КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" вересня 2017 р. Справа№ 910/6914/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Дідиченко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі: Верьовкін С.С.

за участю представників сторін:

від позивача: Ващенко Т.Д. (довіреність №38-4055/391 від 27.10.2010р.)

від відповідача: Вознюк Є.В. (довіреність №14-69 від 14.04.2017р.)

розглянувши апеляційну скаргу комунального підприємства "Харківські теплові мережі"

на рішення господарського суду міста Києва від 06.06.2017 року

у справі № 910/6914/17 (суддя: Лиськов М.О.)

за позовом Комунального підприємства "Харківські теплові мережі"

до публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

про визнання права на використання природного газу,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою до відповідача про визнання за позивачем права на використання придбаного за договором постачання природного газу №2579/1617-БО-32від 31.10.2016 р. природного газу для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями в обсягах:

за період з 01 по 31 січня 2017 року в обсязі 11 395,885 тис.куб.м;

за період з01 по 28 лютого 2017 року в обсязі 11 857,048 тис.куб.м.

Рішенням господарського суду міста Києва від 06.06.2017 року у справі № 910/6914/17 в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що постачання газу саме відповідача та його транспортування позивачу у січні та лютому 2017 року не відбулось, тому акти приймання передачі газу за січень та лютий 2017 року не були підписані відповідачем на законних підставах. Отже право власності на природний газ, безпідставно та не санкціоновано використаний позивачем, до позивача ніколи не переходило, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач - комунальне підприємство "Харківські теплові мережі" звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, прийнято нове рішення яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав на те, що протягом січня-лютого 2017 року позивач отримував від відповідача природний газ для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями, а відповідач всупереч покладених на нього спеціальних обов'язків та укладеного договору не виконав свої обов'язки та відмовився оформляти документи поставки газу за січень та лютий 2017 року. Суд першої інстанції безпідставно зазначив про відсутність у позивача номінації (підтвердженого обсягу природного газу) на січень та лютий 2017 року.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.07.2017 року було прийнято до провадження апеляційну скаргу комунального підприємства "Харківські теплові мережі" та призначено справу до розгляду.

31.08.2017 року через відділ документального забезпечення суду від представника позивача надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги.

04.09.2017 року через відділ документального забезпечення суду від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

В судовому засіданні 19.09.2017 року представник позивача, підтримав вимоги своєї апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача вказав, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ст. 101 Господарського процесуального кодексу апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 31.10.2016 між публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (постачальник) та Комунальним підприємством "Харківські теплові мережі" (споживач) укладено договір № 2579/1617-БО-32 постачання природного газу (договір) (а.с.12)

За умовами зазначеного договору постачальник зобов'язується поставити споживачу у 2016-2017 роках природний газ, а споживач зобов'язується оплатити його на умовах цього договору (п. 1.1 договору).

Пунктом 2.1 договору визначено, що постачальник передає споживачу з 01 жовтня 2016 року по 31 березня 2017 року (включно) природний газ обсягом до 59 975,00 тис.куб.м., у тому числі за місяцями (тис.куб.м.): січень - 12 500,00, лютий - 12 200,00.

Момент переходу права власності на природний газ від постачальника до споживача - лише після підписання сторонами договору акту приймання-передачі газу (п.3.1 договору).

Відповідно до п. 3.4 договору приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Умовами п. 3.5 договору сторони погодили, що не пізніше 7-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, споживач зобов'язується надати постачальнику:

- завірену копію акта про надання послуг з розподілу (транспортування) природного газу за розрахунковий місяць, кладеного між споживачем та оператором газорозподільних мереж газотранспортної системи). Разом з копією акта споживач подає за підписом уповноваженої особи інформацію стосовно детальної розбивки кількості природного газу, зазначеної в акті, за категоріями (у тому числі згідно з цим договором);

- підписані та скріплені печаткою споживача два примірники акта приймання-передачі газу, де зазначаються фактичні обсяги використаного природного газу згідно з цим договором у розрахунковому місяці, його фактична ціна та вартість.

Постачальник не пізніше 10-го числа місяця, наступного за місяцем постачання природного газу, повертає споживачу один примірник оригіналу акта приймання-передачі природного газу, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою. У разі не підписання постачальником акта приймання-передачі природного газу постачальник письмово повідомляє споживача про причини такого не підписання акта (п. 3.6 договору).

Ціна за 1000 куб. м. природного газу за договором становить 5 916,00 грн., крім того податок на додану вартість (ПДВ) 20% -1 183,20 грн. Усього до сплати разом з податком на додану вартість - 7 099,20 грн. (п. 5.2 договору).

Додатковими угодами до договору сторони вносили корегування щодо ціни на природний газ.(а.с.17-19)

За умовами п. 6.1 договору оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, за їх наявності, і діє в частині реалізації природного газу з 01.10.2016 до 31.03.2017 (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (п. 12.1 договору).

Як свідчать матеріали справи, позивач звернувся до відповідача з листами від 15.12.2016 р. № 61-5399 (а.с.21) та від 13.01.2017 р. №61-140 (а.с.29) з заявками на планові обсяги використання природного газу в січні 2017 в обсязі 130600,0 тис. куб.м. та 100400,0 тис куб.м. у лютому 2017. Зокрема за даними заявками позивач просив підтвердити зазначені в заявці обсяги природного газу і включити їх в номінацію на січень 2017, лютий 2017 року для подання оператору газотранспортної системи.

У відповідь на зазначені листи відповідач повідомив позивача листом №26-1594/1.2-17 від 15.02.2017 (а.с.28) про те, що у нього наявна заборгованість за поставлений газ, а тому оскільки підприємство не здійснює розрахунки за поточне споживання газу та погашення заборгованості згідно графіку, відповідач не надав позивачу номінації природного газу на січень 2017 року, акти приймання-передачі газу було повернуто відповідачу без підписання.

Листом №26-2704/1.2-17 від 16.03.2017 відповідач повідомив позивача про те, що у нього наявна заборгованість за поставлений газ, а тому оскільки підприємство не здійснює розрахунки за поточне споживання газу та погашення заборгованості згідно графіку, відповідач не надав позивачу номінації природного газу на лютий 2017 року, акти приймання-передачі газу було повернуто відповідачу без підписання.

Оскільки відповідач не підтверджував планові обсяги постачання природного газу позивачу за січень та лютий 2017 року, відповідач вищезазначеними листами (від 15.02.17 р. №26-1594/1.2-17 та від 16.03.17 р. №26-2704/1.2-17) повернув позивачу акти приймання-передачі природного газу за січень та лютий 2017 року без підписання, мотивуючи це відсутністю у позивача підтверджених обсягів природного газу за січень та лютий 2017 року, а також заборгованість.

Позивач звернувся з позовними вимогами у зв'язку з не підписанням відповідачем актів приймання-передачі газу за січень та лютий 2017 року, які неодноразово направлялись споживачем для підписання постачальнику, проте відповідач щоразу відмовлявся підписувати надіслані йому акти за січень 2017 року та повертав їх позивачу, посилаючись на наявність у останнього заборгованості за природній газ та відсутність підтвердженої номінації. При цьому, наявність заборгованості за спожитий природний газ станом на 01.01.2017 та 01.02.2017 в позові позивач визнав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що постачання газу саме відповідача та його транспортування позивачу у січні та лютому 2017 року не відбулось, акти приймання передачі газу за січень та лютий 2017 року не були підписані відповідачем на законних підставах. Зазначив, що право власності на природний газ, безпідставно та не санкціоновано використаний позивачем, до позивача ніколи не переходило, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

У відповідності до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 174 ГК України підставою для виникнення господарських зобов'язань зокрема є господарські договори та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачених законом, але такі, які йому не суперечать.

За приписами ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання -відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Як вже зазначалось, 31.10.2016 р. між позивачем та відповідачем було укладено договір про постачання природного газу № 2579/1617-БО-32 (а.с.12).

Позивач звертався до відповідача з листами від 15.12.2016 №61-5399 та від 13.01.2017 року №61-140 з заявками на планові обсяги використання природного газу в січні 2017 та у лютому 2017.

При укладенні договору про постачання природного газу № 2579/1617-БО-32 від 31.10.2016 року, сторони керувались Законом України "Про ринок природного газу" та постановою Кабінету міністрів України від 01.10.2015 №758 "Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов'язків на суб'єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (відносини у перехідний період).

Проте, відповідач у своїй діяльності керується Кодексом газотранспортної системи (далі - Кодекс ГТС), затвердженим постановою НКРЕКП від 30.09.2015 №2493, Правилами постачання природного газу, затвердженими постановою НКРЕКП від 30.09.2015 №2496.

Відповідно до термінів, визначених у Кодексі ГТС, відбір природного газу за відсутності по суб'єкту ринку природного газу підтвердженої номінації (підтвердженого обсягу природного газу) є несанкціонованим.

Розділом ІІ Правил постачання природного газу, затвердженими постановою НКРЕКП від 30.09.2015 року №2496 передбачено, що підставою для постачання природного газу споживачу є:

- наявність у споживача, об'єкт якого підключений до газорозподільної системи, договору розподілу природного газу, укладеного в установленому порядку між споживачем та оператором ГРМ, та присвоєння споживачу оператором ГРМ персонального ЕІС - код як суб'єктну ринку природного газу;

- наявність у споживача, об'єкту якого підключений до газотранспортної системи, договору транспортування природного газу, укладеного у встановленому порядку між споживачем та оператором ГТС, та присвоєння споживачу оператором ГТС персонального ЕІС-коду як суб'єкту ринку природного газу;

- наявність у споживача укладеного з постачальником договору постачання природного газу та дотримання його умов;

- наявність підтвердженого обсягу природного газу на відповідний розрахунковий період для потреб споживача;

- відсутність простроченої заборгованості споживача за поставлений природний газ перед діючим постачальником (за його наявності), що має підтверджуватися письмовою довідкою діючого постачальника або складеним з ним актом звірки взаєморозрахунків.

Пунктом 20 Правил постачання природного газу, затвердженими постановою НКРЕКП від 30.09.2015 №2496 визначено, зокрема, обов'язки споживача: - дотримуватись вимог цих Правил; - забезпечувати дотримання дисципліни відбору (споживання) природного газу в обсягах та на умовах , визначених договорами; - своєчасно та в повному обсязі сплачувати за поставлений природний газ на умовах, визначених договорами; - самостійно обмежувати (припиняти) споживання природного газу у випадках: - порушення строків оплати за договором на постачання природного газу; - відсутності або недостатності підтвердженого обсягу природного газу, виділеного споживачу.

Пунктом 21 Правил постачання природного газу, затвердженими постановою НКРЕКП від 30.09.2015 №2496 визначено, зокрема, право споживача на отримання природного газу в обсягах, визначених договором постачання природного газу, за умовами дотримання його умов.

Відповідно до термінів, визначених у Кодексі газотранспортної системи, затвердженого постановою НКРЕКП від 30.09.2015 №2493, відбір природного газу за відсутності по суб'єкту ринку природного газу підтвердженої номінації (підтвердженого обсягу природного газу) є несанкціонованими.

Як видно з матеріалів справи, відповідач - Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» листами (а.с. 69-72) повідомляла позивача про відмову у виділенні номінації на поставку природного газу за січень-лютий 2017 року, у зв'язку з непогашенням позивачем заборгованості за використаний природний газ.

Отже відповідач не здійснював поставку газу позивачу у січні-лютому 2017 року, а транспортне підприємство (оператор ГТС) не мало права здійснювати транспортування природного газу відповідача позивачу без отримання номінацій на січень-лютий 2017 року.

У відповідача були відсутні підстави для документального оформлення обсягів природного газу спожитих позивачем у січні-лютому 2017 року.

Відповідно до частини 2 пункту 10 розділу 3 глави ХІІ Кодексу ГТС у разі несанкціонованого відбору газу споживачем весь відповідний обсяг вноситься в алокацію на відповідного оператора газорозподільної системи.

Зважаючи на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в обґрунтування своїх вимог, позивач повинен надати докази відчуження відповідачем позивачу природного газу у зазначених обсягах у січні та лютому 2017 року, а такими належними та допустимим доказами, в розумінні ст.33,34 ГПК України є первинні бухгалтерські документи, а саме підписані постачальником та споживачем та скріплені печатками акти приймання - передачі природного газу за договором.

Оскільки таких доказів щодо придбання газу у січні та лютому 2017 року за договором в матеріалах справи відсутні, тому є безпідставними вимоги скаржника про визнання права на використання природного газу, придбаного за договором постачання природного газу від 31.10.216 року №2579/1617-БО-32 січень та лютий 2017 року, право власності на який відповідно до умов договору від відповідача до позивача не перейшло. При цьому, колегія суддів зазначає, що не підписання відповідачем актів приймання-передачі газу за січень-лютий 2017 року є мотивованим, оскільки позивач здійснював відбір природного газу без наявності номінації, що є обов'язковим згідно з пунктом 17 постанови Кабінету Міністрів України від 01.01.2015 № 758"Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов'язків на суб'єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (відносини у перехідний період).

Як зазначено в Листі ВСУ від 01.07.2015 р. «Висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судових рішень, за ІІ півріччя 2015р.» вказано: «Слід зазначити, що договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку. Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Отже, договір свідчить лише про намір виконання лій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання. Відповідно до вищенаведеного визначення господарська операція пов'язана не з фактом підписання договору, а з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу».

Отже, сам лише факт укладання договору від 31.10.2016 року №2579/1617-БО-32 між відповідачем та позивачем не є свідченням здійснення поставки природного газу в січні та лютому 2017 року.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що обставини на які посилається скаржник, не свідчать про наявність у нього порушеного суб'єктивного права з боку відповідача, оскільки скаржником не доведено наявність у нього права на використання придбаного за договором №2579/1617-ЮО-32 від 31.10.2016 р. природного газу для виробництва теплової енергії. Таким чином, наявність заборгованості за спожитий газ та повернення актів приймання - передачі газу без підписання зі сторони відповідача визнано позивачем зазначені обставини є такими, що не потребують доказування. Тобто позивачем фактично визнано використання природного газу, без отримання відповідного погодження (номінації) відповідача.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду міста Києва від 06.06.2017 року у справі № 910/6914/17, отже підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу комунального підприємства "Харківські теплові мережі" на рішення господарського суду міста Києва від 06.06.2017 року у справі № 910/6914/17 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 06.06.2017 року у справі № 910/6914/17 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/6914/17 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через суд апеляційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді М.А. Дідиченко

Є.Ю. Пономаренко