ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2017 року Справа № 916/3448/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді:Барицької Т.Л.,
суддів:Шевчук С.Р.,
Картере В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради
на постановуОдеського апеляційного господарського суду від 18.05.2017
та на рішеннягосподарського суду Одеської області від 27.02.2017
у справі№ 916/3448/16 господарського суду Одеської області
за позовомДепартаменту комунальної власності Одеської міської ради
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Восток"
пророзірвання договору оренди та виселення

в судовому засіданні взяли участь представники:

- Департаменту комунальної власності Одеської міської ради Шелудько О.В., Бондар О.В.,

- ТОВ "Восток" Пономаренко Ю.П.,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Одеської області від 27.02.2017 у справі №916/3448/16 (суддя Оборотова О.Ю.), залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 18.05.2017 (судді: Будішевська Л.О., Мишкіна М.А., Таран С.В.), відмовлено Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (надалі позивач/скаржник) у задоволенні позову до Товариства з обмеженою відповідальністю "Восток" (надалі ТОВ "Восток"/відповідач) про розірвання договору та виселення.

Позивач, не погоджуючись із прийнятими у даній справі судовими рішеннями, звернувся до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить рішення та постанову скасувати і прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

20.09.2017 відповідач надав заперечення на касаційну скаргу позивача, в яких просить оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 06.09.2017 у складі колегії суддів: Барицька Т.Л. - доповідач, Губенко Н.М., Шевчук С.Р., касаційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на постанову Одеського апеляційного господарського суду від 18.05.2017 та на рішення господарського суду Одеської області від 27.02.2017 у справі № 916/3448/16 прийнято до провадження; розгляд скарги призначений на 20.09.2017.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 15.09.2017 задоволено клопотання Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Розпорядженням Керівника апарату Вищого господарського суду України від 18.09.2017 № 08.03-04/4208 призначено проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи № 916/3448/16 у зв`язку з запланованою відпусткою судді Губенко Н.М.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.09.2017 у справі № 916/3448/16 визначено наступний склад колегії суддів: Барицька Т.Л. - головуючий (доповідач), Шевчук С.Р., Картере В.І.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 18.09.2017 у складі колегії суддів: Барицька Т.Л. - головуючий (доповідач), Шевчук С.Р., Картере В.І. справу №916/3448/16 прийнято до свого провадження.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваних судових актів, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Як встановили суди та вбачається з матеріалів справи, між Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради (правонаступником якого є позивач) та ТОВ "Восток" укладено договір оренди нежитлового приміщення №81/4 від 08.07.1998, згідно з яким в оренду передано нежитлове приміщення площею 857,8 кв.м. на І та ІІІ поверсі будинку №25а по вул. Ген.Петрова під розміщення магазину; строк дії до 08.07.2008 (п. 1.2.). Додатковими погодженнями від 02.10.2003 та від 09.11.2004 до договору оренди №81/4 від 08.07.1998 визначено загальну площу нежилих приміщень - 1202,2 кв.м. (в тому числі і склад площею 243,4 кв.м.).

Рішенням господарського суду Одеської області від 13.11.2008 у справі №3/171-08-3494, яке набрало законної сили, термін дії договору оренди №81/4 продовжено до 08.07.2018.

Договором оренди №81/4 від 08.07.1998 (п. 5.1) сторони передбачили право орендаря самостійно здійснювати діяльність в межах, визначених статутом створеного ним господарського товариства; чинним законодавством України та цим договором, та право орендодавця (п. 7.2 договору) - контролювати наявність, стан, напрямки використання приміщення, переданого в оренду.

Відповідно до ст. 18 Закону України „Про оренду державного та комунального майна" за договором оренди орендаря може бути зобов'язано використовувати об'єкт оренди за цільовим призначенням відповідно до профілю виробничої діяльності підприємства, майно якого передано в оренду, та виробляти продукцію в обсягах, необхідних для задоволення потреб регіону. Орендар зобов'язаний використовувати та зберігати орендоване майно відповідно до умов договору, запобігати його пошкодженню, псуванню.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 773 ЦК України наймач зобов'язаний користуватися річчю відповідно до її призначення та умов договору. Якщо наймач користується річчю, переданою йому у найм, не за її призначенням або з порушенням умов договору найму, наймодавець має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків.

Підстави, за наявності яких наймодавець має право вимагати розірвання договору найму, вичерпно встановлені ст.783 Цивільного кодексу України. Таке право наймодавець має, зокрема, у разі, коли наймач користується річчю всупереч договору або призначенню речі.

Предметом даного спору є позовна вимога позивача про розірвання договору оренди №81/4 від 08.07.1998, укладеного з відповідачем та про виселення останнього з орендованого приміщення.

В обґрунтування підстав позову, позивач посилається на те, що орендоване відповідачем приміщення використовується не за цільовим призначенням, визначеним у договорі оренди №81/4, а під розміщення виробництва кондитерських виробів, більярдного клубу, оздоровчого центру, тощо в той час як згідно з договором приміщення першого та третього поверху передавалися для використання під торгівлю, та під склад (підвал). На підтвердження своїх тверджень позивач надав акт за підписами працівників позивача про обстеження нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Генерала Петрова 25а.

Згідно зі ст. 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" договір оренди може бути розірвано за погодженням сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірвано за рішенням суду у разі невиконання сторонами своїх зобов'язань та з інших підстав, передбачених законодавчими актами України.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, позивач вже звертався із аналогічним позовом до відповідача про розірвання договору оренди №81/4 та про його виселення з підстав використання орендованого майна не за призначенням, зокрема, у зв'язку з розташуванням більярдних столів на першому поверсі, та виробництва кондитерських виробів, в задоволенні якого було відмовлено рішенням господарського суду Одеської області від 13.11.2009 у справі №16/149-09-4042, залишеним в силі постановою Вищого господарського суду України від 06.04.2010.

Згідно зі ст. 35 Господарського процесуального кодексу України факти, встановлені рішенням господарського суду під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Так, при розгляді справи №16/149-09-4042, судами вже було встановлено факти, які є преюдиціальними при розгляді даної справи, та не потребують додаткового доведення, а саме: - встановлення більярдних столів в частині орендованого приміщення першого поверху ніяким чином не спростовує факт використання цієї ж частини приміщення для торгівельних потреб (цільове призначення "під магазин"), а, тим більше, не доводить використання іншої (більшої частини) орендованих приміщень (перший та третій поверхи будинку №25а по вул. Ген. Петрова в м. Одесі) з порушенням цільового призначення майна, переданого відповідачу в оренду; - позивачем не доведено влаштування грального закладу на орендованій площі (1202,2 кв.м.), а влаштування грального місця (з метою гри в більярд) не є тотожним облаштуванню грального закладу (з метою ведення грального бізнесу), оскільки згідно з п.п. 1, 2 ст.1 Закону України "Про заборону грального бізнесу в Україні" гральний бізнес - діяльність з організації та проведення азартних ігор у казино, на гральних автоматах, у букмекерських конторах та в електронному (віртуальному) казино, що здійснюють організатори азартних ігор з метою отримання прибутку. Гра в більярд до азартних ігор не відноситься.

Крім того, відповідно до ст. 43 ГК України підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

Суди попередніх інстанцій, з урахуванням на підставі ст. 35 ГПК України вказаних фактів, а також за результатами належного дослідження матеріалів справи, прийшли до вірного висновку, що відповідачем орендовані приміщення використовуються відповідно до їх цільового призначення, адже більярдні столи були влаштовані ТОВ "Восток" на першому поверсі з одночасним збереженням у ньому магазину, так само, як і розміщення салону краси, кондитерського виробництва, тощо, знову ж таки, за умови збереження в орендованому приміщенні магазину, жодним чином не свідчить про те, що відповідачем орендоване приміщення використовується як гральний заклад, пекарня, тощо та змінено його цільове призначення, що може мати наслідком розірвання договору оренди.

Приписами ст. 651 ЦК України визначено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору.

При цьому, сторона, яка ставить питання про розірвання договору, має довести наявність істотного порушення договору та наявність шкоди, завданої ним порушенням другою стороною.

Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб'єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати (такої правової позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 18.09.2013 у справі № 6-75цс13).

Проте, як встановили суди попередніх інстанцій, позивачем всупереч ст.ст. 32, 33, 34 ГПК України належним чином не доведено як використання орендованого майна відповідачем не за цільовим призначенням, так і, відповідно, істотного порушення умов договору оренди, внаслідок якого позивачу як орендарю завдано шкоди, або він не отримав того, на що розраховував при укладенні договору, адже навіть в акті обстеження приміщення, складеного комісією позивача, зазначено, що заборгованості зі сплати орендної плати за цим договором станом на дату обстеження орендованого приміщення немає. При цьому, як вірно встановили суди, узгоджена сторонами договору ставка у розмірі 5% від експертної оцінки за використання майна, встановлена Методикою розрахунку орендної плати, яка була затверджена постановою Кабінету Міністрів України №786 від 04.10.1995, не змінювалася сторонами договору при внесенні до нього змін додатковими погодженнями, якими вносилися зміни до договору відносно збільшення площі приміщень, які були передані в оренду, доказів ініціювання її збільшення та відмови відповідача від цього позивачем не надано

Доводи скаржника зводяться передусім до посилань на неналежну оцінку судами доказів у справі та до намагань надати перевагу одним доказам перед іншими оціненими судом доказами, однак, згідно з імперативними приписами ч. 2 ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні та постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази. При цьому, всі доводи, викладені в касаційній скарзі, були предметом дослідження судів попередніх інстанцій, їм дана належна оцінка, тому відхиляються як необґрунтовані та такі, що не спростовують зроблених судами висновків. Крім того, в частині встановлення фактичних обставин справи та переоцінки наявних доказів касаційна скарга не відповідає вимогам статті 1117 ГПК України стосовно меж перегляду справи в касаційній інстанції.

Беручи до уваги межі перегляду справи в суді касаційної інстанції та повноваження останнього, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувані судові рішення відповідають вимогам матеріального та процесуального права і підстав для їх скасування не вбачається.

Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Такі рішення можуть бути скасовані лише у виняткових обставинах, а не тільки з метою одержання іншого рішення у справі (вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13.04.2016 у справі № 908/4804/14).

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 18.05.2017 та рішення господарського суду Одеської області від 27.02.2017 у справі № 916/3448/16 залишити без змін.

Головуючий суддя Т.Л. Барицька

Судді: С.Р.Шевчук

В.І. Картере