ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" вересня 2017 р. Справа № 909/402/17

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії

головуючого-судді Костів Т.С.

суддів Марко Р.І.

ОСОБА_1

при секретарі Кобзар О.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Івано-Франківськгаз збут», м.Івано-Франківськ, вх. № 01-05/3494/17 від 24.07.2017р.

на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 06.07.2017р.

у справі № 909/402/17

за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» в особі відокремленого структурного підрозділу Нафтогазовидобувного управління «Надвірнанафтогаз», м.Надвірна

до відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Івано-Франківськгаззбут», м.Івано-Франківськ

про стягнення заборгованості в сумі 38421 грн, пені на суму 1562,88 грн., 3 % річних на суму 156,95 грн. та інфляційних втрат на суму 1033,93 грн.,

з участю представників:

від скаржника ОСОБА_3 представник на підставі довіреності № 1FZ-ЛВ-98-0017 від 11.01.2017р.

від позивача не з»явився

В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 06.07.2017р. у справі № 909/402/17 (суддя Матуляк П.Я.) частково задоволено позов Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" в особі відокремленого структурного підрозділу Нафтогазовидобувного управління "Надвірнанафтогаз" до товариства з обмеженою відповідальністю "Івано-Франківськгаззбут" про стягнення заборгованості у сумі 38421,22 грн., пені на суму 1562,88 грн., 3% річних на суму 156,95 грн. та індексу інфляції на суму 1033,93 грн.; стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Івано-Франківськгаззбут" (вул.Ленкавського, 20, м.Івано-Франківськ, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" в особі відокремленого структурного підрозділу Нафтогазовидобувного управління "Надвірнанафтогаз"(вул.Грушевського, 13, м.Надвірна, , розрахунковий рахунок №5262 в регіональному відділенні АБ "Південний", м.Львів, МФО 32809) 38421,22 грн. (тридцять вісім тисяч чотириста двадцять одну гривню двадцять дві копійки) основного боргу, 1226, 31 грн. (одну тисячу двісті двадцять шість гривень тридцять одну копійку) пені, 156,90 грн. (сто п"ятдесят шість гривень дев"яносто копійок) 3% річних, 902,03 грн. (дев"ятсот дві гривні три копійки) втрат від інфляції та 1581,79 грн. (одну тисячу п"ятсот вісімдесят одну гривню сімдесят дев"ять копійок) судового збору; в решті позову відмовлено

Не погоджуючись з даним рішенням відповідач ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Івано-Франківськгаз збут» подав до Львівського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу та заяву про уточнення вимог апеляційної скарги, в якій просить скасувати згадане рішення та в задоволенні позову відмовити повністю посилаючись, зокрема, на те, що воно є незаконне, винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи.

Підставами для скасування оскаржуваного рішення скаржник вважає те, що після укладення договору від 25.11.2015р. № 3/43-Г (т) 3-780 істотно змінились обставини, якими сторони керувались при його укладенні, зокрема, 01.10.2015р. набрав чинності Закон України «Про ринок природного газу», 27.11.2015р. Кодекс газотранспортної системи № 2493 від 30.09.2015р., якими не передбачено можливість укладення договору у разі переміщення газу внутрішньопромисловими трубопроводами. З 01.12.2015р. набула чинності постанова комісії НКРЕКП від 30.09.2015р. № 2497, яка скасовує редакцію типового договору на транспортування газу, відповідно до якого сторони укладали 25.11.2015р. договір. Вказаною постановою, як зазначає скаржник, також затверджено нову редакцію типового договору та зобов»язано суб»єктів господарювання, що здійснюють діяльність з транспортування природного газу, привести свої договірні відносини до вимог типового договору транспортування у тримісячний строк з дати набрання чинності постановою. З 01.01.2016р. втратила чинність постанова комісії НКРЕКП від 24.09.2015р. № 2383, якою був встановлений тариф, що визначав вартість послуг за Договором. Відтак, на думку скаржника, Закон України «Про ринок природного газу» повністю виключає можливість наявності прямих правовідносин між постачальником природного газу та видобувною компанією, яка відповідно до даного Закону не має права здійснювати діяльність з транспортування природного газу і, як наслідок, отримувати кошти за надання такої послуги.

Наводить скаржник і інші доводи, що є, на його думку, підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.07.2017р. справу № 909/402/17 призначено судді-доповідачу ОСОБА_4 та іншим суддям, які входять до складу колегії, а саме суддям: Желіку М.Б. та Марку Р.І.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 27.07.2017 р., подані скаржником матеріали визнано достатніми для прийняття їх до провадження в апеляційній інстанції, розгляд справи призначено на 05.09.2017р.

Представник позивача в судове засідання не з»явився, причин неявки суду не повідомив.

Представник відповідача (апелянта) в судове засідання 05.09.2017р. з»явився, вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі з підстав, зазначених у ній, надав усні пояснення по суті спору.

В ході судового засідання представнику скаржника права і обовязки, передбачені ст.22 ГПК України розяснені. Відводів складу суду в порядку статті 20 Господарського процесуального кодексу України не заявлялось.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 05.09.2017р. розгляд справи відкладався на 19.09.2017р.

Представник скаржника в судове засідання з»явився, просив апеляційну скаргку задоволити, а рішення місцевого господарського суду скасувати.

Позивач явки повноважного представника в судовому засіданні 19.09.2017р. не забезпечив, причин неявки суду не довів, хоча був належним чином повідомлений про дату час та місце розгляду спору.

Згідно із п.3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року ,,Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Окрім того, враховуючи, що явка представників сторін у судове засідання не була визнана судом обовязковою, а також достатність матеріалів справи для розгляду апеляційної скарги по суті, справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

25.11.2015 між сторонами у справі укладено договір на транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами №3/43-Г від 25.11.15, предметом якого є надання позивачем відповідачу (замовнику) послуг з транспортування природного газу (код 49.50.12 згідно з ДК-016-2010) по внутрішньопромисловим газопроводам та комунікаціям газотранспортного підприємства до межі балансової належності з розподільними газопроводами ПАТ Івано-Франківськгаз для потреб населення (пункт 1.1 Договору). Зазначений договір підписано сторонами та скріплено їх печатками. Договір набирає чинності з 01.01.2016 та діє в частині транспортування газу до 31.12.2016, а в частині проведення розрахунків за надані газотранспортним підприємством послуги - до повного виконання замовником своїх зобов'язань за Договором (пункт 11.1 Договору).

Послуги з транспортування газу оформлюються газотранспортним підприємством і замовником актами наданих послуг з транспортування газу внутрішньопромисловими газопроводами; у випадку, якщо замовник та/або його споживачі безпосередньо підключені до внутрішньопромислового газопроводу газотранспортного підприємства, кількість протранспортованого газотранспортним підприємством газу замовнику та/або його споживачам визначається за даними комерційних вузлів та приладів обліку газу (далі - вузли обліку), установлених на пункті вимірювання газу (пункт 3.1 Договору).

Тариф на транспортування 1 000 куб.м. газу газопроводами (комунікаціями) газотранспортного підприємства на час підписання Договору складає 5,40 грн., в тому числі ПДВ - 0,90 грн., і відповідає тарифу на послуги з транспортування природного газу магістральними газопроводами згідно з постановою Комісії від 24.09.2015 №2383 Про встановлення загального тарифу на транспортування природного газу, тарифів на транспортування природного газу магістральними та розподільними трубопроводами (пункт 5.1 Договору).

Оплата вартості послуг за транспортування газу здійснюється замовником (крім гарантованого постачальника) шляхом перерахування грошових коштів на рахунок газотранспортного підприємства на умовах 100% попередньої оплати за десять днів до початку місяця, у якому буде здійснюватися транспортування газу; замовник самостійно визначає суму платежу попередньої оплати як добуток тарифу та планового обсягу газу на відповідний місяць; остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться замовником до двадцятого числа місяця, наступного за звітнім, відповідно до акта наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів (пункт 5.5 Договору).

У разі порушення замовником строків оплати, передбачених розділом 5 Договору, із замовника стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу (пункт 7.3 Договору).

На виконання умов договору позивачем за період січень 2016 - грудень 2016 надано відповідачу послуг із транспортування газу на загальну суму 49461,44 грн. грн., вартість яких (за період січень - квітень 2016 року) відповідачем частково оплачено на суму 11040,22 грн. Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем за надані послуги згідно спірного договору становить 38421,22 грн.

Факт надання позивачем послуг згідно спірного договору підтверджується наявними в матеріалах справи копіями актів перерахунку об"єму газу, податкових накладних, звітів за контрактний місяць та місячними звітами.

Позивачем на адресу відповідача надсилалися акти виконаних робіт з транспортування газу за період травень - грудень 2016 року, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями повідомлень про вручення поштових відправлень, однак відповідач відмовився від підписання актів виконаних робіт та повернув їх позивачу без підпису, мотивуючи відмову тим, що позивач не є оператором газотранспортної системи, та вказуючи на незаконність договору у зв"язку зі змінами у законодавстві.

З метою досудового врегулювання спору, позивачем на адресу відповідача направлено претензію №9 від 22.08.16, відповіді на яку позивачем не отримано.

У зв"язку з порушенням відповідачем прийнятих на себе договірних зобов"язань, позивачем у відповідності до умов договору та чинного законодавства нараховано відповідачу пеню у розмірі 1562,88 грн., 156,95 грн. 3% річних за період з 01.05.16 по 20.01.17 та 1033,93 грн. інфляційних втрат за період з травня 2016 року по січень 2017 року.

Доказів погашення заборгованості відповідачем суду не подано.

Правовідносини щодо надання послуг з транспортування природного газу регулюються, зокрема, Цивільним та Господарським кодексами України, Кодексом газотранспортної системи, Законом України "Про ринок природного газу", постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Зі змісту ст. 11 Цивільного кодексу України вбачається, що цивільні права та обов'язки виникають зокрема, з Договору.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов"язковим для виконання сторонами (ст.ст. 626, 627, 628, 629 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених ГК України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші тощо), а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Наведена правова норма кореспондується зі статтею 509 Цивільного кодексу України, згідно якої зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Спірний договір, укладений між сторонами у справі, є чинним, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом та він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України). Крім того, оскільки правовідносини сторін за даним договором є такими, що випливають із договору про надання послуг, до нього застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

В силу ст.901, 903 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

Згідно з п. 3.3. Договору замовник протягом двох днів, з дати одержання акту наданих послуг, зобов'язується повернути Газотранспортному підприємству один примірник оригіналу акту наданих послуг, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою Замовника, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акту наданих послуг. У випадку відмови від підписання акту наданих послуг розбіжності підлягають урегулюванню відповідно до умов Договору або в судовому порядку. До прийняття рішення судом відповідні розрахунки за вартість послуг з транспортування газу внутрішньопромисловими трубопроводами здійснюється відповідно до даних Газотранспортного підприємства. Таким чином, у разі наявності спору у визначені обсягу наданих послуг, договором прямо передбачено пріоритетність даних Газотранспортного підприємства, якщо іншою стороною не буде доведене протилежне.

Позивачем на підтвердження надання послуг за Договором, подано суду відповідні докази (надано акти виконаних робіт, податкові накладні, а також звіт про обсяги протранспортованого газу за спірний період), а відповідачем не доведено суду протилежного та не подано на вимогу суду першої інстанції контррозрахунку суми позову.

З огляду на викладене, враховуючи, що судом першої інстанції встановлено чинність спірного договору, суд констатує, що відповідачем неправомірно відмовлено у підписанні актів виконання робіт з транспортування газу. Оскільки відповідач не надав мотивованої відмови від підписання вказаних актів, надані позивачем послуги вважаються прийнятими.

При цьому колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне:

Положеннями ст.1 Закону України "Про ринок природного газу" визначено, що транспортування природного газу - господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і пов'язана з переміщенням природного газу газотранспортною системою з метою його доставки до іншої газотранспортної системи, газорозподільної системи, газосховища, установки LNG або доставки безпосередньо споживачам, але що не включає переміщення внутрішньопромисловими трубопроводами (приєднаними мережами) та постачання природного газу. При цьому, під газотранспортною системою законодавець розуміє технологічний комплекс, до якого входить окремий магістральний газопровід з усіма об'єктами і спорудами, пов'язаними з ним єдиним технологічним процесом, або кілька таких газопроводів, якими здійснюється транспортування природного газу від точки (точок) входу до точки (точок) виходу.

Пунктом 26 частини 1 статті 1 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" визначено, що транспортування природного газу - це господарська діяльність на ринку природного газу, що підлягає ліцензуванню і пов'язана з переміщенням природного газу трубопроводами з метою його подальшого зберігання, розподілу або доставки безпосередньо споживачам та замовникам, окрім транспортування внутрішньопромисловими трубопроводами (приєднаними мережами).

Положення Закону України "Про ринок природного газу" та Кодексу газотранспортної системи не змінюють порядок надання ПАТ "Укрнафта" послуг із транспортування природного газу, а також не стосуються відповідних правовідносин. Вказані нормативно-правові акти регулюють порядок транспортування природного газу виключно з прив'язкою до надання послуг газотранспортною системою. Водночас, укладений між сторонами у справі договір транспортування природного газу передбачає надання послуг ПАТ "Укрнафта" поза газотранспортною системою, а саме шляхом переміщення природного газу своїми внутрішньопромисловими газопроводами, тобто позивач не здійснює транспортування природного газу магістральними трубопроводами та/чи газотранспортною системою, а по суті надає послуги з переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами, отже, вказаний вид діяльності не підпадає під ліцензування та обмеження, встановлені Законом України "Про ринок природного газу" та Кодексом газотранспортної системи.

Наведене дає підстави для висновку суду про те, що сфера дії зазначених нормативно-правових актів не охоплює правовідносин щодо переміщення газу внутрішньопромисловими трубопроводами, а останні не є складовою частиною технологічного процесу видобутку природного газу. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 29 травня 2017 року у справі №910/15197/16.

Отже, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 38421,22 грн. заборгованості обгрунтовані та підлягають до задоволення.

Щодо вимог позивача стосовно стягнення пені у розмірі 1562,88 грн., 156,95 грн. 3% річних за період з 01.05.16 по 20.01.17 та 1033,93 грн. інфляційних втрат за період з травня 2016 року по січень 2017 року слід зазначити наступне.

Приписами ст.526 ЦК України та ст.193 Господарського кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, не допускається.

Приписами ст.611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч.1 ст.230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов"язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов"язання.

Пункт 6 ст.231 ГК України визначає, що штрафні санкції за порушення грошових зобов"язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

В силу п.6 ст.232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

В силу ст.546 Цивільного кодексу України виконання зобов"язання може забезпечуватися, зокрема неустойкою (штрафом, пенею), якою, з огляду на положення ст.549 Цивільного кодексу України, є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов"язання. При цьому пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов"язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною другою статті 343 ГК України і статтею 1 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі( ст. 547 Цивільного кодексу України).

У відповідності до наведеної правової норми сторони пунктом 7.3 Договору передбачили, що у разі порушення замовником строків оплати, передбачених розділом 5 Договору, із замовника стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на вимоги частини 1 статті 4-7 Господарського процесуального кодексу України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд повинен перевірити обґрунтованість і правильність здійсненого позивачем нарахування таких сум, і в разі, якщо їх обчислення помилкове - зобов'язати позивача здійснити перерахунок відповідно до закону чи договору або зробити це самостійно.

Судом першої інстанції, на підставі ст. 55 Господарського процесуального кодексу України, перевірено правильність нарахування позивачем сум пені, інфляційних втрат та 3% річних, та встановлено, що згідно арифметичного розрахунку, проведеного судом за допомогою ІПС "Законодавство", суми пені та 3% річних є меншими, ніж суми, заявлені позивачем до стягнення, відтак до стягнення підлягають суми пені та 3% річних, визначені судом, а саме 1226,31 грн. пені та 156,90 грн. 3% річних; щодо інфляційних втрат, то позивачем вірно обраховано їх суму за відповідні періоди окремо, однак невірно визначено їх загальну суму у підсумку, відтак до стягнення з відповідача підлягає 902,03 грн. інфляційних втрат.

Враховуючи те, що позивачем представлено достатньо об»єктивних, допустимих та переконливих доказів в підтвердження заявлених позовних вимог, а відповідач не заперечив наявності заборгованості перед позивачем, доказів сплати заборгованості не представив, виконавши вимоги процесуального права, всебічно і повно перевіривши обставини справи в їх сукупності, дослідивши представлені докази у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги обгрунтовані та підлягають до задоволення.

Відповідно до ст.43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст.34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

У відповідності до ч. 1 ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Згідно пункту 1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Колегія суддів також зазначає, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального закону, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми; а обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню.

Зважаючи на викладене, рішення господарського суду відповідає вимогам закону до судового рішення, в якому необхідно повно відобразити обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і їх правові наслідки повинні бути вичерпними, відповідати дійсності та підтверджуватися достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Скаржник не надав належних та допустимих доказів на спростування висновків місцевого господарського суду, викладених в рішенні господарського суду Івано-Франківської області від 06.07.2017р. у даній справі.

З огляду на все викладене вище, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Івано-Франківської області від 06.07.2017 року у даній справі відповідає матеріалам справи, ґрунтується на вимогах чинного законодавства і підстав для його скасування немає, а зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не відповідають матеріалам справи, документально не обґрунтовані, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 104 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судовий збір за перегляд рішення господарського суду Івано-Франківської області від 06.07.2017 року у даній справі в апеляційному порядку слід покласти на скаржника в порядку, передбаченому ст. 49 ГПК України.

На підставі наведеного та відповідно до вимог ст.ст.1,21,22,33,34,43,49,91,99,101-105 ГПК України,-

Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Івано-Франківськгаз збут», м.Івано-Франківськ, вх. № 01-05/3494/17 від 24.07.2017р. - залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Івано-Франківської області від 06.07.2017р. у справі № 909/402/17 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за перегляд рішення в апеляційному порядку покласти на скаржника.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

5. Матеріали справи повернути господарському суду Івано-Франківської області.

Повний текст постанови оформлено і підписано відповідно до вимог ст.105 ГПК України 21 вересня 2017р.

Головуючий суддя Костів Т.С.

суддя Марко Р.І.

суддя Желік М.Б.