представників відповідача 2.

Представник відповідача 1 у судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити.

Представник позивача у судовому засіданні заперечила проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача 1, дослідивши наявні в справі матеріали, розглянувши апеляційну скаргу, Київським апеляційним господарським судом встановлено наступне.

01.02.2014 р. між позивачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Компарекс Україна", як сублецензіаром, відповідачем 1 - Приватним акціонерним товариством "Фоззі Рітейл", як клієнтом, а також двадцятьма дев'ятьма іншими юридичними особами згідно з переліком, у тому числі з відповідачем 2 - Товариством з обмеженою відповідальністю "Фора", як афілійованими особами, від імені яких діє ПрАТ "Фоззі Рітейл" на підставі договорів доручення, був укладений Ліцензійний договір № 1249/02-14 (далі - договір), згідно з умовами п. 2.1. якого субліцензіар зобов'язується в рамках ліцензійної угоди надати клієнту та афілійованим особам ліцензії (тимчасові або постійні) на право користування програмними продуктами Microsoft, тимчасові ліцензії Software Assurance.

Згідно з п. 2.2. договору список базових програмних продуктів, на які надаються ліцензії, зазначено у "Формі вибору продуктів", повний перелік програмних продуктів вказується в додатку № 1 до даного договору.

Відповідно до п. 2.10. договору клієнт та афілійовані особи зобов'язується прийняти право користування програмними продуктами, що зазначені в додатку № 1 й оплатити їх в строки й на умовах, установлених у розділі 3 даного договору.

Пунктом 3.1. договору передбачено, що вартість даного договору складається з суми коштів, що сплачується як винагорода клієнтом та афілійованими особами субліцензіату за надання права користування програмними продуктами, зазначеними в додатку № 1. Порядок та строки виплати винагороди за ліцензії зазначені в додатку № 2 до цього договору.

Пунктом 3.2. договору передбачено, що клієнт та афілійовані особи сплачують субліцензіару за передачу права користування програмними продуктами, які перераховані в додатку № 1 до даного договору, винагороду - РОЯЛТІ. Відповідно до абзацу другого підпункту 196.1.6. статті 196 Податкового кодексу України виплата роялті не є об'єктом оподаткування податком на додану вартість.

Розмір винагороди визначається й встановлюється за домовленістю сторін, виходячи з кількості ліцензій, що надаються за даним договором і суми винагороди за кожну таку ліцензію. У випадку зміни кількості ліцензій або зміни кількості програмних продуктів розмір винагороди за даним договором змінюється в порядку, встановленому сторонами у відповідній додатковій угоді до даного договору.

Пунктом 3.3. договору передбачено, що загальна сума винагороди за постійні та тимчасові ліцензії, що сплачується клієнтом та афілійованими особами по даному договору, на дату його укладення, виходячи з розміру винагороди за кожну ліцензію, що встановлений в додатку № 2, та кількості ліцензій для кожної зі сторін договору по кожному виду програмного продукту, зазначеного в додатку № 1 до даного договору, складає: 3 726 128, 00 грн, що є еквівалентом 466 173,90 доларів США за офіційним курсом НБУ національної валюти України стосовно долара США відповідно до продажу доларів США на дату підписання даного договору що дорівнює 799,30 грн за 100 доларів США.

Згідно з п. 3.4. договору винагорода за ліцензії сплачується клієнтом та кожною з афілійованих осіб у порядку та на умовах, передбачених у додатку № 2 до даного договору.

Відповідно до п. 3.5. договору датою платежу за даним договором вважається дата зарахування коштів на поточний рахунок субліцензіара. Роялті сплачується клієнтом та афілійованими особами банківським переказом на поточний рахунок субліцензіара № в AT "Райффайзен Банк Аваль" МФО 300335 на підставі рахунку, виставленого субліцензіаром.

Пунктом 3.6. договору передбачено, що у випадку зміни (збільшення/зменшення) курсу НБУ національної валюти України по відношенню до долару США на дату підписання даного договору більш ніж на 2% порівняно з курсом НБУ на дату платежу, сума несплаченого роялті підлягає перерахунку по наступній формулі: С = В х (К2/К1), де

В - сума винагороди за одну тимчасову ліцензію в національній валюті України на дату підписання даного договору або відповідної додаткової угоди про продовження терміну дії даного договору, що підлягає сплаті;

С - сума винагороди за одну тимчасову ліцензію в національній валюті України, що має бути сплачена згідно з умовами даного договору після перерахунку;

К1 - вартість 1 (одного) долара США в національній валюті України згідно з офіційним курсом НБУ на дату підписання даного договору;

К2 - вартість 1 (одного) долара США в національній валюті України згідно з офіційним курсом НБУ на дату платежу або на дату укладання відповідного акту узгодження ліцензій згідно п. 3.6 договору.

Пунктом 3.7. договору передбачено, що у випадку зміни суми винагороди за ліцензії в порядку, передбаченому п. 3.6 договору, субліцензіар зобов'язаний направити клієнту акт узгодження ліцензій, а клієнт зобов'язаний не пізніше 10 (десяти) календарних днів від дня одержання акту узгодження ліцензій здійснити таку оплату. Відповідні Акти є невід'ємними частинами цього договору.

Пунктом 3.8. договору передбачено, що на суму сплаченого клієнтом та афілійованими особами роялті податкова накладна не виписується.

Пунктом 7.1. договору визначено строк його дії, згідно з яким даний договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.05.2015, але у будь-якому випадку до повного виконання зобов'язань сторонами.

Одночасно із укладенням договору між сторонами було підписано додаток № 1 - Перелік програмних продуктів, додаток № 2 - Порядок оплати винагороди за постійні ліцензії та тимчасові ліцензії Software Assurance, додаток № 3 - Заява про оновлення реєстраційної форми Enterprise, додаток № 4, додаток № 5 до ліцензійного договору № 1249/02-14 від 01.02.2014 р.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, у період з грудня 2014 р. по березень 2015 р. між позивачем та відповідачем 1 було підписано акт № 4/1_1 від 10.12.2014 р. на загальну суму 23 994, 24 грн, акт № 4/1_2 від 10.12.2014 р. на загальну суму 81 452, 59 грн, акт № 4/02_1 від 10.12.2014 р. на загальну суму 4 580, 28 грн, акт № 4/02_2 від 10.12.2014 р. на загальну суму 6 880, 08 грн, акт № 5/1_1 від 31.03.2015 р. на загальну суму 28 793, 09 грн, акт № 5/1_2 від 31.03.2015 р. на загальну суму 97 743, 11 грн, акт № 5/02_1 від 31.03.2015 р. на загальну суму 5 496, 34 грн, акт № 5/02_1 від 31.03.2015 р. на загальну суму 8 256, 10 грн.

11.03.2016 за вих. №90 відповідач 1, у відповідь на вимогу позивача від 25.02.2016 №45 щодо перерахунку суму винагороди відповідно до умов ліцензійного договору №1249/02-14, повідомив що на день подання вимоги договір вже не діяв, а тому відсутні правові підстави для здійснення оплати на користь позивача на підставі Актів коригування (узгодження ліцензій), направлених на адресу товариства, після виконання та припинення дії Договору.

16.05.2016 р. позивачем було складено та підписано акт узгодження цін ліцензій № 160000086VR від 16.05.2016 р. до акту № 4/1_1 щодо суми коригування розміру роялті за користування ліцензіями на загальну суму 25 478, 43 грн та виставлено відповідачу 2 рахунок на оплату № ІР000429 від 16.05.2016 р. на суму 25 478, 43 грн.

16.05.2016 р. позивачем було складено та підписано акт узгодження цін ліцензій № 160000087VR від 16.05.2016 р. до акту № 4/1_2 щодо суми коригування розміру роялті за користування ліцензіями на загальну суму 86 489, 52 грн та виставлено відповідачу 2 рахунок на оплату № ІР000430 від 16.05.2016 р. на суму 86 489, 52 грн.

16.05.2016 р. позивачем було складено та підписано акт узгодження цін ліцензій № 160000088VR від 16.05.2016 р. до акту № 4/02_1 щодо суми коригування розміру роялті за користування ліцензіями на загальну суму 4 620, 92 грн та виставлено відповідачу 2 рахунок на оплату № ІР000431 від 16.05.2016 р. на суму 4 620, 92 грн.

16.05.2016 р. позивачем було складено та підписано акт узгодження цін ліцензій № 160000089VR від 16.05.2016 р. до акту № 4/02_2 щодо суми коригування розміру роялті за користування ліцензіями на загальну суму 6 940, 88 грн та виставлено відповідачу 2 рахунок на оплату № ІР000432 від 16.05.2016 р. на суму 6 940, 88 грн.

17.05.2016 р. позивачем було складено та підписано акт узгодження цін ліцензій № 160000153VR від 17.05.2016 р. до акту № 5/1_1 щодо суми коригування розміру роялті за користування ліцензіями на загальну суму 50 028, 19 грн та виставлено відповідачу 2 рахунок на оплату № ІР000496 від 17.05.2016 р. на суму 50 028, 19 грн.

17.05.2016 р. позивачем було складено та підписано акт узгодження цін ліцензій № 160000154VR від 17.05.2016 р. до акту № 5/1_2 щодо суми коригування розміру роялті за користування ліцензіями на загальну суму 169 825,69 грн та виставлено відповідачу 2 рахунок на оплату № ІР000497 від 17.05.2016 р. на суму 169 825, 69 грн.

17.05.2016 р. позивачем було складено та підписано акт узгодження цін ліцензій № 160000155VR від 17.05.2016 р. до акту № 5/02_1 щодо суми коригування розміру роялті за користування ліцензіями на загальну суму 9 549, 92 грн та виставлено відповідачу 2 рахунок на оплату № ІР000498 від 17.05.2016 р. на суму 9 549, 92 грн.

17.05.2016 р. позивачем було складено та підписано акт узгодження цін ліцензій № 160000156VR від 17.05.2016 р. до акту № 5/02_2 щодо суми коригування розміру роялті за користування ліцензіями на загальну суму 14 344,73 грн та виставлено відповідачу 2 рахунок на оплату № ІР000499 від 17.05.2016 р. на суму 14 344,73 грн з ПДВ.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 24.05.2016 р. позивач звернувся до відповідача 2 із заявою вих.№149 від 20.05.2016 р., у якій просив останнього сплатити заборгованість у розмірі 367260,32 грн, що є збільшеним розміром винагороди (роялті) за 8-ий та 9-ий періоди користування ліцензіями внаслідок збільшення національної валюти України стосовно долара США відповідно до продажу доларів США за даними Національного Банку України із доданими до неї відповідними актами узгодження цін ліцензій та рахунком. Факт направлення позивачем заяви відповідачу-2 підтверджується фіскальним чеком від 24.05.2016 р. про відправлення цінного листа і описом вкладення до нього від 24.05.2016 р., наявними у матеріалах справи.

У зв'язку із несплатою клієнтом та афілійованою особою (відповідачами) зазначеної суми збільшеного розміру винагороди (роялті) позивач звернувся до суду із даними позовом.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку, що вимоги позивача про стягнення із відповідачів основної заборгованості у розмірі 367278,28 грн. за ліцензійним договором № 1249/02-14 від 01.02.2014 р. є законними і обґрунтованими

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Права та обов'язки сторін у даній справі виникли на підставі Ліцензійного договору № 1249/02-14 від 01.02.2014. Договір у встановленому порядку не оспорений, не розірваний, не визнаний недійсним.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язань - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку (ч. 1 ст. 173 ГК України).

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Регулювання відносин, що виникають у зв'язку із використанням об'єктів права інтелектуальної власності здійснюється Господарським кодексом України, Цивільним кодексом України, іншими нормативно-правовими актами і безпосередньо договором.

Згідно з ст. 1109 ЦК України за ліцензійним договором одна сторона (ліцензіар) надає другій стороні (ліцензіату) дозвіл на використання об'єкта права інтелектуальної власності (ліцензію) на умовах, визначених за взаємною згодою сторін з урахуванням вимог цього Кодексу та іншого закону.

У випадках, передбачених ліцензійним договором, може бути укладений субліцензійний договір, за яким ліцензіат надає іншій особі (субліцензіату) субліцензію на використання об'єкта права інтелектуальної власності. У цьому разі відповідальність перед ліцензіаром за дії субліцензіата несе ліцензіат, якщо інше не встановлено ліцензійним договором.

У ліцензійному договорі визначаються вид ліцензії, сфера використання об'єкта права інтелектуальної власності (конкретні права, що надаються за договором, способи використання зазначеного об'єкта, територія та строк, на які надаються права, тощо), розмір, порядок і строки виплати плати за використання об'єкта права інтелектуальної власності, а також інші умови, які сторони вважають за доцільне включити у договір.

Вважається, що за ліцензійним договором надається невиключна ліцензія, якщо інше не встановлено ліцензійним договором.

Предметом ліцензійного договору не можуть бути права на використання об'єкта права інтелектуальної власності, які на момент укладення договору не були чинними.

Права на використання об'єкта права інтелектуальної власності та способи його використання, які не визначені у ліцензійному договорі, вважаються такими, що не надані ліцензіату.

У разі відсутності в ліцензійному договорі умови про територію, на яку поширюються надані права на використання об'єкта права інтелектуальної власності, дія ліцензії поширюється на територію України.

Якщо в ліцензійному договорі про видання або інше відтворення твору винагорода визначається у вигляді фіксованої грошової суми, то в договорі має бути встановлений максимальний тираж твору.

Умови ліцензійного договору, які суперечать положенням цього Кодексу, є нікчемними.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 цього ж Кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, у встановлений договором строк і станом на час розгляду справи відповідачі обов'язок щодо виплати винагороди за ліцензії (доплата у зв'язку із зміною (збільшенням) курсу НБУ національної валюти України по відношенню до долару США на дату підписання даного договору) у повному обсязі не виконали і їх основна заборгованість перед позивачем складає 367 278, 28 грн, що підтверджується ліцензійним договором № 1249/02-14 від 01.02.2014 р. та додатками до нього, актом № 4/1_1 від 10.12.2014 р., актом № 4/1_2 від 10.12.2014 р., актом № 4/02_1 від 10.12.2014 р., актом № 4/02_2 від 10.12.2014 р., актом № 5/1_1 від 31.03.2015 р., актом № 5/1_2 від 31.03.2015 р., актом № 5/02_1 від 31.03.2015 р., актом № 5/02_1 від 31.03.2015 р., випискою від 23.03.2017 р. з банківського рахунку позивача за період з 11.12.2014 р. по 21.03.2017 р., актом узгодження цін ліцензій № 160000086VR від 16.05.2016 р., рахунком на оплату № ІР000429 від 16.05.2016 р., актом узгодження цін ліцензій № 160000087VR від 16.05.2016 р., рахунком на оплату № ІР000430 від 16.05.2016 р., актом узгодження цін ліцензій № 160000088VR від 16.05.2016 р., рахунком на оплату № ІР000431 від 16.05.2016 р., актом узгодження цін ліцензій № 160000089VR від 16.05.2016 р., рахунком на оплату № ІР000432 від 16.05.2016 р., актом узгодження цін ліцензій № 160000153VR від 17.05.2016 р., рахунком на оплату № ІР000496 від 17.05.2016 р., актом узгодження цін ліцензій № 160000154VR від 17.05.2016 р., рахунком на оплату № ІР000497 від 17.05.2016 р., актом узгодження цін ліцензій № 160000155VR від 17.05.2016 р., рахунком на оплату № ІР000498 від 17.05.2016 р., актом узгодження цін ліцензій № 160000156VR від 17.05.2016 р., рахунком на оплату № ІР000499 від 17.05.2016 р., заявою б/н від 20.05.2016 р., фіскальним чеком від 24.05.2016 р. про відправлення цінного листа і описом вкладення до нього від 24.05.2016 р., наявними у матеріалах справи.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відхилення доводів відповідача щодо відсутності обов'язку по виплаті винагороди за ліцензії (доплата у зв'язку із зміною (збільшенням) курсу НБУ національної валюти України по відношенню до долару США) у зв'язку із припиненням терміну дії договору, оскільки у відповідності до пункту 7.1. договору даний договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.05.2015, але у будь-якому випадку до повного виконання зобов'язань сторонами, у тому числі, зобов'язання по виплаті винагороди за ліцензії (доплати у зв'язку із зміною (збільшенням) курсу НБУ національної валюти України по відношенню до долару США на дату підписання даного договору).

Крім цього, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Належним є виконання зобов'язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

За загальним правилом зобов'язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (ст. 598 ЦК України, ст. 202 ГК України). Ці підстави наведено у ст. ст. 599 - 601, 604-609 ЦК України.

Верховний Суд України у своїх постановах від 24.06.2015 у справі №904/5381/14 та від 21.12.2016 у справі №905/2187/13, при розгляді спорів щодо зобов'язання виконати договірні зобов'язання, вказав, що системний аналіз зазначених норм приводить до висновку, що закон не передбачає такої підстави для припинення зобов'язання, що лишилось невиконаним, як закінчення строку дії договору.

Отже, саме по собі закінчення строку дії двостороннього правочину, виконання якого здійснено тільки однією стороною, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін цього правочину та не припиняє невиконаного зобов'язання між сторонами.

Крім того, Київський апеляційний господарський суд не приймає як належне доводи скаржника, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, незастосування судом першої інстанції до даних правовідносин правової позиції Верховного Суду України викладену у постанові від 22.03.2017 року №908/1138/15-г, з огляду на наступне.

Так, згідно правової позиції Верховного Суду України у справі №908/1138/15-г неможлива зміна остаточної ціни, чітко погодженої сторонами у спірному договорі та за умови своєчасної оплати виставленої позивачем остаточної (відкоригованої на курс відповідної валюти) суми платежу. Внаслідок чого зобов'язання припиняється.

Проте, у даному випадку наявні відмінні правові та фактичні обставини та підстави для стягнення з відповідачів суми несплаченого роялті за право користування ліцензійним програмним забезпеченням шляхом оплати сум коригування, яке мало було здійснюватись на момент оплати з врахуванням прострочення відповідача. Таким чином, в наслідок неналежного (неповного, несвоєчасного) виконання зобов'язання - припинення зобов'язання не відбулося.

Тобто, в даному випадку інші фактичні обставини справи і до даних правовідносин не можна застосовувати правову позицію Верховного суду України викладену в постанові від 22.03.2017 року №908/1138/15-г.

Згідно зі ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Бруманеску проти Румунії" дійшов висновку про те, що принцип правової визначеності є одним із фундаментальних аспектів верховенства права, і для того, щоб судове рішення відповідало вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно, щоб воно було розумно передбачуваним. Отже, забезпечення єдності судової практики є нічим іншим, як реалізацією принципу правової визначеності.

При цьому слід зазначити, що згідно Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Редакція газети "Правоє дєло" та Штекель проти України", у судовому рішенні національного суду є можливим посилання на судові рішення українських судів, у яких суди схильні до відповідного тлумачення законодавчих положень, якими врегульовано подібні відносини, або у яких був загальний підхід національних судів у таких справах та вбачається, що відповідне тлумачення або загальний підхід національних судів у таких справах має впливати на прийняття судового рішення зі спору у подібних відносинах.

Колегія суддів, з врахуванням зазначеної практики Європейського суду з прав людини, при розгляді даної справи враховує загальний підхід щодо розгляду спорів про стягнення заборгованості з відповідача 1 та інших афілійованих осіб заборгованості за ліцензійним договором № 1249/02-14 від 01.02.201, який викладений у постанові Київського апеляційного господарського суду від 04.07.2017 у справі №911/3427/17, постанові Вищого господарського суду України від 14.02.2017 року у справі № 911/2027/16 та інших, в яких було встановлено, що розмір винагороди за умовами ліцензійного договору від 01.04.2014 року №1249/02-14 був збільшений обґрунтовано та в межах строку його дії.

Відповідно до ч. 1 статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

При прийнятті оскаржуваного судового рішення місцевий господарський суд, керуючись, зокрема, приписами наведених норм, на підставі повного та всебічного дослідження фактичних обставин справи і перевірки їх наявними доказами, з урахуванням визначених позивачем меж позовних вимог, дійшов правомірного висновку щодо задоволення позовних вимог.

Доводи, які викладені скаржником у апеляційній скарзі, не спростовують вірних висновків суду першої інстанції.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду Київської області від 24.05.2017 у справі № 911/912/17 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, прийнято без порушення норм матеріального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Фоззі Рітейл" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області від 24.05.2017 у справі №911/912/17 - без змін.

2. Матеріали справи №911/912/17 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя В.О. Зеленін

Судді Б.О. Ткаченко

А.І. Мартюк