РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.09.2017Справа №910/11559/17

За позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "АВЕРСІ";

до відповідача-1: товариства з обмеженою відповідальністю "ФРАМ КО";

до відповідача-2: товариства з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ЄВРОПЕЙСЬКЕ БЮРО РЕСТРУКТУРИЗАЦІЇ";

про: визнання договору недійсним.

Суддя Балац С.В.

Представники:

позивача: Сегал Є.А. - за довіреністю від 01.06.2017 № б/н;

відповідача-1: Беніцька В.І. - за довіреністю від 21.03.2017 № б/н;

відповідача-2: Сиротін Д.В. - за довіреністю від 05.04.2017 № б/н.

С У Т Ь С П О Р У:

Товариство з обмеженою відповідальністю "АВЕРСІ" звернулося до господарського суду міста Києва із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "ФРАМ КО" та товариства з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ЄВРОПЕЙСЬКЕ БЮРО РЕСТРУКТУРИЗАЦІЇ" про визнання договору недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що укладений між відповідачем-2, як фактором, та відповідачем-1, як клієнтом, договір про надання послуги факторингу від 20.03.2017 № Ф200317/1 вчинений без створення правових наслідків, що враховуючи приписи ст. 234 Цивільного кодексу України є підставою для визнання його недійсним.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.07.2017 позовну заяву прийнято до розгляду та порушено провадження у справі № 910/11559/17. Розгляд справи призначений на 04.09.2017.

Відповідач-2 скориставшись правом, наданим ст. 59 Господарського процесуального кодексу України, надав до суду відзив, яким позов відхилив повністю з урахуванням того, що зміст оспорюваного правочину відповідає вимогам закону, а саме ст.ст. 1077-1079 Цивільного кодексу України та ст. 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", крім того, відповідач-2 зазначає, що для укладення договору факторингу між фактором та клієнтом не потрібна згода на його укладення від боржника.

Відповідач-1 скориставшись правом, наданим ст. 59 Господарського процесуального кодексу України, надав до суду відзив, яким позов відхилив повністю з урахуванням того, що укладаючи договір надання послуг факторингу сторонами було дотримано всіх норм права, зокрема спірний правочин був укладений у письмовій формі, як і правочин на підставі якого виникло зобов'язання, при цьому, відповідач-1 зазначає, що договір не містить вимог щодо строку надсилання фактором боржнику повідомлення про відступлення права грошової вимоги.

Крім того, відповідач-1 вказує у відзиві, що з метою стягнення з боржника заборгованості, яка є предметом відступлення права вимоги за спірним правочином, відповідачем-2 було подано відповідно позовну заяву до господарського суду міста Києва.

До господарського суду надійшло клопотання представника позивача про витребування доказів у національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, а саме:

- інформацію про те, чи відображений оспорюваний правочин у звітності відповідача-2, за 1 квартал 2017;

- копію звітності поданої відповідачем-2 за 1 квартал 2017 до національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Вказане клопотання представника позивача судом відхилене, оскільки документи, які просить витребувати позивач у національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг та у ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві, враховуючи предмет та підстави позову не стосуються розгляду даної справи, при цьому, суд вважає, що наявні у матеріали справи документи достатні для розгляду справи по суті.

До господарського суду надійшло клопотання представника позивача про витребування доказів, в якому останній просить суд зобов'язати відповідачів надати докази відображення в податковому та бухгалтерському обліку оспорюваного правочину.

Вказане клопотання представника позивача судом розглянуте не було у зв'язку з тим, що представник позивача просив суд вказане клопотання не розглядати.

До господарського суду надійшла заява представника позивача про зміну (доповнення) підстав позову, в якій вказує, що оспорюваний правочин, укладений між відповідачами не містить умов щодо способу та терміну сплати винагороди, тобто відсутня обов'язкова ознака фінансової послуги факторингу - отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта.

Частиною 4 ст. 22 ГПК України передбачено, що позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Початок розгляду справи по суті має місце з того моменту, коли господарський суд після відкриття судового засідання, роз'яснення (за необхідності) сторонам та іншим учасникам судового процесу їх прав та обов'язків і розгляду інших клопотань і заяв (про відкладення розгляду справи, залучення до участі в ній інших осіб, витребування додаткових доказів тощо) переходить безпосередньо до розгляду позовних вимог, про що зазначається в протоколі судового засідання. При цьому неявка у судове засідання сторін або однієї з сторін, за умови, що їх належним чином повідомлено про час і місце цього засідання, не перешкоджає такому переходові до розгляду позовних вимог, якщо у господарського суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, передбачені частиною першою статті 77 ГПК.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

Враховуючи наведене, оскільки суд не перейшов до розгляду справи по суті, подана заява про зміну предмету позову була визнана судом такою, що відповідає вимогам ст. 22 ГПК України у зв'язку з чим була прийнята до розгляду.

В судовому засіданні 04.09.2017 оголошено перерву до 13.09.2017.

До господарського суду надійшло клопотання представника позивача про витребування доказів, в якому останній просить суд витребувати у відповідачів оригінал оспорюваного правочину.

Вказане вище клопотання представника позивача судом відхилене, оскільки в судовому засіданні 13.09.2017 судом оглянуто оригінал укладеного між відповідачами оспорюваного правочину.

В судовому засіданні 13.09.2017 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши доводи уповноважених представників сторін по суті спору та дослідивши наявні докази у матеріалах даної справи, господарський суд міста Києва,

В С Т А Н О В И В :

Між товариством з обмеженою відповідальністю "ФРАМ КО", як постачальником (далі - відповідач-1), та товариством з обмеженою відповідальністю "АВЕРСІ", як покупцем (далі - позивач), укладено договір поставки товару від 18.11.2014 № 93 (далі - Договір поставки), відповідно предмету якого відповідач-1 зобов'язується передавати у власність позивача лікарські засоби, вироби медичного призначення (медичні вироби) та інше, а покупець зобов'язується приймати товар та своєчасно здійснювати його оплату на умовах даного договору (п. 1.1 Договору поставки).

Відповідно до п. 1.2. Договору поставки, загальна кількість товару, що має бути поставлений, часткове співвідношення (асортимент, номенклатура), ціна товару встановлюється сторонами в видаткових накладних. Видаткові накладні є специфікаціями, та складають невід'ємну частину даного договору. Постачання товару здійснюється партіями. Партією товару, є товар, наведений в одній видатковій накладній.

Даний договір набирає сили з моменту його підписання та діє по 31.12.2014. Якщо протягом 10 днів до закінчення строку дії даного договору жодна із сторін не виявила бажання його розірвати, то він вважається пролонгованим на наступний та кожний наступний календарний рік (п. 8.1. Договору поставки).

Між товариством з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ЄВРОПЕЙСЬКЕ БЮРО РЕСТРУКТУРИЗАЦІЇ", як фактором, (далі - відповідач-2) та відповідачем-1, як клієнтом, укладено договір про надання послуги факторингу від 20.03.2017 № Ф200317/1 (далі - Договір факторингу/оспорюваний правочин), відповідно до предмету якого відповідач-2 зобов'язується передати грошові кошти у сумі 830.228,61 грн., у розпорядження відповідача-1 за плату, а відповідач-1 зобов'язується відступити відповідачу-2 своє право грошової вимоги за Договором поставки до позивача, як боржника (п. 1.1 Договору факторингу).

Пунктом 1.3 Договору факторингу визначено, що відповідач-1 відповідає перед відповідачем-2 за дійсність грошової вимоги, але не відповідає за невиконання або неналежне виконання вимоги боржником (позивачем).

Відповідно до п. 2.1 Договору факторингу, детальна інформація про вимогу, строк та порядок відступлення вимоги, строки та умови проведення відповідних розрахунків між відповідачем-1 і відповідачем-2 визначені у додатку № 1 та додатку № 2 до цього договору.

Винагорода відповідача-2 дорівнює 5 % від суми відступлення грошової вимоги, визначеної п. 1.1 Договору факторингу. Відповідач-1 сплачує відповідачу-1 у строк до 01.07.2017 шляхом перерахування на його банківський рахунок грошові кошти у розмірі 788.717,18 грн.

Згідно п. 3.1 Договору факторингу, відповідач-2 має право, зокрема не перераховувати відповідачу-1 кошти до виконання останнім обов'язку щодо відступлення відповідачу-2 вимоги, вимагати від відповідача-1 письмово повідомити боржника (позивача) про відступлення вимоги відповідачу-2 в строк, не пізніше 10 календарних днів з дати підписання цього договору.

Підпунктом 4.1.1 пункту 4.1 Договору факторингу передбачено, що відповідач-2 зобов'язується сплатити відповідачу-1 кошти в передбачений цим договором строк.

Умовами п. 4.2. Договору факторингу визначено, що відповідач-1 зобов'язується, зокрема надати відпвідачу-2 наступну інформацію щодо боржника (позивача) у строк, не пізніше 5 робочих днів дати підписання договору.

Відповідач-1 відповідає перед відповідачем-2 за дійсність грошової вимоги, право якого відступається згідно із цим договором (підпункт 4.2.3. п. 4.2. Договору факторингу).

Строк даного договору складає 1 рік та починає свій перебіг з моменту, визначеного у п. 6.1. даного договору, та закінчується 20.03.2018 (п. 6.2. Договору факторингу).

Додатком № 1 від 20.03.2017 до Договору факторингу сторони погодили перелік вимог, а саме: за Договором поставки заборгованість у розмірі 830.228,61 грн.

Додатком № 2 від 20.03.2017 до Договору факторингу сторони погодили порядок відступлення вимог, а саме: протягом 3-х робочих днів з дати підписання Договору факторингу відповідач-1 передає відповідачу-2: Договір поставки, реєстр податкових накладних за лютий-березень 2017, реєстр неоплачених видаткових накладних станом на 20.03.2017 та акт звірки взаємних розрахунків з 01.01.2017 по 20.03.2017 включно. Термін сплати фактором коштів за передану вимоги: у строк до 01.07.2017.

20.03.2017 відповідачем-2 та відповідачем-1 складено та підписано акт до Договору факторингу, яким сторони засвідчили, що відповідачу-2 перейшло право вимоги до позивача за Договором факторингу щодо сплати заборгованості у розмірі 830.228,61 грн., яка виникла відповідно до Договору поставки.

Відповідач-1 передав, а відповідач-2 прийняв у повному обсязі документацію згідно з додатком № 2 до Договору факторингу та оригінали товарно-транспортних накладних згідно з реєстром станом на 20.03.2017.

Між сторонами Договору факторингу укладено додаткову угоду від 30.06.2017 № 1 до Договору факторингу, відповідно до якої сторони вирішили абзац 2 п. 2.1. Договору факторингу викласти наступним чином: винагорода відповідача-2 дорівнює 5 % від суми відступленої грошової вимоги, визначеної п. 1.1. Договору факторингу. Відповідач-2 сплачує клієнтові у строк до 01.10.2017 шляхом перерахування на його банківський рахунок грошові кошти у розмірі 788.717,18 грн. У додатку № 2 до договору пункт (ІІІ) "Термін сплати фактором коштів за передану вимогу" викласти наступним чином: у строк до 01.10.2017.

Позивачем отримано від відповідача-2 повідомлення від 10.05.2017 № 20/03 про відступлення права грошової вимоги факторові з вимогою сплати борг, відповідно до якої відповідач-2 повідомив позивача про укладення між відповідачем-2 та відповідачем-1 Договору факторингу, у зв'язку з чим просив позивача погасити заборгованість у розмірі 830.228,61 грн. у 3-денний строк з дати отримання вказаного повідомлення.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Згідно зі статтями 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 Цивільного Кодексу України), а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускаються (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Укладений між позивачем та відповідачем-1 Договір поставки за своєю правовою природою є договором поставки.

Приписами ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України унормовано, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 Цивільного кодексу України).

Укладений між відповідачем-2 та відповідачем-1 Договір факторингу за своєю правовою природою є договором факторингу.

Частиною 1 ст. 1077 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Спір між сторонами судового процесу, як стверджує позивач, виник в результаті того, що укладений між відповідачем-2 та відповідачем-1 Договір факторингу вчинений без створення правових наслідків, що враховуючи приписи ст. 234 Цивільного кодексу України є підставою для визнання його недійсним.

Крім того, позивач зазначає, що оспорюваний правочин не міг бути укладений 20.03.2017, оскільки повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові з вимогою сплати боргу від 10.05.2017 № 20/03 направлено відповідачем-2 лише 13.05.2017, тож, на думку позивача, підписання оспорюваного правочину відбулося в травні 2017 а не 20.03.2017, як вказано в оспорюваному правочині.

Виходячи з викладених вище обставин та наявних у матеріалах даної справи доказів, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з урахуванням такого.

Згідно приписів статті 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків (п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.13. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Відповідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу.

Згідно частини 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Приписами статті 234 Цивільного кодексу України встановлено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 1078 Цивільного кодексу України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Статтею 1079 Цивільного кодексу України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 1082 Цивільного кодексу України, боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.

Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов'язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов'язку перед ним.

Факторинг є фінансовою послугою, правові засади у сфері надання яких регулює Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". За приписами даного Закону фактор на момент укладення договору факторингу повинен мати статус фінансової установи та отримати дозвіл на надання фінансової послуги факторингу.

Відповідач-2 є фінансовою установою, яка має право надання послуг факторингу на підставі свідоцтва ФК № 568, виданого 07.05.2015.

Відповідно до розпорядження № 1570 від 11.05.2017 національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, остання постановила видати відповідачу-2 ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів), а саме на: надання гарантій та поручительств; надання послуг з факторингу.

Протоколом загальних зборів учасників відповідача-2 від 10.03.2017 затверджено "Правила надання фінансових послуг факторингу товариства з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ЄВРОПЕЙСЬКЕ БЮРО РЕСТРУКТУРИЗАЦІЇ".

Так, відповідно до ст. 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб'єктами господарювання на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб'єкта господарювання; 3) прізвище, ім'я і по батькові фізичної особи, яка отримує фінансові послуги, та її адресу; 4) найменування, місцезнаходження юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов'язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.

Суд зазначає, що предмет договору відповідає як вимогам ст.ст. 1077, 1078 ЦК України, так вимогам ст. 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", зокрема, договір місить найменування фінансової операції - надання грошових коштів в сумі 830.228,61 грн. у розпорядження відповідача-1 за плату, а також містить інформацію про умови та строк сплати даного фінансового активу - до 01.07.2017 шляхом перерахування коштів на банківський рахунок відповідача-1.

Згідно статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Згідно п. 3.11. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

Вищий господарський суд України у постанові від 26.07.2017 у справі № 910/1528/17 зазначив: якщо на виконання правочину було передано майно або майнові права, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Крім того, з метою дотримання вимог ст. 1082 Цивільного кодексу України, відповідачем-2 було надіслано на адресу позивача письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги, в якому визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також сторона, на користь якої має бути здійснений платіж.

Відповідно до ч. 1 ст. 516 Цивільного кодексу України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом

Частиною 1 ст. 1080 Цивільного кодексу України передбачено, що договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.

Таким чином, укладення оспорюваного правочину не потребує отримання згоди позивача на його укладення.

При цьому, в силу приписів ст. ст. 516 та 1080 Цивільного кодексу України, відсутність згоди позивача на укладення оспорюваного договору, не випливає на його чинність.

Також вказані правові норми не містять вимог щодо строку надсилання фактором боржнику повідомлення про відступлення права грошової вимоги, а тому суд не приймає до уваги та вважає безпідставними твердження позивача, про те, що надсилання відповідачем-2 повідомлення про відступлення права грошової вимоги 10.05.2017 свідчить, що спірний правочин укладений в травні, а не 20.03.2017.

Суд наголошує, що приписи ст. 215 Цивільного кодексу України, пов'язують недійсність правочину з недодержанням вимог закону сторонами в момент його вчинення, а не з обставинами подальшого виконання сторонами оспорюваного правочину.

Обов'язок доказування відповідно до пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Підсумовуючи викладені вище фактичні обставини суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним оспорюваного правочину задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено суду належними засобами доказування, які саме його права та законні інтереси було порушено внаслідок укладення оспорюваного правочину, а саме не доведено належними засобами доказування, що оспорюваний правочин суперечить закону, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, або що особи, які вчинили ці правочини, не мали на це необхідного обсягу цивільної дієздатності, чи що волевиявлення учасників правочинів не було вільним та не відповідало їх внутрішній волі, або що правочин не було вчинено у формі, встановленій законом, чи що правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Враховуючи, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, у відповідності до приписів ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49 ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 26 вересня 2017 року

Суддя С.В. Балац