ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" вересня 2017 р. Справа № 914/833/17

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії

головуючого-судді Костів Т.С.

суддів Орищин Г.В.

ОСОБА_1

при секретарі Кобзар О.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «САМ ВОШ 1», вх.№ 01-05/3392/17 від 18.07.2017р.

на рішення господарського суду Львівської області від 26.06.2017р.

у справі № 914/918/17

за позовом ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «САМ ВОШ 1», м.Львів

до відповідача ОСОБА_2 з додатковою відповідальністю «Львівський експериментальний механічний завод», м.Львів

про стягнення 100000,00 грн. безпідставно набутих коштів,

з участю представників:

від скаржника ОСОБА_3 представник на підставі довіреності № 1 від 03.04.2017р.

від відповідача ОСОБА_4 представник на підставі довіреності № 98 від 04.09.2017р.

В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Львівської області від 26.06.2017р. у справі № 914/833/17 (суддя Крупник Р.В.) відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «САМ ВОШ 1», м.Львів до ОСОБА_2 з додатковою відповідальністю «Львівський експериментальний механічний завод», м.Львів про стягнення 100000,00 грн. безпідставно набутих коштів.

Не погоджуючись з даним рішенням позивач ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «САМ ВОШ 1» подав до Львівського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати згадане рішення та прийняти нове рішення, яким позов задоволити повністю посилаючись, зокрема, на те, що воно є незаконне, винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи.

Підставами для скасування оскаржуваного рішення скаржник вважає те, що згоди щодо істотних умов договору досягнуто не було. Договір № 24 від 26.07.2017р., який зазначено як підставу платежу, між ТОВ «САМ ВОШ 1» та ТДВ «Львівський експериментальний механічний завод» не укладався ні письмово у формі єдиного документа, ні у спрощений спосіб. Жодних вказівок і технічних завдань ТОВ «САМ ВОШ 1» не надавало. Відтак, на думку скаржника, оскільки договору між сторонами укладено не було, тобто відсутній зобов»язальний характер правовідносин, а перерахування коштів в сумі 100000,00 грн. здійснено безпідставно, то є підстави для стягнення безпідставно отриманих коштів в порядку передбаченому главою 83 ЦК України.

Наводить скаржник і інші доводи, що є, на його думку, підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.07.2017р. справу № 914/833/17 призначено судді-доповідачу ОСОБА_5 та іншим суддям, які входять до складу колегії, а саме суддям: Желіку М.Б. та Орищин Г.В.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 21.07.2017 р., подані скаржником матеріали визнано достатніми для прийняття їх до провадження в апеляційній інстанції, розгляд справи призначено на 05.09.2017р.

05.09.2017р. розгляд апеляційної скарги не відбувся у зв»язку із перебуванням у відпустці судді-члена колегії ОСОБА_6, про що складено відповідне повідомлення.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 11.09.2017р. розгляд апеляційної скарги призначено на 19.09.2017р.

В ході судового засідання представнику скаржника права і обовязки, передбачені ст.22 ГПК України розяснені. Відводів складу суду в порядку статті 20 Господарського процесуального кодексу України не заявлялось.

В судове засідання 19.09.2017 року представник апелянта зявився, вимоги апеляційної скарги підтримав в повному обсязі, надав усні пояснення по суті спору.

Представник відповідача вимоги апеляційної скарги заперечив та просив суд рішення залишити без змін.

Колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

В липні 2016 року між ТОВ САМ ВОШ І та ТОВ Львівський експериментальний завод тривали перемови з приводу виготовлення та поставки позивачу металевих конструкцій для автомийок. Позивач розпочав вести ці перемовини із відповідачем, оскільки останній вже мав укладені відповідні договори із ТОВ Чисто24, засновники котрого, а також засновники позивача є повязані між собою фізичні особи. Вказані обставини не заперечувалися в судових засіданнях представниками сторін та підтверджуються додатковими поясненнями позивача (вх.№19186/17 від 29.05.2017р.) та відзивом відповідача на позовну заяву (вх.№19477/17 від 01.06.2017р.).

В ході перемов відповідачем було підготовлено та підписано Договір №24 від 26.07.2016р. згідно котрого відповідач зобовязується виготовити, поставити відповідно до замовлення та технічного завдання позивача, а позивач оплатити та прийняти товар (продукцію) в асортименті, кількості та за ціною згідно специфікації до Договору, яка є його невідємною частиною. Також відповідачем було підписано Специфікацію на загальну суму 159396,00 грн.

Разом з тим, Договір №24 від 26.07.2016р. та Специфікація до нього не була підписана позивачем.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач 26.07.2016р. за платіжним дорученням №197 перерахував на рахунок відповідача 100000,00 грн. із призначенням платежу За металоконструкції. Згідно дог. №24 від 26/07/2016 у т.ч. ПДВ 20% - 16666,67 грн..

01.11.2016р. між сторонами підписано Акт звірки взаємних розрахунків де відображено вказану суму згідно даних бухгалтерського обліку сторін.

Як встановлено судом, 07.02.2017 року відповідач направив позивачу лист №12 від 07.02.2017 року про те, що згідно авансової проплати від 26.07.2016р. на суму 100000,00 грн., відповідач закупив матеріали та виготовив комплект металоконструкцій автомийки на 6 постів Ужгород. Товар готовий до відвантаження. Докази відправки вказаного листа, його отримання позивачем, а також докази закупівлі та виготовлення відповідачем металоконструкцій містяться в матеріалах справи.

Натомість позивачем 09.02.2017 року було направлено відповідачу лист №6/02/17 від 06.02.2017р. в якому зазначено, що 26.07.2016р. позивач помилково та безпідставно перерахував відповідачу кошти у сумі 100000,00 грн. Так як, позивач не здійснив жодних замовлень та не потребує у виготовленні металевих конструкцій, а тому просить повернути вказані кошти як безпідставно сплачені протягом трьох днів.

У звязку із неповерненням коштів, позивач, посилаючись на те, що письмовий договір №24 від 26.07.2016р. між сторонами не був укладений, так як не було досягнуто згоди з усіх істотних його умов, вважає, що кошти у розмірі 100000,00 грн. були перераховані відповідачу без достатньої правової підстави. Вказані обставини стали підставою для подання даного позову, предметом якого є матеріально-правова вимога ТОВ САМ ВОШ І до ТОВ Львівський експериментальний завод про повернення коштів в сумі 100000,00 грн. на підставі ст.1212 ЦК України, як безпідставно набутих.

Відповідач, в свою чергу, заперечує факт безпідставного набуття коштів. Зазначає, що ці кошти підприємство набуло у звязку з перебуванням в договірних відносинах із позивачем і за замовленням позивача відповідач виготовив продукцію, закупивши метал, як сировину.

Главою 83 ЦК України визначені загальні підстави для виникнення зобовязання у звязку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.

Відповідно до ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Конструкція ст.1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Згідно обовязкової до застосування в даній справі правової позиції Верховного Суду України, яку він виклав в постанові №6-2978цс15 від 23.03.2016р. та постанові №8-88цс13 від 02.10.2013р. норма ст.1212 ЦК України застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов'язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi цієї статті тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобовязання, то у разі виникнення між ними спору щодо повернення майна, яке знаходиться у набувача, на спірні відносини поширюються положення статті 1212 ЦК України.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня.

Як свідчить аналіз матерiалiв даної справи, відповідач набув грошові кошти за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, а саме за існування договірних відносин щодо поставки позивачу металоконструкцій для автомийок.

При цьому, суд першої інстанції підставно відхилив твердження позивача про відсутність між ним та відповідачем договірних відносин, оскільки Договір №24 від 26.07.2016р. не було укладено у звязку з тим, що його не підписав позивач, а також через те, що сторонами не було досягнуто згоди з усіх його істотних умов. Аргументація цього наступна.

Згідно із частинами першою та другою ст.205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

У письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини між юридичними особами (ч.1 ст.208 ЦК України).

Разом з тим, за змістом ст.218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

З огляду на викладене, про існування між сторонами договірних відносин поставки металоконструкцій свідчить, як платіжне дорученням №197 від 26.07.2016р. про перерахування на рахунок відповідача 100000,00 грн. із призначенням платежу За металоконструкції. Згідно дог. №24 від 26/07/2016 у т.ч. ПДВ 20% - 16666,67 грн., так і підписаний між сторонами акт звірки взаємних розрахунків від 01.11.2016р., а також лист відповідача №12 від 07.02.2017 року про те, що за авансовий платіж він закупив матеріали та виготовив комплект металоконструкцій автомийки на 6 постів Ужгород, а також те, що товар готовий до відвантаження. Крім цього, вказаний лист, а також і інші наявні в матеріалах справи докази, що свідчать про придбання відповідачем сировини для металоконструкцій, які повинні бути поставлено позивачу свідчать про виконання ним своїх договірних обовязків.

Твердження позивача, що договір між ним та відповідачем є неукладеним, так як сторонами не було досягнуто згоди зі всіх його істотних умов не заслуговують на увагу, оскільки визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Враховуючи те, що договір поставки був виконаний, як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача, відсутні підстави для визнання його неукладеним.

За таких обставин, ураховуючи, що доказів визнання укладеного між сторонами правочинну недійсним або його розірвання не надано, суд дійшов обгрунтованого висновку про безпідставність посилань позивача на те, що оспорювана сума вважається отриманою відповідачем безпідставно в розумінні ст.1212 ЦК України.

Відповідно до ст.43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст.34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

У відповідності до ч. 1 ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Згідно пункту 1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Колегія суддів також зазначає, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального закону, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми; а обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню.

Зважаючи на викладене, рішення господарського суду відповідає вимогам закону до судового рішення, в якому необхідно повно відобразити обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і їх правові наслідки повинні бути вичерпними, відповідати дійсності та підтверджуватися достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Скаржник не надав належних та допустимих доказів на спростування висновків місцевого господарського суду, викладених в рішенні господарського суду Львівської області від 26.06.2017р. у даній справі.

З огляду на все викладене вище, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Львівської області від 26.06.2017 року у даній справі відповідає матеріалам справи, ґрунтується на вимогах чинного законодавства і підстав для його скасування немає, а зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не відповідають матеріалам справи, документально не обґрунтовані, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 104 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судовий збір за перегляд рішення господарського суду Львівської області від 26.06.2017 року у даній справі в апеляційному порядку слід покласти на скаржника в порядку, передбаченому ст. 49 ГПК України.

На підставі наведеного та відповідно до вимог ст.ст.1,21,22,33,34,43,49,91,99,101-105 ГПК України,-

Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «САМ ВОШ 1», м.Львів, вх.№ 01-05/3392/17 від 18.07.2017р. - залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Львівської області від 26.06.2017р. у справі № 914/833/17 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за перегляд рішення в апеляційному порядку покласти на скаржника.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

5. Матеріали справи повернути господарському суду Львівської області.

Повний текст постанови оформлено і підписано відповідно до вимог ст.105 ГПК України 21 вересня 2017р.

Головуючий суддя Костів Т.С.

суддя Орищин Г.В.

суддя Желік М.Б.