ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

26.09.2017 Справа № 910/15410/16

За позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Парангон", м. Київ

до товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Еверест", м. Дніпро

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: товариство з обмеженою відповідальністю "Інтерлізінвест", м. Київ

про визнання договору недійсним

Суддя Мельниченко І.Ф.

Представники:

Від позивача: Юрченко О.М.- представник за довіреністю № 30/12 від 30.12.16р.,

Від відповідача: не з`явився.

Від третьої особи: Петренко Я.О., дов. б/н від 21.09.2017 р., представник.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Парангон" звернулось до господарського суду Дніпропетровської області із позовом про визнання недійсним договору факторингу № 01/12/14-3 від 01.12.2014 р., укладеного між ТОВ "Фінансова компанія "Еверест" та ТОВ "Компанія управління активами "Парангон".

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 30.01.2017 р., залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 04.04.2017 р., позов задоволено.

Постановою Вищого господарського суду України від 01.08.2017 р. постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 04.04.2017 р. та рішення господарського суду Дніпропетровської області від 30.01.2017 р. у справі № 910/15410/16 скасовано, а вказану справу передано на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 3.1.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду розгляд справи № 910/15410/16 доручено судді Мельниченко І.Ф.

Ухвалою від 18.08.2017р., вказану вище справу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 19.09.2017р.

Відповідач, у відзиві на позов, який останнім було залучено до матеріалів справи 06.12.2016 р., вимоги позивача не визнав, вважаючи їх необґрунтованими та незаконними, мотивуючи це тим, що відповідач, як контрагент позивача, не знав та не міг знати про те, що рішення загальних зборів позивача від 03.11.2014 р., оформлених протоколами №№ 1/2014, 2/2014 буде визнано в судовому порядку недійсним. До того ж, відповідач зазначає, що на момент укладення спірного договору у директора ТОВ "КУА Парангон" були всі повноваження для укладення правочину, оскільки, останній мав достатній обсяг повноважень, якими він був наділений Статутом товариства.

Не погоджуючись із твердженням позивача про те, що заміна позикодавця за договором про надання фінансової позики № 2/2010-з від 25.08.2010 р. мала відбутись тільки за умови наявності письмової згоди позичальника, відповідач посилається на приписи ст. 1080 ЦК України.

Відносно посилань позивача на відсутність директора ОСОБА_4 в реєстрі сертифікованих осіб, які мають право на здійснення професійної діяльності з цінними паперами в Україні, відповідач зазначає, що згідно інформації, оприлюдненої Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку, підприємство позивача, починаючи з 2012 року має достатній обсяг активів інституту спільного інвестування, що дозволяє здійснювати професійну діяльність на ринку цінних паперів України.

Відповідач на момент нового розгляду справи інших заперечень на позов не надав, його представник в судове засідання не з`явився.

Останній був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, з огляду на наступне.

Згідно з Інформаційним листом Вищого господарського суду України від 13.08.2008р. № 01-8/482 "Про деякі питання застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у першому півріччі 2008 року" відповідно до пункту 3.5.11 Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженою наказом Вищого господарського суду України від 10.12.2002р. № 75 (з подальшими змінами), перший, належним чином підписаний, примірник процесуального документа (ухвали, рішення, постанови) залишається у справі; на звороті у лівому нижньому куті цього примірника проставляється відповідний штамп суду з відміткою про відправку документа, що містить: вихідний реєстраційний номер, загальну кількість відправлених примірників документа, дату відправки, підпис працівника, яким вона здійснена.

Дана відмітка, за умови, що її оформлено відповідно до наведених вимог названої Інструкції, є підтвердженням належного надсилання копій процесуального документа сторонам та іншим учасникам судового процесу.

Водночас до повноважень господарських судів не віднесено з'ясування фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи, примірники повідомлення про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв'язку з позначками „адресат вибув", „адресат відсутній", зокрема, "за зазначеною адресою не проживає" і т. п., з урахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання господарським судом обов'язку щодо повідомлення учасників процесу про вчинення судом певних процесуальних дій.

Крім того, особи, які беруть участь у розгляді справи, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення.

Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду. (див. Постанову Пленуму ВГСУ № 18 від 26.12.11р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України).

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, відповідач знаходиться за наступною адресою: провулок Хрестовий, буд. 2а, м. Київ, 01010, на яку і була направлена ухвала господарського суду про відкладення розгляду справи до 26.09.2017 р. (том 3, а.с. 50-55).

Відповідно до даних з сайту поштового зв`язку «Укрпошта» щодо відстеження поштового відправлення, направленого на адресу відповідача, останнє надійшло до об'єкту поштового зв'язку «Київ 10» (а.с. 88-89).

Таким чином, господарський суд вважає, що відповідач не скористався своїм правом на участь представника у судовому засіданні.

19.09.2017 року від третьої особи надійшли письмові пояснення, в яких остання із позовними вимогами не погоджується, посилаючись на те, що оскільки позивачем не доведено неправомірність та недобросовісність дій відповідача під час укладення договору факторингу, підстави для визнання його недійсним відсутні.

Крім того, третя особа зазначає, що станом на дату укладення оскаржуваного договору відповідач володів необхідною ліцензією для його укладення, в підтвердження чого надає розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 4151 від 19.11.2013 р.

До того ж, ТОВ «Інтерлізінвест» у зазначених вище пояснення акцентує увагу суду на тому, що 19.07.2017 р. на загальних зборах було вирішено, зокрема, питання щодо скасування всіх довіреностей, виданих підприємством останнього до 19 липня 2016 р., а отже, представник ТОВ «Інтерлізінвест» - Машковська М.В. під час розгляду справи № 910/15410/16 діяла без повноважень.

Таким чином, в поданих поясненням ТОВ "Інтерлізінвест" наголошує на тому, що ні учасник третьої особи Приватна компанія з обмеженою відповідальністю "Інтерлізінвест Юкрейн Б.В.", яка володіє 99, 99972%, ні виконавчий орган третьої особи не підтримуються вимоги позивача.

26.09.2017 р. у судовому засіданні оголошені вступна та резолютивна частини рішення (ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.).

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників позивача та третьої особи, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

01.12.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Парангон" (позивач; клієнт), яке діяло в інтересах та за рахунок Пайового недеверсіфікованого венчурного інвестиційного фонду закритого типу "ІНТЕР КАР" та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еверест» (відповідач; фактор) укладено договір факторингу № 01/12/14-3 (далі - Договір факторингу).

Відповідно до п. 1.1. Договору факторингу, в порядку та на умовах, визначених Договором, фактор здійснює фінансування (передає у розпорядження) Клієнта грошові кошти, передбачені п. 4.1. Договору за плату, передбачену п. 4.3. Договору, а Клієнт відступає фактору усі права грошової вимоги, які виникли у клієнта з Договору № 2/2010-з про надання фінансової позики від 25.08.2010 р.

За даним договором факторингу позивач відступає за плату відповідачу усі права на грошові вимоги в розмірі 3 665 032, 75 грн., що виникли у позивача на підставі Договору про надання фінансової позики № 2/2010-з від 25.08.2010р., укладеного Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Парангон" з Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтерлізінвест".

Відповідно до договору про надання фінансової позики № 2/2010-3 від 25.08.2010 р. Товариство з обмеженою відповідальністю "КУА "Парангон", яке діяло в інтересах та за рахунок пайового недеверсифікованого венчурного інвестиційного фонду закритого типу "ІНТЕР КАР", надало Товариству з обмеженою відповідальністю "Інтерлізінвест" фінансову позику для поповнення обігових коштів.

Звертаючись із даним позовом, в ТОВ "КУА "Парангон» просить визнати недійсним договір факторингу № 01/12/14-3 від 01.12.2014 р., в обґрунтування чого посилається на наступні обставини.

Так, товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Парангон" створене у 2006 році рішенням засновників. Учасниками товариства з 2009 року є Компанія "МЕТИГЛОУ ХОЛДИНГС ЛТД" та ОСОБА_7.

Рішенням загальних зборів учасників позивача (протоколи № 1/2014 та № 2/2014 від 03.11.2014 р.) ОСОБА_7 та Компанія "МЕТИГЛОУ ХОЛДИНГС ЛТД" виключені зі складу учасників позивача, їх частки в статутному фонді передані Компанії Стелар Партнерс, внесені зміни до Статуту позивача та затверджено його нову редакцію від 03.11.2014 р., а також прийнято рішення призначити директором позивача ОСОБА_4.

Державним реєстратором 05.11.2014 р. здійснено державну реєстрацію змін до Статуту позивача та внесені зміни до відомостей про юридичну особу в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області у справі № 904/837/16 від 04.04.2016 р., залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 31.05.2016 р., визнано недійсними рішення загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Парангон" від 03.11.2014 р., оформлені протоколом 1/2014 від 03.11.2014 (щодо виключення зі складу учасників позивача ОСОБА_7 та Компанії "МЕТИГЛОУ ХОЛДИНГС ЛТД" та призначення ОСОБА_4 директором позивача) та визнано недійсними зміни до Статуту позивача в новій редакції, затвердженій загальними зборами відповідно до протоколу № 2/2014 від 03.11.2014 р.

В свою чергу Міністерство юстиції України своїм наказом від 01.03.2016 р. задовольнило скарги ОСОБА_7 та представника Компанії "МЕТИГЛОУ ХОЛДИНГС ЛТД" та скасувало реєстраційні дії від 05.11.2014 р. в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань стосовно виключення Компанії "МЕТИГЛОУ ХОЛДИНГС ЛТД" та ОСОБА_7 зі складу учасників позивача, зміни засновників, обрання директора та внесення змін до Статуту позивача.

Зважаючи на те, що в судовому порядку рішення загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Парангон" від 03.11.2014 р. визнані недійсними, реєстраційні дії від 05.11.2014 р. скасовані наказом Міністерства юстиції України, тому на думку позивача склад учасників, яким приймалися подальші рішення загальних зборів учасників товариства, в тому числі і стосовно обрання директором ОСОБА_4, є неповноважним та нелегітимним, ОСОБА_4 на момент укладення договору факторингу не мав достатнього обсягу повноважень і діяв поза межами представництва, що в свою чергу позивач вважає підставою для визнання спірного договору факторингу недійсним.

Заявлені вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтями 6 та 627 Цивільного кодексу України визначено свободу договору, у вигляді того, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При цьому, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Сутність свободи договору розкривається насамперед через співвідношення актів цивільного законодавства і договору: сторони мають право врегулювати ті відносини, які не визначені у положеннях актів цивільного законодавства, а також відступати від положень, що визначені цими актами і самостійно врегулювати свої відносини, крім випадків, коли в актах законодавства міститься пряма заборона відступів від передбачених ними положень або якщо обов'язковість положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту чи суті відносин між сторонами.

Відповідно пункту 1 статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Таким чином, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин - бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недодержання стороною правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину.

Як вже встановлено вище, 01.12.2014 року між ТОВ "Компанія з управління активами "Парангон" (позивач; клієнт), яке діяло в інтересах та за рахунок Пайового недеверсіфікованого венчурного інвестиційного фонду закритого типу "ІНТЕР КАР" та ТОВ «Фінансова компанія «Еверест» (відповідач; фактор) укладено договір факторингу № 01/12/14-3.

Зазначений вище Договір факторингу від 01.12.2014 р. підписаний зі сторони ТОВ "Компанія з управління активами "Парангон" директором ОСОБА_4, який на момент укладення договору діяв на підставі Статуту підприємства та ліцензії на здійснення діяльності з управління активами інституційних інвесторів (діяльності з управління активами) серії АГ № 579842, виданої Державною комісією з цінних паперів та фондового ринку 01 вересня 2011 року.

04.04.2016 р. рішенням господарського суду Дніпропетровської області у справі № 904/837/16, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 31.05.2016 р., визнано недійсними рішення загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Парангон" від 03.11.2014 р., оформлені протоколом 1/2014 від 03.11.2014 р. (щодо виключення зі складу учасників позивача ОСОБА_7 та Компанії "МЕТИГЛОУ ХОЛДИНГС ЛТД" та призначення ОСОБА_4 директором позивача) та визнано недійсними зміни до Статуту позивача в новій редакції, затвердженій загальними зборами відповідно до протоколу № 2/2014 від 03.11.2014 р.

Із зазначеного вище вбачається, що рішення загальних зборів ТОВ "Компанія з управління активами "Парангон", яким, зокрема, призначено на посаду директора ОСОБА_4 та який безпосередньо є підписантом оскаржуваного договору, визнано недійсним лише через півтора року після укладення оскаржуваного Договору факторингу.

Відповідно до ч. 3 ст. 92 Цивільного кодексу України, орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Однак закон враховує, що питання визначення обсягу повноважень виконавчого органу товариства та добросовісність його дій є внутрішніми відносинами між юридичною особою та її органом, тому сам лише факт вчинення виконавчим органом товариства протиправних, недобросовісних дій, перевищення ним своїх повноважень не може слугувати єдиною підставою для визнання недійсними договорів, укладених цим органом від імені юридичної особи з третіми особами.

Частина 3 ст. 92 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником із перевищенням повноважень (ст.ст. 203, 241 Цивільного кодексу України). Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, в тому числі й повноважень виконавчого органу товариства, загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору.

Разом із тим обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема достеменно знала про відсутність у виконавчого органу товариства необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності у поведінці третьої особи несе юридична особа

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені ст. 215 Цивільного кодексу України.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин - бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (ст. 203, ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України).

За таких обставин, з урахуванням ст. 98 Цивільного кодексу України та з огляду на приписи ст.ст. 92, 203, 215, 241 Цивільного кодексу України рішення загальних зборів учасників товариства є актами, що зумовлюють настання правових наслідків, спрямованих на регулювання відносин у різних питаннях діяльності товариства, і мають обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин. Таким чином, у разі визнання судом недійсним рішення загальних зборів учасників товариства, воно є недійсним з моменту його прийняття.

Проте для визнання недійсним договору, укладеного виконавчим органом товариства (директором) з третьою особою, з підстав порушення цим органом установленого обмеження повноважень щодо представництва, не має самостійного юридичного значення сам по собі той факт, що згодом визнано недійсним у судовому порядку рішення загальних зборів учасників товариства про обрання (призначення) виконавчого органу, згідно якого виконавчий орган діяв на момент укладення договору.

Такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа, контрагент юридичної особи за договором, діяла недобросовісно і нерозумно. Тобто, третя особа знала або за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не могла не знати про обмеження в повноваженнях виконавчого органу товариства.

Закон не установлює виключного переліку обставин, які свідчать про недобросовісність чи нерозумність дій третьої особи у відносинах із юридичною особою. Тому з огляду на загальні засади здійснення цивільних прав (ст. 12 Цивільного кодексу України) висновок про добросовісність поведінки третьої особи залежить від того, чи відповідало укладення договору її внутрішній волі, чи бажала третя особа реального настання правових наслідків, що обумовлені договором, і чи настали такі наслідки насправді. Таким чином, підлягає оцінці не лише поведінка третьої особи до та в момент укладення оспорюваного договору, але й після його укладення, зокрема чи виконала третя особа свої обов'язки за договором, у який спосіб, як у подальшому третя особа розпорядилася одержаним за оспорюваним договором, чи не було залучення третьої особи до участі в укладенні договору формальною дією, спрямованою на подальше відчуження предмета договору з метою протиправного позбавлення юридичної особи права власності на майно.

Зазначена вище позиція узгоджується із позицією Верховного суду України, яка висловлена у постанові від 27.04.2016 р. (том 1, а.с. 88-96) та з позицією Вищого господарського суду в постанові від 01.08.2017 р., відповідно до якої справу № 910/15410/16 направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (том 3, а.с. 16-32).

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Докази, які б свідчили про те, що підприємство відповідача при укладенні оскаржуваного договору діяло недобросовісно, а саме, знало або не могло не знати про обмеження в повноваженнях виконавчого органу ТОВ "Компанія з управління активами "Парангон", позивачем суду на момент розгляду спору не надано.

Не містяться зазначені вище докази і в матеріалах справи № 910/15410/16.

Згідно до п. 10.3.1 Статуту ТОВ «Компанія з управління активами «Парангон», затвердженого загальними зборами учасників (протокол № 16/09 від 16.09.2013 р.), управління поточною діяльністю Компанії здійснюється одоосібно виконавчим органом - Директором компанії.

Відповідно до п. 10.3.5. Статуту, директор Компанії без довіреності діє від імені Компанії, в межах повноважень, встановлених законодавством України і дійсним Статутом, зокрема, укладає та підписує від імені Компанії будь-які правочини (угоди, контракти, договори та інші) на суму, що не перевищує 1 000 000 (один мільйон гривень 00 копійок), за умови дотримання встановлених цим Статутом обмежень.

У позовній заяві, позивач посилається на те, що загальні збори товариства відповідно до п. 10.2.3 Статуту не надавали згоди ОСОБА_4 на укладання від імені компанії правочину на суму , що перевищує 1 000 000 грн. та і в подальшому його не схвалювали, в той час як відповідно до оскаржуваного договору факторингу ТОВ «КУА «Парангон» передає право грошової вимоги на суму 3 665 032, 75 грн.

Проте, господарський суд, спростовуючи зазначені вище посилання позивача, зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 189 Господарського кодексу України, ціна є вираженим у грошовій формі еквівалентом одиниці товару (продукції, робіт, послуг, матеріально-технічних ресурсів, майнових та немайнових прав), що підлягає продажу (реалізації), який повинен застосовуватися як тариф, розмір плати, ставки або збору, крім ставок і зборів, що використовуються в системі оподаткування.

Відповідно до п. 4.1. Договору факторингу, ціна вказаного правочину, яка підлягає сплаті підприємством позивача на користь фактора - відповідача, складає 36 650,32 грн.

В той же час, грошова сума в розмірі 3 665 032, 75 грн. є предметом Договору факторингу, право вимоги на яку відступається відповідачу за плату, встановлену в п. 4.1. Договору.

Зазначене вище свідчить про те, що директором ОСОБА_4 укладено Договір на суму, що не перевищує обмежень, встановлених п. 10.2.3. Статуту.

Відносно посилань позивача на відсутність згоди боржника - ТОВ «Інтерлізінвест» на відступлення права вимоги за Договором про надання фінансової позики № 2/2010-3 від 25.08.2010 р., суд зазначає наступне.

Згідно до ст. 1080 Цивільного кодексу України, договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.

У цьому разі клієнт не звільняється від зобов'язань або відповідальності перед боржником у зв'язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги.

Таким чином, зважаючи на приписи ст. 1080 ЦК України, наявність домовленості про заборону передачі права вимоги за договором позики не є підставою для визнання недійсним договору факторингу.

При направленні даної справи на новий розгляд, Вищий господарський суд України в постанові від 01.08.2017 р. зазначив, що вирішуючи спір про визнання недійсним правочину, який містить ознаки договору факторингу, судам слід з'ясовувати чи є юридична особа (фактор за договором) фінансовою установою саме у розумінні Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", яка може надавати фінансові послуги у формі факторингу.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг.

Згідно положень п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України № 913 від 07.12.2016 р. «Про затвердження ліцензійних умов провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів)», надання послуг з факторингу підлягає ліцензуванню як фінансова діяльність.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 4151 від 19.11.2013 р. інформацію про ТОВ «Фінансова компанія «Еверест», як підприємство, яке може надавати послуги факторингу, було внесено до Державного реєстру фінансових установ (том 3, а.с. 62).

Таким чином, господарський суд приходить до висновку про те, що станом на 01 грудня 2014 р., підприємство відповідача мало необхідну ліцензію, необхідну для укладення оскаржуваного договору.

З огляду на викладене, у господарського суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог та відповідно визнання недійсним договору факторингу.

Керуючись ст.ст. 16, 92, 202, 203, 215, 241, 626, 627, 628, 638, 1080 Цивільного кодексу України, ст.ст. 32, 33, 44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 02.10.2017

Суддя І.Ф. Мельниченко