ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.09.2017 року Справа № 904/5894/17

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Подобєд І.М. (доповідач),

суддів: Кузнецова І.Л., Орєшкіна Е.В.

секретар судового засідання Абадей М.О.

представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1, представник, довіреність №46-11-1566 від 22.12.2016р.

від відповідача: ОСОБА_2, представник, довіреність №10/05-16 від 20.06.2017р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дніпропетровського державного аграрно-економічного університету на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 20.06.2017р. у справі №904/5894/17

за позовом Дніпропетровського державного аграрно-економічного університету, м.Дніпро

до Виконавчого комітету Соборної районної у місті Дніпрі ради, м.Дніпро

про стягнення 170085 грн. 53 коп.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 20.06.2017р. у справі №904/5894/17 (суддя Манько Г.В.) відмовлено в задоволенні позову Дніпропетровського державного аграрно-економічного університету до Виконавчого комітету Соборної районної у місті Дніпрі ради про стягнення 141340,40 грн. заборгованості по оплаті наданої послуги з централізованого постачання теплової енергії, 13119,91 грн. пені, 9893,93 грн. штрафу за час прострочення оплати понад 30 днів, 1071,78 грн. трьох процентів річних, 4659,61 грн. інфляційних втрат.

Господарський суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки підставою позовних вимог є неналежне виконання умов Договору, який припинив свою дію 31.12.2016р.

Позивач (ДДАЕУ), не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що оскаржене рішення є незаконним, необґрунтованим і таким, що підлягає скасуванню, оскільки воно постановлене при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи та при порушенні і неправильному застосуванні судом норм матеріального і процесуального права. Просить скасувати рішення господарського суду Дніпропетровської області від 20.06.2017р. у справі №904/5894/17 та прийняти нове рішення, яким позовну заяву задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач вказує, що суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що рішенням сесії Дніпропетровської міської ради від 06.10.2010р. №43/61 "Про тимчасове визначення Дніпропетровського державного аграрного університету виконавцем послуг із централізованого опалення", університет визначено виконавцем послуг із централізованого опалення житлового будинку по вул. Фучика, 1 та будинку Жовтневої (Соборної) районної у місті ради по пл. Шевченка, 7, через що після закінчення строку, обумовленого Договором 31.12.2016р. замовник продовжував споживати теплову енергію, а університет був змушений подавати тепло в будівлю за вказаною адресою. На думку скаржника, суд зробив хибний висновок, що єдиною підставою позовних вимог є неналежне виконання умов Договору, який припинив дію 31.12.2016р., в той же час визнав факт споживання теплової енергії виконкомом в січні та лютому місяцях 2017 року загальним обсягом 83,16 Гкал та наявність у справі Актів обліку споживання теплової енергії за цей період. Також апелянт вважає, що суд не дав належної оцінки наданим позивачем до матеріалів справи доказам, визнанню факту і обсягу споживання тепла відповідачем, розміру затрат на виробництво тепла здійснених позивачем та тому факту, що оплата за надану послугу до теперішнього часу споживачем не проведена.

Відповідач (Виконавчий комітет Соборної районної у місті Дніпрі ради) у відзиві на апеляційну скаргу просить задовольнити позов Дніпропетровського державного аграрно-економічного університету в частині сплати вартості послуг з централізованого опалення на загальну суму 93066,85 грн. та надати для цього правові підстави, а саме укласти договір про надання послуг з централізованого опалення. Відповідач просить відмовити у задоволенні позову в частині сплати: - 13119,91 грн. пені за час прострочення оплати; - 9893,83 грн. штрафу за час прострочення оплати понад 30 днів; - 1071,78 грн. трьох процентів річних за час прострочення оплати; - 4659,61 грн. інфляційних витрат за час прострочення оплати та у стягненні судових витрат по сплаті судового збору.

У судовому засіданні 11.09.2017р. оголошувалась перерва до 18.09.2017р.

За результатами перегляду справи в судовому засіданні 18.09.2017р. оголошено вступну та резолютивну частину постанови суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до положень ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів Дніпропетровського апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено із матеріалів справи, відповідно до Статуту Дніпропетровського державного аграрно-економічного університету (далі - Університет) - Університет утворений шляхом реорганізації Дніпропетровського державного аграрного університету. Університет є правонаступником усіх прав і обов'язків Дніпропетровського державного аграрного університету (заснований 11.09.1922р.), зареєстрованого 15 січня 2002 року, , та відноситься до сфери управління Міністерства освіти і науки України (а.с.58-59).

Згідно Статуту та Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань основним видом діяльності Університету є вища освіта (а.с.60).

Рішенням сесії V скликання Дніпропетровської міської ради №43/61 від 06.10.2010р. "Про тимчасове визначення Дніпропетровського державного аграрного університету виконавцем послуг із централізованого опалення", Університет тимчасово визначено виконавцем послуг із централізованого опалення житлового будинку по вул. Фучика, 1 та будинку Жовтневої районної у місті ради по пл. Шевченка, 7 (а.с.19).

22.12.2016р. між Дніпропетровським державним аграрно-економічним університетом (Виконавець) та Виконавчим комітетом Соборної районної у місті Дніпрі ради (правонаступник Жовтневої районної у місті ради) (Споживач) укладено Договір №10 про надання послуг з централізованого опалення (далі - Договір), за умовами п. 1.1. якого Виконавець зобов'язується надати Споживачу послуги з централізованого опалення відповідної якості в потрібних йому обсягах, а Споживач прийняти і оплатити такі послуги за встановленим тарифом у строки, передбачені цим Договором.

Відповідно до п. 1.3. Договору орієнтовна кількість послуг на період від 01.11.2016 по 31.12.2016 складає 128,10 Гкал.

Ціна цього Договору становить 143360,55 грн., у тому числі ПДВ - 23893,43 грн., за рахунок виконкому - 94320,42 грн., за рахунок відшкодування орендарями - 49040,13 грн. (п.3.1. Договору).

За умовами п. п. 4.1., 4.3. Договору оплата за послуги з централізованого опалення відбувається виключно у грошовій формі; розрахунковим періодом є календарний місяць з 15 числа попереднього місяця до 15 числа поточного місяця.

Цей Договір набирає чинності з дня його підписання і діє до 31.12.2016, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами зобов'язань по Договору. Сторони Договору домовилися, що відповідно до ст.631 Цивільного кодексу України, умови цього Договору в частині опалення застосовуються до відносин між ними, що виникли до його укладення і діють від 01.11.2016 (п. 9.1. Договору).

Договір №10 про надання послуг з централізованого опалення від 22.12.2016р. підписано Споживачем і Виконавцем та скріплений печатками сторін.

На виконання умов договору позивач надавав відповідачеві послуги з теплопостачання, а відповідач оплатив виставлений позивачем рахунок №96 від 23.12.2016р. на суму 143360,55 грн. (а.с.76), що підтверджується платіжними дорученнями №№767, 768, 786 (а.с.74-75).

За твердженням позивача, на виконання рішення сесії V скликання Дніпропетровської міської ради №43/61 від 06.10.2010р. "Про тимчасове визначення Дніпропетровського державного аграрного університету виконавцем послуг із централізованого опалення", після закінчення строку, обумовленого Договором (31.12.2016р.) Університет як виконавець послуг із централізованого опалення житлового будинку по пл. Шевченка,7 продовжував подавати тепло в це приміщення, а Замовник продовжував споживати теплову енергію до 01.03.2017р.

Оскільки відповідач не оплатив теплову енергію, спожиту у січні - лютому 2017 року, позивач звернувся до господарського суду Дніпропетровської області з позовною вимогою про стягнення вартості теплової енергії.

Позивач до позовної заяви надав акти обліку споживання теплової енергії за січень-лютий 2017 року виконкомом Соборної районної у м. Дніпрі ради (а.с.15-17) та акт опломбування засувок від 01.03.2017р. (а.с.18), які підписані представником Соборної районної у м. Дніпрі ради - ОСОБА_3 без зауважень та заперечень, що підтверджується його особистим підписом.

Відповідно до вищевказаних актів відповідачем в січні 2017 року спожито 47,00 Гкал теплової енергії, в лютому 2017 року спожито 36,16 Гкал; 01.03.2017р. здійснено опломбування засувок подачі і обратки від котельні ДДАЕК за адресою м. Дніпропетровськ, пл. Шевченка, 7, показник на 01.03.2017р. складає 83,16 Гкал.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ні в період досудового врегулювання спору, ні під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій не оспорює факт отримання послуг з теплопостачання, проте вказує, що 26.12.2016р. за спірним договором відповідачем було сплачено повну суму вартості послуг, зазначену у п.3.1., а саме 143360,55 грн., що свідчить про повне його виконання в межах запланованих асигнувань та строк дії договору і, таким чином посилання позивача на невиконання умов договору є безпідставним. В той же час відповідач визнає, що надання послуг з централізованого опалення було зупинене 01.03.2017р. і зазначає, що при розрахунках необхідно використовувати діючі на той час тарифи, затверджені рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 28.10.2014р. №652, а саме 932,61 грн. (без ПДВ) або 1119,13 грн. (з ПДВ). На його думку, позивач при здійсненні розрахунків за надані послуги передчасно і необґрунтовано застосував тариф 1 Гкал тепла в розмірі 1699,62 грн., оскільки цей тариф встановлено рішенням виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 14.02.2017р. №48, а відповідно до п.2 зазначеного рішення, тарифи вводяться в дію через 16 днів після прийняття цього рішення, тобто з 02.03.2017р. Також вважає, що відсутні підстави для застосування неустойки, штрафу та пені, а також підстави для нарахування та сплати індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми, оскільки відповідачем умови договору щодо сплати за надані послуги було виконано в строк 26.12.2016р. Крім того зазначає, що відповідачем з метою приведення до відповідності вимогам діючого законодавства взаємовідносин з централізованого опалення, відповідач звертався до позивача листами від 05.01.2017р., від 27.02.2017р. та від 28.02.2017р. з проханням прийняти участь у переговорах щодо закупівлі послуг з централізованого опалення на 2017 рік, однак на зазначені листи отримав відмову, обґрунтовану відсутністю підстав для надання послуг. Відповідач просить задовольнити позовні вимоги Дніпропетровського державного аграрно-економічного університету в частині сплати вартості послуг з централізованого опалення на загальну суму 93066,85 грн., в іншій частині позову - відмовити.

За вказаних обставин місцевий господарський суд правильно встановив, що договір №10 від 22.12.2016р. про надання послуг з централізованого опалення закінчив свою дію 31.12.2016р. і оскільки договір про надання послуг з централізованого опалення станом на 01.01.2017р. сторонами не укладено, предметом спору у даній справі є стягнення вартості теплової енергії, отриманої відповідачем без укладення відповідного договору.

Відмовляючи у позові, місцевий господарський суд виходив із того, що оскільки підставою позовних вимог є неналежне виконання умов Договору, який припинив свою дію 31.12.2016р., то вимоги позивача є необґрунтованими.

Однак колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних мотивів.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги".

Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачами, виконавцями або виробниками послуг.

Згідно зі ст. 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" встановлено обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній, зокрема у постановах від 25.11.2014р. у справі № 3-184-гс14 та від 20.04.2016р. у справі № 6-2951цс15, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг.

За таких обставин зобов'язання відповідача оплатити послуги з централізованого опалення виникає на підставі закону з узгоджених дій постачальника і споживача послуг.

Згідно із ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно ст. 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання, відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається, крім випадків, передбачених законом.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, є грошовим зобов'язанням.

До повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить, зокрема, встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону (пункт 2 частини 1 статті 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги".

Постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 №869 "Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги" затверджений Порядок формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води.

Оскільки відповідач є споживачем, який фінансується за рахунок місцевого бюджету, оплата теплової енергії повинна здійснюватися відповідно до встановлених тарифів на теплову енергію, її виробництво та постачання в межах бюджетних асигнувань (ст.ст. 13, 15 Закону України "Про теплопостачання", ст.ст. 23, 24 Господарського кодексу України, ст. 64 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", ст. ст. 48, 49 Бюджетного кодексу України тощо).

Доводи позивача про наявність підстав для застосування до спірного періоду тарифу на виробництво теплової енергії в розмірі 1699,62 грн. за 1 Гкал (з ПДВ) та на постачання теплової енергії в розмірі 27,18 грн. за 1 Гкал (з ПДВ), який був введений рішенням Виконавчого комітету Дніпровської міської ради №48 від 14.02.2017р. "Про встановлення тарифів на теплову енергію, послуги з централізованого опалення Дніпропетровському державному аграрно-економічному університету" відхиляються судом з тих підстав, що пунктом 2 означеного рішення встановлено, що тарифи (пункт 1 цього рішення) вводяться в дію через 16 днів після прийняття цього рішення (а.с. 22), тобто з 01.03.2017р.

Тому, враховуючи, що надання послуг з централізованого опалення було зупинене 01.03.2017р., то при розрахунках необхідно використовувати діючі на той час тарифи, затверджені рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 28.10.2014р. №652, а саме: 932,61 грн. (без ПДВ) або 1119,13 грн. (з ПДВ).

Таким чином, вартість наданих послуг станом на 01.03.2017р. складає: 83,16 Гкал х 1119,13 грн. = 93066,85 грн.

Решта доводів позивача про наявність підстав для стягнення з відповідача вартості спожитої у спірному періоді (з 01.01.2017р. по 01.03.2017р.) теплової, виходячи із розрахунків позивача, які ґрунтуються на калькуляціях річних витрат на надання послуг з централізованого опалення Дніпропетровським державним аграрно-економічним університетом на 2016-2017 опалювальний період, та посилання позивача на обставини, які свідчать про зволікання міської ради у встановленні (затвердженні) позивачеві тарифів, які не можуть бути нижчими за їх собівартість, оскільки Дніпропетровський державний аграрно-економічний університет є навчальним закладом, що фінансується з державного бюджету, не може бути прийнята до уваги та відхиляється судом тому, що питання відшкодування втрат (збитків), завданих позивачу внаслідок виконання рішень органу місцевого самоврядування, якими було встановлено (затверджено) тарифи не може бути предметом даного спору, в якому відповідач є споживачем послуг позивача, а не органом місцевого самоврядування, який визначає розмір таких тарифів.

До того ж, як правильно вказує позивач, відповідно до частини 7 статті 31 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги нижче розміру економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво не допускається.

Разом із цим статтею 20 Закону України "Про теплопостачання", яка також визначає, що встановлення тарифів на теплову енергію нижче розміру економічно обгрунтованих витрат на її виробництво, транспортування та постачання не допускається, передбачено, що порядок відшкодування втрат підприємств, що виникають протягом періоду розгляду розрахунків тарифів, встановлення та їх оприлюднення органом, уповноваженим встановлювати тарифи, визначається порядком формування тарифів.

Отже, у даному випадку позивач має право вимагати від відповідача сплати вартості спожитої теплової енергії за цінами (тарифами), які діяли на час споживання.

Грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною другою статті 9 названого Кодексу законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов'язань у зазначеній сфері визначено статтями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України (далі - ГК України) та нормами Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

З урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

З огляду на те, що згадану статтю 625 Цивільного кодексу України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов'язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов'язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов'язань (пункти 1.1.-1.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобовязанням, у якому, серед інших прав та обовязків сторін, на боржників покладено певний цивільно-правовий обовязок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому відповідає право вимоги кредитора (частина перша статті 509 Цивільного кодексу України) вимагати сплати грошей за надані послуги.

Отже, з огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобовязань на них поширюється дія частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобовязання.

За відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобовязання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг на боржника також покладається відповідальність, передбачена частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України. Така правова позиція застосована Верховним Судом України, зокрема, в постановах: від 13.01.2016 у справі №6-931цс15, від 16.12.2015р. у справі №6-2023цс15, від 30.10.2013р. у справі №6-59цс13, від 20.06.2012р. у справі №6-68цс12.

Тому вимоги позивача, які ґрунтуються на положеннях ст. 625 Цивільного кодексу України, про стягнення з відповідача втрат від інфляції та трьох процентів річних, є правомірними, але підлягають частковому задоволенню, виходячи із розміру основного боргу в сумі 93066,85 грн. та в межах заявлених позивачем періодів прострочення:

Так, за розрахунком суду апеляційної інстанції загальний розмір інфляційних втрат становить суму 3068,15 грн. (1968,97 грн. + 1099,18 грн. = 3068,15 грн.), де:

- інфляційні втрати на суму 52599,11 грн. основного боргу за січень 2017 року за період з лютого по квітень 2017 року включно становлять суму 1968,97 грн. (52599,11 грн. 101,0/100х101,8/100х100,9/100 =54568,08 грн.; 54568,08 грн. - 52599,11 грн. = 1968,97 грн.);

- інфляційні втрати на суму 40467,74 грн. основного боргу за лютий 2017 року за період з березня по квітень 2017 року включно становлять суму 1099,18 грн. (40467,74 грн. 101,8/100х100,9/100 = 41566,92 грн.; 41566,92 грн. 40467,74 грн. = 1099,18 грн.).

За розрахунком суду апеляційної інстанції, загальний розмір трьох процентів річних становить 372,83 грн. (116,72 грн. + 256,11 грн. = 372,83 грн.), де:

- 52599,11 грн. х3%/100%х27дн./365дн. = 116,72 грн.;

- 40467,74 грн. х3%/100%х77дн./365дн. = 256,11 грн.

Щодо решти позовних вимог позивача про стягнення з відповідача неустойки (пені в розмірі 0,1 % від суми простроченого зобовязання та 7% штрафу від суми простроченого зобовязання понад 30 днів), відповідно до приписів ч.2 ст. 231 Господарського кодексу України, колегія суддів доходить висновку про безпідставність таких вимог, враховуючи те, що така відповідальність передбачена умовами договору (пункт 6.2), строк дії якого закінчився до виникнення спірних правовідносин, а пряме застосування цієї норми закону до грошових зобовязань неможливе.

Так у п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" зазначено, що господарським судам необхідно мати на увазі, що штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 ГК України, застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Звертаючись із позовом позивач зазначав на такі обставини, як споживання відповідачем теплової енергії за період часу, коли строк дії договору вже був закінчений, та просив суд прийняти до розгляду заяву з обєднанням кількох вимог, звязаних між собою підставою виникнення та доказами. Проте суд першої інстанції належної оцінки цьому не надав.

Тому колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що викладені в оскарженому рішенні висновки місцевого господарського суду не в повній мірі відповідають встановленим обставинам справи, а також має місце неправильне застосування норм матеріального права.

Наведене, відповідно до п.п. 3 і 4 ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, є підставою для часткового задоволення апеляційної скарги та повного скасування такого судового рішення з прийняттям судом апеляційної інстанції, згідно повноважень, встановлених у п. 2 ч. 1 ст. 103 цього ж Кодексу, нового рішення про часткове задоволення позовних вимог зі стягнення заборгованості в сумі 93066 грн. 85 коп. основного боргу, 3068 грн. 15 коп. інфляційних втрат, 372 грн. 83 коп. трьох процентів річних та про відмову в решті позову.

Вирішуючи питання про новий розподіл судових витрат у справі колегія суддів встановила, що за подання позовної заяви, яка є предметом розгляду в даній справі, позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 2955,61 грн. за платіжним дорученням №530 від 13.04.2017р., а за подання апеляційної скарги на рішення суду позивачем сплачений судовий збір у розмірі 2806,41 грн., доказом чого є відповідні примірники цих розрахункових документів в матеріалах справи.

Між тим належна до сплати сума судового збору, згідно ст. 4 Закону України "Про судовий збір", мала становити 1,5% ціни позову, а тому, виходячи із ціни позов у розмірі 170085,53 грн., складає суму 2551,28 грн.

Таким чином, позивачем здійснено сплату судового збору у більшому розмірі ніж належить в сумі 404,33 грн.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Зазначене є підставою для повернення позивачеві з державного бюджету України суми 404,33 грн. надмірно сплаченого судового збору.

Зважаючи на часткове задоволення апеляційної скарги та часткове задоволення позовних вимог, згідно ст. 49 і п. 10 ч. 2 ст. 105 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів визначає новий розподіл судових витрат, які покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (56,74%), та постановляє стягнути з відповідача на користь позивача суму 1147,59 грн. витрат на судовий збір за подання позовної заяви майнового характеру та суму 1592,35 грн. витрат на судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення суду, а загалом суму 5035,12 грн.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 103 ч. 1 п. 2, 104 ч. 1 п.п. 3 та 4, 105 Господарського процесуального кодексу України, Дніпропетровський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дніпропетровського державного аграрно-економічного університету - задовольнити частково.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 20.06.2017р. у справі №904/5894/17 - скасувати повністю, та прийняти нове рішення:

«Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Виконавчого комітету Соборної районної у місті Дніпрі ради на користь Дніпропетровського державного аграрно-економічного університету заборгованість в сумі 93066 грн. 85 коп. основного боргу, 3068 грн. 15 коп. інфляційних втрат, 372 грн. 83 коп. трьох процентів річних, 5035 грн. 12 коп. витрат на судовий збір.

В решті позовних вимог відмовити».

Доручити господарському суду Дніпропетровської області видати відповідні накази.

Повернути Дніпропетровському державному аграрно-економічному університету з Державного бюджету України суму 404 грн. 33 коп. надмірно сплаченого судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через Дніпропетровський апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови складений та підписаний 21.09.2017р.

Головуючий суддя І.М. Подобєд

Суддя І.Л. Кузнецова

Суддя Е.В. Орєшкіна