ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" вересня 2017 р. Справа № 926/2424/17

За позовом Заступника військового прокурора Чернівецького гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Квартино експлуатаційного відділу м. Чернівці

до Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» м. Київ

про визнання недійсним договору

Суддя С.М. Гушилик

За участю представників:
Від прокурора: не з`явився

Від позивача 1: не з`явився

Від позивача 2: Долгій І.В. представник (дов. №1654 від 19.06.17р.)

Від відповідача: Ліпенко Ю.К. представник (дов. від 12.06.2017р.)

СУТЬ СПОРУ: Заступник військового прокурора Чернівецького гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Квартино експлуатаційного відділу м. Чернівці 26.07.2017 року звернувся з позовом до Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» м. Київ про визнання недійсним договору №86/870 від 01.11.2005 року про надання послуг.

В обґрунтування своїх позовних вимог прокурор посилається на те, що відповідно до п.1.1. договору на підставі взаємної згоди власник надає відповідачу право на розміщення обладнання мобільного зв`язку, телекомунікаційної мережі ПАТ «ВФ Україна» за адресою: м. Чернівці, вул. Героїв Майдану, 41 та вул. Авангардна, 14 (котельні). Спірний договір за своєю природою є договором оренди, всупереч чому при його укладенні сторонами не було дотримано вимог спеціального законодавства, що регулює порядок передачі в оренду військового майна. У зв`язку з вищезазначеним, прокурор просить визнати недійсним договір №86/870 про надання послуг від 01.11.2005 року.

Ухвалою суду від 26.07.2017 року порушено провадження у справі та призначено справу до розгляду у судовому засіданні на 03.08.2017 року.

Ухвалою суду від 03.08.2017 року розгляд справи було відкладено на 06.09.2017 року.

Ухвалою суду від 06.09.2017 року відмовлено відповідачу в задоволенні клопотання про витребування доказів та відкладено розгляд справи на 19.09.2017 року.

21.08.2017 року, представник позивача подав клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності у зв`язку із тим, що прокурору було відомо про порушення законодавства при укладенні оспорюваного договору.

Представники Міноборони України і КЕВ м. Чернівці та прокурор подали до суду заяви про визнання причин пропуску встановленого процесуального строку поважною та відновлення пропущеного строку.

19.09.2017 року від представника відповідача надійшов відзив на позов, в якому останній зазначає, що оспорюваний договір за своїм змістом є договором сервітуту, а не прихованим договором оренди, оскільки укладення цього договору не позбавляє КЕВ м. Чернівці можливості використовувати котельні за цільовим призначенням.

До початку судового засідання від позивача 1 надійшло клопотання про розгляд справи без його участі, при цьому він зазначає, що підтримує позовні вимоги в повному обсязі та просить позов задовольнити.

У судовому засіданні 19.09.2017 року оголошено перерву до 26.09.2017 року.

25.09.2017 року прокурор подав заяву про розгляд справи без участі представника військової прокуратури Чернівецького гарнізону та зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

У судовому засіданні, яке відбулося 26.09.2017 року, представник позивача 2 також підтримав свої позовні вимоги в повному обсязі, в свою чергу представник відповідача проти задоволення позову заперечував з підстав викладених у письмовому відзиві на позов.

Заслухавши пояснення представників сторін та прокурора, розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна вимога, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд
ВСТАНОВИВ:
Квартирно-експлуатаційний відділ м. Чернівці, в особі начальника Червінського А.В., що діє на підставі Свідоцтва про реєстрацію військової частини як суб`єкта господарської діяльності у Збройних Силах від 15.01.2002 року №421 (Виконавець) та закрите акціонерне товариство «Український мобільний зв`язок» (правонаступником якого є ПАТ «ВФ Україна»), в особі начальника технічного департаменту Західного територіального управління ЗАТ «Український мобільний зв`язок» Ворко Л.О., який діє на підставі Положення про територіальне управління та довіреності №01-610 від 20.10.2005 року (Замовник), правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «ВФ Україна» уклали договір про надання послуг №86/870 від 01.11.2005 року (далі договір).

КЕВ м. Чернівці є структурним підрозділом органу державної виконавчої влади Міністерства оборони України.

Відповідно до п.1.1. договору замовник передає, а виконавець приймає на обслуговування в погодженому сторонам місці телекомунікаційне обладнання стільникового зв`язку комунікаційної мережі замовника.

Місце встановлення обладнання знаходиться за адресами: м. Чернівці, вул. Червоноармійська (перейменована на вул. Героїв Майдану), 41 та вул. Авангардна, 14 (котельні) (п.1.2. договору).

Передане замовником обладнання на обслуговування виконавцю не може вести до переходу прав власності на нього, а також не спричиняє покладання на виконавця відповідальності за його справну роботу, яка залишається за замовником (п.1.4. договору).

Дата погодження місця встановлення вважається сторонами за момент початку виконання ними своїх зобов`язань за договором і оформляється актом погодження місця встановлення обладнання. З моменту встановлення обладнання на обслуговування з переліком обладнання. Припинення обслуговування обладнання вважається таким, що відбулося при вивезенні замовником обладнання у повному обсязі і звільненні місця встановлення у стані не гіршому, ніж до приймання на збереження обладнання, і оформляються відповідним двостороннім актом (п.1.5. договору).

Актом погодження місця встановлення обладнання за оспорюваним договором сторони підписали та взаємно погодили місце встановлення обладнання за адресою: м. Чернівці, вул. Червоноармійська (перейменована на вул. Героїв Майдану),41 та вул. Авангардна, 14 (котельні).

Загальна місячна плати за надання виконавцем обумовлених цим договором послуг складає за базовий місяць (без вартості спожитої електроенергії) 2100,00 грн. на місяць, в тому числі ПДВ (п.3.1 договору).

Строк дії договору визначено з дати укладення 31.10.2007 року з можливістю подальшої пролонгації. За три місяці до закінчення строку дії договору, сторона, яка бажає припинити його дію або змінити умови договору, повинна письмово попередити про це іншу сторону. Якщо у вказаний термін зазначене повідомлення не було зроблено, договір вважається продовженим на аналогічний термін (п.7.1. договору).

Відповідно до п.8.1 договору виконавець має право на одностороннє дострокове припинення дії договору лише у таких випадках: використання замовником обладнання з систематичним або грубим порушенням умов договору, коли замовник з власної вини більше двох місяців не сплачує встановлені цим договором платежі. При цьому виконавець надсилає замовнику попередження про припинення дії договору не пізніше, ніж за три місяці до дати припинення.

Враховуючи, що відсутні попередження про припинення дії договору, строк дії договору продовжено до 31.10.2017 року, що підтверджується довідкою начальника КЕВ м. Чернівці від 19.09.2017 року №2551.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається у процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцю зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором..

Згідно із ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Частиною 1 ст.760 ЦК України встановлено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

Відповідно до норм чинного законодавства України основною відмінністю договору найму (оренди) від договору надання послуг є те, що за договором найму (оренди) наймачу (орендарю) передається у тимчасове користування певна річ (майно), яка зберігає свої властивості та первісний вигляд при неодноразовому використанні, а за договором про надання послуг замовнику надаються певні послуги, які споживаються у процесі вчинення певної дії.

Відповідно до умов Договору відповідач розміщує обладнання мобільного зв`язку, що фактично вказує на правовідносини оренди (найму) майна.

Згідно із ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, то відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Таким чином, сторонами укладено договір з порушенням діючого на момент його вчинення порядку укладення договорів використання державного майна, оскільки фактичним предметом правовідносин було саме використання державного майна для розміщення обладнання мобільного зв`язку.

При цьому, з матеріалів справи встановлено, що котельні, які знаходиться за адресою: м.Чернівці, Червоноармійська (перейменована на вул. Героїв Майдану),41 та вул. Авангардна, 14, знаходиться на праві оперативного управління у КЕВ м.Чернівці, оскільки останній є складовою частиною Збройних Сил України, підпорядкований Міністерству оборони України і є бюджетною установою.

Відповідно до п. 3 ст. 1 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» відносини оренди рухомого та нерухомого майна, закріпленого за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також за спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань організації спеціального зв`язку та захисту інформації, підпорядкованими йому регіональними органами та територіальними підрозділами, закладами та установами Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які ведуть його облік у спеціальному порядку, регулюються цим Законом з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України».

У відповідності до ст. 7 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України», порядок надання дозволу військовим частинам на передачу закріпленого за ними рухомого та нерухомого майна в оренду здійснюється з урахуванням вимог, встановлених порядком надання дозволу військовим частинам на передачу закріпленого за ними рухомого та нерухомого майна в оренду, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 11.05.2000 року №778.

Згідно ч. 4 ст. 7 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» передача військового майна в оренду юридичним і фізичним особам здійснюється виключно на конкурсній основі з урахуванням необхідності підтримання на належному рівні бойової та мобілізаційної готовності. Умови та порядок проведення конкурсів визначаються Фондом державного майна України за погодженням з Міністерством оборони України.

Згідно зі ст. 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендодавцем державного нерухомого майна є Фонд державного майна України державного майна України, його регіональні відділення та представництва, які, в свою чергу, на підставі ст. 9 даного закону, за наявності підстав та відсутності обмежень, мають право укласти договір оренди державного майна.

Розрахунок орендної плати за користування державним майном визначається Методикою розрахунку та порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 року №786, відповідно до якої такий розрахунок здійснюється на підставі експертної оцінки майна, що орендується.

Відповідно до вимог ст. ст. 2, 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендою є засноване на договорі строкове, платне користування майном, необхідне орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльністю виключно на конкурсних засадах.

Як вбачається із матеріалів справи, що укладаючи спірний договір, об`єктом якого є нерухоме майно, що перебуває у державній власності, сторонами не дотримано вимоги чинного законодавства щодо порядку погодження та отримання дозволу на укладення такого договору з відповідними органами, тобто всупереч діючому законодавству посадовими особами Квартирно експлуатаційного відділу м.Чернівці перед укладанням договору оренди не проведено конкурси про передачу військового нерухомого майна в оренду.

Також, у порушення п. 6 Порядку надання дозволу військовим частинам Збройних Сил України на передачу закріпленого за ними рухомого та нерухомого майна в оренду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 травня 2000 року №778, відповідачем перед укладанням договору оренди військового нерухомого майна процедура виготовлення експертної оцінки майна, яке надається в оренду, не проводилась.

Частиною першою статті 203 Цивільного кодексу України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до абзацу 5 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» передбачено, що відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена, як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Як зазначено у пункті 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29 травня 2013 року № 11, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

При укладенні спірного правочину не було дотримано приписів ст. 203 Цивільного кодексу України стосовно того, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, сторонами укладено договір з порушенням діючого на момент його вчинення порядку укладення договорів використання державного майна, оскільки фактичним предметом правовідносин було саме використання державного майна для розміщення обладнання мобільного зв`язку.

Таким чином, судом встановлено, що оскаржуваний договір №86/870 від 01.11.2005 року суперечить положенням Цивільного кодексу України, Закону України «Про оренду державного та комунального майна», Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України», а відтак такий договір підлягає визнанню судом недійсним.

Аналогічну правову позицію викладено на постановах Вищого господарського суду № 32/343 від 28.07.2009 року, №50/139 від 27.08.2009 року.

Що ж стосується заперечень відповідача про те, що даний договір є договором сервітуту, слід зазначити наступне.

У відповідності до ч. 1 ст. 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно з ч. 1 ст. 404 Цивільного кодексу України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.

Як вже було зазначено вище, сторони договору визначили місце розміщення обладнання відповідача, а саме: за адресою м.Чернівці, вул. Героїв Майдану, 41 та вул.Авангардна, 14, зазначена будівля перебуває у власності держави. Сторони погодили, що розміщення обладнання повинно мати захищений доступ, КЕВ надає можливість відповідачу безперешкодного доступу до місця розміщення обладнання, відповідач має право укласти прямий договір на постачання електричної енергії до обладнання електропостачальною організацією відповідно до правил користування електричною енергією, за використання об`єкту позивача 2 відповідач сплачує місячну плату.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що оспорюваний договір по своїй суті не може бути договором сервітуту, так як містить всі ознаки договору оренди.

Водночас, відповідачем подано клопотання від 16.08.2017 року №WR-17-10804 про застосування наслідків спливу позовної давності.

У відповідності до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

До вимог, пов`язаних з визнанням правочинів недійсними, застосовується загальна позовна давність (п.2.8. постанови пленуму ВГСУ від 29.05.2013 року №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Відповідно до частин першої та п`ятої ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 09.01.2013 року у справі «Олександр Волков проти України», Суд постановив, що строк давності переслідує декілька важливих цілей, зокрема забезпечує правову визначеність і завершеність, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко заперечувати, дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень відносно подій, які відбувались в далекому минулому на основі доказів, які з часом можуть стати ненадійними та недостатніми (див. Stubbings and Others v. the United Kingdom, 22 October 1996, § 51, eports 1996 IV). Суд постановив, що процесуальні норми направлені на забезпечення належного правосуддя і дотримання принципу правової визначеності, і заявники повинні розраховувати, що ці норми будуть застосовуватись.

Оспорюваний заступником військового прокурора Чернівецького гарнізону договір був укладений 01.11.2005 року.

В той же час, позов було пред`явлено до господарського суду Чернівецької області 26.07.2017 року, тобто з порушенням визначеного ст.257 ЦК України загального строку позовної давності (три роки).

У своїх поясненнях прокурор посилається на те, що йому стало відомо про факт укладення спірного договору під час проведення перевірки у липні 2017 року.

Однак, як зазначено в п.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року за № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звертається прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор.

Крім того, судова палата у господарських справах Верховного суду України в постанові від 27.05.2014 року у справі №5011-32/13806-2012 вказала на те, згідно з частинами 1, 4 статті 29 ГПК України прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов`язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди. Отже, норми, установлені частиною 1 статті 261 ЦК України щодо початку перебігу позовної давності, поширюються і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним судом України в постанові від 02.09.2014 року по справі № 6/17-3062-2011.

Таким чином, для вирішення питання щодо пропуску строку позовної давності не має значення та обставина, коли прокуратура довідалася про існування оспорюваного договору.

В той же час, судом встановлено, що сторонами договору були КЕВ м.Чернівці (позивач 2) та ПАТ «ВФ Україна» (відповідач), отже про існування оспорюваного договору позивачу 2 було відомо ще у листопаді 2005 року.

Проте, доказів пропущення позовної давності Міністерством оборони не надано, з поданих доказів вбачається, що лист ТВО начальника Західнотериторіального КЕУ полковника Дрямова С.І. від 22.10.2012 року містить інформацію про припинення договору з розміщення телекомунікацій на об`єктах Міністерства оборони України. Також, листом начальник Головного КЕУ ЗСУ №303/1/6/976 від 03.10.2012 року полковник Бондаренко В.Б. вимагає договори з розміщення та зберігання обладнання телекомунікацій на об`єктах Міністерства оборони України, термін (строк) дії яких закінчується, припинити у зв`язку із закінченням терміну (строку) дії на яких вони укладалися. Проте, Головне КЕУ ЗСУ не є стороною по справі.

Отже, позивач 1 Міністерство оборони України, про існування зазначеного договору не знав. Таким чином, суд прийшов до висновку, що позивачем 1 строк позовної давності не пропущений, оскільки останній дізнався лише під час формування позовної заяви у липні 2017 року з ініційованої прокурором.

Згідно із ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до абзацу 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи, вище викладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, відповідають вимогам чинного законодавства України, а тому підлягають задоволенню.

Судові витрати відповідно до статті 49 ГПК України підлягають стягненню з відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:
1.Позов задовольнити.

2.Визнати недійсним договір №86/870 від 01.11.2005 року укладений між Квартирноексплуатаційним відділом м. Чернівці та Приватним акціонерним товариством «ВФ Україна».

3.Стягнути з Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» (01601, м. Київ, вул. Лейпцизька, 15, код 14333937) на користь військової прокуратури Західного регіону України Чернівецького гарнізону 1600,00 грн. судового збору.

Повне рішення складено 29.09.2017 року

Суддя С.М.Гушилик