РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.09.2017Справа №910/9589/17

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській О.С.

За позовомтовариства з обмеженою відповідальністю «Орбіта-26 ЛТД»
доКиївської міської ради
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні
відповідачапублічного акціонерного товариства «Київенерго»
провизнання права власності на нерухоме майно

Представники сторін:

від позивача:Савченко О.П. (директор, протокол №2 від 18.12.1992 р.); Козенко Г.О. (адвокат, Договір про надання юридичних послуг №17/115-17р від 28.08.2017 р.);
від відповідача:Телицька В.А. (дов. №225-КМГ-2025 від 14.06.2017 р.);
від третьої особи:не з'явився;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Орбіта-26 ЛТД» звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Київської міської державної адміністрації, в якому просить визнати за Товариством з обмеженою відповідальністю «Орбіта-26 ЛТД» право власності на нерухоме майно - будівлю бойлерної площею 20 кв.м. в м. Києві по вул. Двінська, 19-А.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що він здійснює фактичне безперервне відкрите володіння, користування нерухомим майном: будівлю бойлерної площею 20 кв.м., що розташована за адресою: м. Київ, вул. Двінська, 19-А, протягом десяти років, у зв'язку з чим, на думку позивача, у нього виникло право власності на вказане нерухоме майно (набувальна давність) на підставі статті 344 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.06.2017 р. порушено провадження у справі №910/9589/17, розгляд справи призначено на 20.07.2017 р.

В судовому засіданні 20.07.2017 р. представник Київської міської державної адміністрації проти позову заперечував з підстав, викладених у поданих суду письмових запереченнях, та просив суд замінити його як неналежного відповідача на належного - Київську міську раду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.07.2017 р. замінено неналежного відповідача - Київську міську державну адміністрацію на належного відповідача - Київську міську раду та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Публічне акціонерне товариство «Київенерго», у зв'язку із чим, а також враховуючи необхідність витребування додаткових доказів по справі, розгляд справи відкладено на 10.08.2017 р.

03.08.2017 р. представником третьої особи через загальний відділ суду подано письмові пояснення по справі, в яких вказує на те, що на балансі Публічного акціонерного товариства «Київенерго» обліковується тепловий пункт за адресою: м. Київ, вул. Двінська, 19, а тепловий пункт за адресою: м. Київ, вул. Двінська, 19-А на балансі Публічного акціонерного товариства «Київенерго» ніколи не перебував. Крім того, представник третьої особи згідно поданих письмових пояснень просив розгляд справи здійснювати за його відсутності.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.08.2017 р. у зв'язку із неявкою представника відповідача та неподанням витребуваних доказів, розгляд справи відкладено на 07.09.2017 р.

Представники позивача в судовому засіданні 07.09.2017 р. позовні вимоги підтримали з підстав, наведених у позовній заяві, та просили їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання 07.09.2017 р. з'явився, проти позовних вимог заперечує та просить відмовити в ї задоволенні, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Представник третьої особи в судове засідання 07.09.2017 р. не з'явився, при цьому, судом враховано викладене в письмових поясненнях клопотання про розгляд справи за відсутності представника публічного акціонерного товариства «Київенерго».

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих позивачем, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.04.1996р. між «Київжилтеплокомуненерго» (орендодавець) та товариством з обмеженою відповідальністю «Орбіта-26 ЛТД» (орендар) було укладено Договір оренди нежитлового приміщення №118, відповідно до умов якого орендодавець передав, а орендар прийняв в орендне користування нежитлове приміщення площею 20 кв. м., яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Двінська, 19-А.

Пунктом 4 вказаного Договору сторони погодили, що строк дії Договору встановлюється з 01.04.1996р. по 01.04.2000р.

В подальшому, а саме 05.06.1997р. між Підприємством теплових мереж №3 (орендодавець) та товариством з обмеженою відповідальністю «Орбіта-26 ЛТД» (орендар) укладено Договір оренди нежитлових приміщень №41, строк дії якого, відповідно до п. 2.1 Договору, встановлено з 05.06.1997р. по 05.06.2002р.

Згідно із умовами вказаного Договору позивачу передано в орендне користування нежиле приміщення площею 20 кв.м., яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Двінська, 19-А.

14.04.1999р. між Філіалом «Теплові розподільчі мережі Київенерго» (орендодавець) та товариством з обмеженою відповідальністю «Орбіта-26 ЛТД» (орендар) укладено Договір оренди нежитлового приміщення №010.

Згідно із умовами вказаного Договору, позивачу передано в орендне користування нежиле приміщення площею 20 кв.м., яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Двінська, 19-А.

Відповідно до п. 3.1, цей Договір укладено строком з 01.12.1998р. до 01.07.1999р.

При цьому, п. 3.2 даного Договору визначено, що якщо жодна із сторін протягом одного місяця після закінчення терміну дії цього Договору не заявить про його припинення або зміну умов оренди, цей Договір вважається продовженим на той самий термін і на тих саме умовах.

В обґрунтування позовних вимог, позивач вказує на те, що він з 1996 року здійснює фактично безперервне відкрите володіння та користування нерухомим майном: будівлею бойлерної площею 20 кв. м., що розташована за адресою: м. Київ, вул. Двінська, 19-А, протягом десяти років, у зв'язку з чим, на думку позивача, у нього виникло право власності на вказане нерухоме майно (набувальна давність) на підставі статті 344 Цивільного кодексу України.

Так, можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 Цивільного кодексу України, а також частини четвертої статті 344 Цивільного кодексу України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном. Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна (наприклад, покупець, купуючи річ у продавця, не знав, що той не мав права її продавати, а обставини купівлі-продажу не давали підстав для сумніву в правомірності такого правочину). В разі виникнення спору встановити характер володіння (добросовісне й недобросовісне) має тільки суд з урахуванням обставин справи, з якої виникло володіння чужою річчю. Разом з тим, суд повинен мати на увазі, що фактичне володіння вважається правомірним, якщо інше не випливає з закону або не встановлено рішенням суду (ст. 397 Цивільного кодексу України). Скористатися правом власності на чуже майно на підставі набувальної давності може особа, якщо вона заволоділа майном добросовісно, тобто на законних підставах.

Згідно пунктів 1, 8 Прикінцевих та перехідних положень зазначеного Кодексу він набирає чинності з 1 січня 2004 року. Правила ст. 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Таким чином, перебіг строку володіння майном для визнання права власності на нього за набувальною давністю слід рахувати тільки після 1 січня 2001 року.

Дана стаття визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю. Володіння майном має бути добросовісним, відкритим та безперервним.

Згідно п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3 ст. 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України).

Володіння майном є добросовісним, коли володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна.

Отже, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 Цивільного кодексу України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Крім того, оскільки право власності за набувальною давністю набувається за рішенням суду, то на момент прийняття рішення право володіння позивача не має бути припинено.

Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20.05.2015 р. №911/130/14 3-87гс15.

Таким чином, виходячи зі змісту ст. 344 Цивільного кодексу України, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі:

- майно може бути об'єктом набувальної давності;

- добросовісність володіння;

- відкритість володіння;

- давність володіння та його безперервність;

- відсутність інших осіб, які претендують на це майно;

- відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 32, ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Тобто, в даному випадку саме позивач має довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Так, позивач стверджує, що він протягом тривалого часу - з 1996 р., користується спірним майном, за кошти підприємства проводився ремонт приміщення, змінювалась покрівля будівлі, тощо.

Однак, позивачем на підтвердження вказаних обставин, не надано суду жодних належних доказів. При цьому, обслуговування та утримання спірного майна не може свідчити про добросовісне володіння спірним майном в розумінні ст. 344 Цивільного кодексу України, оскільки вказані заходи, у разі їх наявності, є лише діями з обслуговування майна при користуванні ним.

Крім того, позивачем не надано доказів добросовісності заволодіння спірним майном. Добросовісність означає, що володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю. Натомість із матеріалів справи та пояснень позивача по справі вбачається обізнаність позивача про те, що спірне майно є чужою річчю.

Також, судом встановлено, що позивачу спірне нежитлове приміщення було передано в орендне користування, а отже позивач володіє спірним майном на законних підставах, тобто є титульним володільцем, що виключає можливість визнання його права власності на це майно за набувальною давністю.

Крім того, судом встановлено, що нежитлова будівля площею 20 кв.м., яка знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Двінська, 19-А значиться в Переліку майна, державних комунальних підприємств, яким дозволено надання в оренду нежилих приміщень відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації №1506 від 22.07.1998 р. Належність спірного приміщення до майна територіальної громади міста Києва також зазначена в п. 1.1 Договору оренди нежилого приміщення №010 від 14.04.1999 р.

Відповідно до ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Статтею 9 Земельного кодексу України визначено, що єдиним розпорядником земель комунальної власності м. Києва є Київська міська рада.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Проте, позивачем, всупереч вимогам ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, не надано суду доказів набуття прав на земельну ділянку, на якій розташоване спірне нежиле приміщення, а також надання йому земельної ділянки у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно.

Таким чином, відсутність необхідних підстав, з якими закон пов'язує можливість виникнення у позивача права власності на спірну будівлю за набувальною давністю, виключає можливість визнання за позивачем права власності за рішенням суду на підставі ст. 344 Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Оцінюючи надані докази в сукупності, господарський суд вважає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Орбіта-26 ЛТД» необґрунтованими, такими, що не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства, у зв'язку з чим не підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення підписано: 12.09.2017р.

Суддя А.І. Привалов