ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.09.2017р. Справа № 914/1391/17

Господарський суд Львівської області у складі судді Бортник О.Ю. при секретарі судових засідань Кохановській Ю.І., розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області, м. Львів,

до відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м. Львів,

про стягнення 6224,69 грн. заборгованості, 1768,18 грн. пені, 622,47 грн. штрафу та 13710,51 грн. неустойки

За участю представників:

від позивача - Савко Н.В. - представник,- Жуган І.О. - представник,

від відповідача - не з'явився.

Суть спору: Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській області, м. Львів, звернулось до Господарського суду Львівської області з позовом про стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м. Львів, 6224,69 грн. заборгованості по орендній платі, яка виникла за період з квітня 2016 р. по 21 вересня 2016 р. включно, 1768,18 грн. пені, 622,47 штрафу та 13710,51 грн. неустойки за період з 22.09.2016 р. по 26.12.2016 р. Позовні вимоги мотивовані порушенням відповідачем умов Договору № 94 оренди індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності, від 30.06.2015 р., нормами ст.ст. 10, 19, 26, 27 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», ст.ст. 526, 530, 610, 611, 629, 762, 782, 785 ЦК України, ст.ст. 231, 285, 286 ГК України.

Представники позивача у судових засіданнях позовні вимоги підтримали повністю.

Відповідач вимог ухвал суду від 12.07.2017 р., 19.06.2017 р. та 04.09.2017 р. не виконав, витребуваних доказів не подав, явки свого представника в засідання суду не забезпечив.

Розгляд справи відкладався та строк розгляду справи продовжувався з підстав, викладених в ухвалі суду від 04.09.2017 р.

Враховуючи відсутність клопотань сторін про відкладення розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за наявними у ній матеріалами на підставі ст. 75 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив таке.

Між сторонами у справі 30 червня 2015 р. укладено Договір оренди державного нерухомого майна № 94. Відповідно до п.1.1. цього Договору позивач передав, а відповідач прийняв в строкове платне користування державне нерухоме майно - нежитлове приміщення на першому поверсі трьохповерхової будівлі (А-3) загальною площею 11,4 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (реєстровий НОМЕР_2), та перебуває на балансі Управління державної автомобільної інспекції Головного управління МВС України у Львівській області (далі по тексту - Балансоутримувач). Вартість зазначеного орендованого майна визначена згідно зі звітом про оцінку майна, станом на 31.12.2014 року і становить за незалежною оцінкою 101600,00грн. без ПДВ. Відповідно до п.1.2. Договору, майно передається в оренду з метою розміщення офісу. Згідно з п.3.1 орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995р. № 786 (далі по тексту - Методика) і становила без ПДВ за базовий місяць розрахунку березень 2015 року 1833,21 грн. Орендна плата за перший (повний) місяць оренди - червень 2015 року визначалась шляхом коригування орендної плати за базовий місяць березень 2015 року на індекс інфляції за квітень, травень та червень місяці 2015 року. Орендна плата за кожний наступний місяць визначалась шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за звітний місяць (п.3.3. Договору).

Відповідно до п.3.6. Договору, орендна плата перераховується до державного бюджету та Балансоутримувачу щомісячно не пізніше 15 числа місяця наступного за звітним відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж, у наступному співвідношенні: - 50% до державного бюджету; - 50% на рахунок Балансоутримувача.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 08.06.2016 р. у справі № 914/24/16, яке набрало законної сили 21 вересня 2016 р., згаданий Договір оренди розірвано, виселено відповідача з орендованого майна - нежитлового приміщення на першому поверсі трьохповерхової будівлі (А-3) загальною площею 11,4 м кв, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, зобов'язано відповідача повернути вищезгадане нежитлове приміщення за актом приймання-передачі балансоутримувачу. Згідно з Актом державного виконавця від 26.12.2016 р. рішення суду щодо виселення відповідача та повернення майна виконано 26.12.2016 р.

Заслухавши пояснення представників позивача, дослідивши наявні у справі докази, господарський суд Львівської області дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Між сторонами у справі виникло зобов'язання з приводу оренди нерухомого майна на підставі Договору оренди в силу пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України. Згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до частини першої статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Тотожні норми права закріплені у частині першій статті 283 Господарського кодексу України.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічне положення передбачено частиною першою статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендар за користування об'єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності. Відповідно до статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Згідно з частиною 3 статті 18 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендар зобов'язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі. Відповідно до пункту 3.6. Договору відповідач зобов'язувався сплачувати орендну плату у встановленому договором порядку щомісяця, не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним.

В силу положень статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з статтею 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до пункту 5.6. Договору орендна плата сплачується орендарем не пізніше 20 числа місяця за попередній місяць. Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що відповідач ухилявся від виконання своїх зобов'язань зі сплати орендної плати за квітень - 21 вересня 2016 р., внаслідок чого в нього виникла заборгованість з сплати орендної плати перед позивачем в сумі 6224,69 грн. Судом встановлено, що відповідно до матеріалів справи № 914/24/16 (розрахунок орендної плати а.с. 125) рішенням господарського суду Львівської області від 08.06.2016 р., яке набрало законної сили 21.06.2016 р., стягнуто з відповідача заборгованість з орендної плати за період з серпня 2016 р. по березень 2016 р., виходячи з того, що розмір орендної плати за березень 2016 р., який підлягав сплаті відповідачем на користь позивача, становив 1092,05 грн. Ця обставина на підставі ч. 3 ст. 35 ГПК України не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено цю обставину. Відповідно до п. 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» індексація орендної плати на 2016 рік призупинена. Таким чином, виходячи з вищенаведеного та умов Договору оренди державного нерухомого майна № 94, відповідач мав сплатити позивачу за період оренди нерухомого майна з квітня 2016 р. по 21 вересня 2016 р. 6224,69 грн. При цьому суд дійшов висновку, що в силу положень п. 3.11. Договору позивачем обґрунтовано нараховано орендну плату й за 21.09.2016 р. (дата набрання законної сили рішенням суду про розірвання Договору оренди державного нерухомого майна № 94). У матеріалах справи відсутні та відповідачем на вимогу ухвал суду не надані докази сплати орендної плати за період з квітня 2016 р. по 21.09.2016 р. включно. За таких обставин, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача 6224,69 грн. заборгованості з орендної плати за період з квітня 2016 р. по 21.09.2016 р. включно обґрунтовані та підлягають задоволенню.

З огляду на норми пунктів 3.7. та 3.8. Договору № 94, позивачем обґрунтовано заявлено до стягнення 1768,18 грн. пені за період з 01.04.2016 р. по 21.09.2016 р. та 622,47 грн. штрафу. При цьому щодо стягнення пені суд виходить з такого. Пунктом 3.7. Договору передбачено нарахування пені за кожний день прострочення, включаючи день оплати. Тому строки, встановлені ч. 6 ст. 232 ГК України у даному випадку не застосовуються. Крім цього, представниками позивача у судовому засіданні пояснено, що у справі № 914/24/16 позивачем заявлено до стягнення пеню у розмірі 995,39 грн. за період з 16.07.2015 р. по 16.04.2016 р. Хоча за цей період часу позивач мав право заявити позовну вимогу про стягнення більшої суми пені, ніж 995,39 грн., оскільки позивачем у справі № 914/24/16 фактично не включено до складу пені за період з 16.07.2015 р. по 16.04.2016 р. пеню, яка належала йому до стягнення за період з 01.04.2016 р. по 16.04.2016 р. Вказані доводи представників позивача судом перевірено і вони відповідають дійсності. У 995,39 грн. пені за вказаний період часу позивачем не включались нарахування пені за період з 01.04.2016 р. по 16.04.2016 р. Останнім днем нарахування пені у цій справі є 31.03.2016 р., що підтверджується розрахунком заборгованості (аркуш справи № 914/24/16 - 125).

При вирішення спору у частині стягнення пені та штрафу суд також виходить з того, що у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року у справі № 6-2003цс15 викладена правова позиція про те, що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Проте, станом на момент укладення спірного Договору існувала наступна судова практика щодо одночасного стягнення пені та штрафу. Відповідно до ч.2 ст.231 ГК України можливе одночасне стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань. В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою ст.627 ЦК України (постанова Верховного Суду України від 27.04.2012 року у справі №3-24гс12).

Згідно з п.2.1 Постанови Пленуму ВГС України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

Застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню і штраф лише як форми її сплати.

Враховуючи те, що сторони при укладенні спірного Договору мали легітимні, виправдані очікування на виконання умов цього Договору та не могли передбачати зміни в судовій практиці щодо одночасного стягнення пені та штрафу у випадку невиконання взятих на себе зобов'язань, правові підстави для відмови у одночасному стягненні таких відсутні.

Дана позиція узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, викладеною у рішеннях від 07.07.2011 року у справі "Сєрков проти України" та від 01.06.2006 року "Федоренко проти України".

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права. Тому, стягнення штрафу є правомірним, оскільки відповідачем допущено заборгованість за період більше трьох місяців.

Такий висновок господарського суду відповідає висновкам Львівського апеляційного господарського суду, які викладено у його постанові від 21 вересня 2016 р. у справі № 914/24/16. Спір у цій справі виник між тими ж сторонами та з цього ж Договору, з аналогічного питання.

Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача неустойки за несвоєчасне повернення майна на підставі ч. 2 ст. 785 ЦК України підлягають задоволенню частково, в сумі 12841,57 грн. Згідно з цією правовою нормою позивач має право вимагати від відповідача сплати неустойки, якщо відповідач не виконує обов'язку щодо повернення речі, у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. У Акті державного виконавця ВП № 52769831 від 26.12.2016 р. зафіксовано, що 26.12.2016 р. відповідачем уже звільнено спірне приміщення та воно не перебуває у його користуванні. Тоді як неустойка на підставі ч. 2 ст. 785 ЦК України нараховується за користування річчю за час прострочення. Крім цього, сторони у п. 10.9. Договору оренди державного нерухомого майна № 94 погодили, що у разі припинення або розірвання Договору оренди Майно протягом трьох робочих днів повертається відповідачем балансоутримувачу. Тобто відповідач порушив умови договору та не виконав свій обов'язок щодо повернення орендованого майна позивачу з 27.09.2016 р. Рішення суду, яким розірвано договір оренди між сторонами у справі набрало законної сили 21.09.2016 р., перебіг встановленого Договором строку з повернення об'єкта оренди почався з 22.09.2016 р., а 24 та 25 вересня 2016 р. були неробочими днями.

Судові витрати у справі на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що ухвалою суду від 12.07.2017 р. відстрочено сплату судового збору позивачу, належний до сплати сторонами судовий збір у справі підлягає стягненню з них в дохід держави.

Враховуючи наведене, керуючись статтями 526, 530, 610, 762, 785 Цивільного кодексу України, статтями 43, 33, 38, 49, 75, 83, 84, 85, 116, 121 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області (79000, м. Львів, вул. Січових Стрільців, 3, ) 6224,69 грн. заборгованості з орендної плати, 1768,18 грн. пені, 622,47 грн. штрафу та 12841,57 грн. неустойки.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) в доход Державного бюджету 1537,73 грн. судового збору.

Стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області (79000, м. Львів, вул. Січових Стрільців, 3, ) в доход Державного бюджету 62,27 грн. судового збору.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

2. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

3. Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 85 ГПК України.

4. Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку, встановленому розділом ХІІ ГПК України.

Повне рішення складено 21.09.2017 р.

Суддя Бортник О.Ю.