ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" вересня 2017 р. Справа № 921/275/17-г/16

Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого-судді: Якімець Г.Г.,

суддів: Бойко С.М., Бонк Т.Б.,

при секретарі судового засідання Коростенській О.І.,

за участю представників:

від позивача (скаржника) ОСОБА_1

від відповідача не зявився

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2 акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», вих.№14/4-450 від 03 липня 2017 року

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 26 червня 2017 року (підписане 03.07.2017 року), суддя Хома С.О.

у справі №921/275/17-г/16

за позовом ОСОБА_2 акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ

до відповідача ОСОБА_2 акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Тернопільміськгаз», м. Тернопіль

про стягнення заборгованості в сумі 82 470 426,59 грн.

в с т а н о в и в :

21 квітня 2017 року Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулось до Господарського суду Тернопільської області з позовом до ОСОБА_2 акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Тернопільміськгаз» про стягнення заборгованості в сумі 82 470 426,59 грн., з яких: основний борг в сумі 76 636 618,42 грн., пеня в сумі 5 461 437, 47 грн., три проценти річних в сумі 372 370, 70 грн.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 26 червня 2017 року по справі №921/275/17-г/16 позов задоволено частково: присуджено до стягнення з ОСОБА_2 акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Тернопільміськгаз» на користь ОСОБА_2 акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 25 055 632,68 грн. основного боргу; 4 721 438,01 грн. пені; 359 393,27 грн. 3% річних; всього 30 136 463,96 грн. заборгованості з розстрочкою стягнення заборгованості щомісячно рівними частинами терміном на 12 місяців починаючи з липня 2017 року: до 31 липня 2017 року 2 511 372 грн.; до 31 серпня 2017 року 2 511 372 грн.; до 30 вересня 2017 року 2 511 372 грн.; до 31 жовтня 2017 року 2 511 372 грн.; до 30 листопада 2017 року 2 511 372 грн.; до 31 грудня 2017 року 2 511 372 грн.; до 31 січня 2018 року 2 511 372 грн.; до 28 лютого 2018 року 2 511 372 грн., до 31 березня 2018 року 2 511 372 грн. до 30 квітня 2018 року 2 511 372 грн.; до 31 травня 2018 року 2 511 372 грн.; до 30 червня 2018 року 2 511 371,96 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що сума заборгованості відповідача перед позивачем за поставлений природний газ за договором про купівлю-продаж природного газу №13-343-ВТВ становить 25 055 632,68 грн. та підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача. Поряд з тим, судом здійснено перерахунок пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України та з врахуванням: п.1.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року (день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення), а також укладення спільних протокольних рішень, якими сторони змінили строки та порядок виконання договору та присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 4 721 438,01 грн. пені. Враховуючи наведене вище, судом також здійснено перерахунок і 3% річних та присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 359 393,27 грн. Крім того, розглянувши заяву відповідача, місцевий господарський суд, враховуючи положення п.6 ст.83 ГПК України, вирішив розстрочити виконання рішення в даній справі строком на 12 місяців, посилаючись на важке фінансове становище відповідача, накладення арешту на кошти відповідач у банківських установах, а також ту обставину, що одночасне та негайне стягнення суми заборгованості може спричинити збій постачання природного газу мешканцям міста Тернополя та Тернопільського району.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Тернопільської області від 26 червня 2017 року по справі №921/275/17-г/16 в частині надання відповідачу розстрочки виконання рішення в даній справі на 12 місяців. Зокрема, зазначає, що посилання відповідача на незадовільний фінансовий стан, за змістом ст.121 ГПК України, не може вважатися обставиною, що є підставою для розстрочки виконання рішення, оскільки, п.9 ч.3 ст.129 Конституції України передбачає, що обовязковість судових рішень не залежить від наявності чи відсутності у боржника коштів. Поряд з тим, зазначає, що суд обмежився виключно доводами відповідача, викладеними в його заяві про розстрочку, а фінансові труднощі боржника не свідчать про неможливість останнім виконати рішення суду, з огляду на існування інших, крім звернення стягнення на грошові кошти, передбачених ЗУ «Про виконавче провадження», способів виконання рішення суду.

Представник позивача (скаржника) в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав, просив задоволити в повному обсязі: скасувати рішення Господарського суду Тернопільської області від 26 червня 2017 року по справі №921/275/17-г/16 в частині надання відповідачу розстрочки виконання рішення в даній справі на 12 місяців та прийняти в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні заяви відповідача про розстрочення виконання рішення суду.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги, що підтверджується повідомленням про вручення ухвали суду від 11 вересня 2017 року. У відзиві на апеляційну скаргу (вих.№498 від 04 вересня 2017 року) відповідач проти вимог апеляційної скарги заперечив, просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зокрема, зазначає, що на кошти боржника, які знаходяться на всіх його рахунках накладено арешт, що підтверджується постановами ДВС. Поряд з тим, вказує, що з 01 липня 2015 року товариство боржника не здійснює діяльність з постачання природного газу, що складало 58,8%, з врахування вартості природного газу, дохідної частини товариства за результатами 2014 року.

Оскільки явка представника відповідача не визнавалась обовязковою, враховуючи належне повідомлення останнього про судове засідання, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу без його участі.

Відповідно до ч.2 ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного:

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 04 січня 2013 року між Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» (в тексті договору продавець) та ОСОБА_2 акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації «Тернопільміськгаз» (в тексті договору покупець) укладено договір про купівлю-продаж природного газу №13-343-ВТВ, згідно з п.1.1 якого продавець зобов'язався передати у власність покупцю у 2013 році природний газ, а покупець прийняти та оплатити газ на умовах цього договору.

Згідно з п.2.1 Договору продавець передає покупцеві у період з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року газ обсягом до 5750,000 тис. куб. м., у тому числі по місяцях кварталів: (тис. куб. м.): січень 779,000; лютий 674,000; березень 546,000; квітень 364,000; травень 323,000; червень 313,000; липень 313,000; серпень 320,000; вересень 315,000; жовтень 419,000; листопад 612,000; грудень 772,000; І кв. 1999,000; ІІ кв. 1000,000; ІІІ кв. 948,000; IV кв. 1803,000.

Пунктом 5.2 Договору сторони погодили, що ціна за 1000 куб. м. газу на момент укладення договору становить 3509 грн. без урахування податку на додану вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу за регульованим тарифом, крім того: збір у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ 2%; податок на додану вартість за ставкою 20%. До ціни газу додається тариф на транспортування природного газу магістральними трубопроводами 147,10 грн., крім того ПДВ 20%, всього з ПДВ 176, 52 грн. До сплати ціна за 1000 куб. м. газу 3726,28 грн., крім того ПДВ 20% - 745,26 грн., всього з ПДВ 4471,54 грн.

Відповідно до п.6.1 Договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати планових обсягів газу протягом місяця поставки з урахуванням положень п.6.2 договору. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20-го числа наступного за місяцем поставки газу на підставі акту приймання-передачі.

Оплата за газ здійснюється з поточного рахунка покупця на поточний рахунок продавця та зараховується як оплата за газ та транспортування природного газу магістральними трубопроводами (п.6.2 Договору).

Згідно з п.11 Договору останній набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін, поширює свою дію на відносини, що фактично склались між сторонами з 1 січня 2013 року і діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2013 року, а в частині проведення розрахунків за газ до їх повного здійснення.

Між сторонами договору укладено наступні додаткові угоди: Додаткову угоду №1 від 04.04.2013 року; Додаткову угоду №2 від 10.07.2013 року; Додаткову угоду №3 від 08.08.2013 року; Додаткову угоду №4 від 31.12.2013 року; Додаткову угоду №5 від 28.04.2014 року; Додаткову угоду №6 від 15.05.2014 року; Додаткову угоду №7 від 10.06.2014 року; Додаткову угоду №8 від 05.09.2014 року; Додаткову угоду №9 від 10.11.2014 року; Додаткову угоду №10 від 08.12.2014 року; Додаткову угоду №11 від 22.12.2014 року; Додаткову угоду №12 від 05.02.2015 року; Додаткову угоду №13 від 10.03.2015 року; Додаткову угоду №14 від 03.04.2015 року; Додаткову угоду №15 від 12.05.2015 року; Додаткову угоду №16 від 03.06.2015 року; Додаткову угоду №17 від 10.07.2015 року; Додаткову угоду №18 від 12.10.2015 року; Додаткову угоду №19 від 28.10.2015 року; Додаткову угоду №20 від 10.11.2015 року; Додаткову угоду №21 від 20.11.2015 року.

На виконання умов договору позивач у період з січня 2013 року по грудень 2015 року поставив відповідачу природний газ на загальну суму 129 977 576,35 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, копії яких знаходяться у матеріалах справи. Вказані акти підписані повноважними представниками обох сторін та скріплені печатками юридичних осіб сторін договору.

Поряд з тим, судом встановлено, що Головним управлінням Державної казначейської служби України у Тернопільській області, Департаментом фінансів Тернопільської обласної державної адміністрації, Управлінням фінансів Тернопільської районної державної адміністрації, ПАТ «Тернопільміськгаз», НАК «Нафтогаз України» підписано Спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України, зокрема, у 2016 році: №2331 від 15.09.2016 року, на виконання якого згідно платіжного доручення №9/1 від 21.09.2016 року сплачено 669600 грн.; №2157 від 17.08.2016 року, на виконання якого згідно платіжного доручення №1/8 від 19.08.2016 року сплачено 744000 грн. (проведено банком 23.08.2016 р.); №1847 від 14.07.2016 року, на виконання якого згідно платіжного доручення №7/1 від 20.07.2016 року сплачено 967200 грн.; №1742 від 17.06.2016 року, на виконання якого згідно платіжного доручення №1/6 від 22.06.2016 року сплачено 1339200 грн.; №1566 від 20.05.2016 року, на виконання якого згідно платіжного доручення №2/5 від 24.05.2016 року сплачено 1 426 000 грн.; №1567 від 20.05.2016 року, на виконання якого згідно платіжного доручення №1/5 від 24.05.2016 року сплачено 976810 грн. (проведено банком 30.05.2016 р.); №1283 від 19.04.2016 року, на виконання якого згідно платіжного доручення №4/1 від 22.04.2016 року сплачено 930600 грн. (проведено банком 25.04.2016 р.); №1380 від 21.04.2016 року, на виконання якого згідно платіжного доручення №1/4 від 22.04.2016 року сплачено 1 425 000 грн. (проведено банком 27.04.2016 р.); №1288 від 19.04.2016 року, на виконання якого згідно платіжного доручення №4/2 від 22.04.2016 року сплачено 2 072 700 грн.; №1033 від 21.03.2016 року, на виконання якого згідно платіжного доручення №3/6 від 29.03.2016 року сплачено 3 116 250 грн.; №1032 від 21.03.2016 року, на виконання якого згідно платіжного доручення №3/1 від 25.03.2016 року сплачено 1 385 000 грн. (проведено банком 29.03.2016 р.); №726 від 19.02.2016 року, на виконання якого згідно платіжного доручення №3/4 від 29.03.2016 року сплачено 2 930 141,37 грн. та згідно платіжного доручення №3/3 від 29.03.2016 р. сплачено 1 057 578,63 грн.; №725 від 19.02.2016 року, на виконання якого згідно платіжного доручення №3/4 від 29.03.2016 року сплачено 3 009 600 грн. (проведено банком 29.03.2016 р.); № 367 від 09.02.2016 року, на виконання якого згідно платіжного доручення №1/2 від 12.02.2016 року сплачено 2 540 000 грн. (проведено банком 18.02.2016 р.); №104 від 20.01.2016 року, на виконання якого згідно платіжного доручення №1/3 від 22.01.2016 року сплачено 1 367 500 грн. (проведено банком 28.01.2016 р.); №106 від 20.01.2016 року, на виконання якого згідно платіжного доручення №1/4 від 22.01.2016 року сплачено 1 969 200 грн. (проведено банком 28.01.2016 р.); у 2017 році: №2694 від 18.05.2017 року, на виконання якого згідно платіжного доручення №5/17 від 22.05.2017 року сплачено 260000 грн. (проведено банком 01.06.2017 р.); №2299 від 20.04.2017 року, на виконання якого згідно платіжного доручення №4/17 від 01.06.2017 року сплачено 1 370 360,70 грн. (проведено банком 01.06.2017 р.); №2149 від 13.04.2017 року, на виконання якого згідно платіжного доручення №4/17 від 19.04.2017 року сплачено 1 640 000 грн. (проведено банком 01.06.2017 р.); №1773 від 17.03.2017 року, на виконання якого згідно платіжного доручення №1/3 від 21.03.2017 року сплачено 1 953 577,60 грн. (проведено банком 23.03.2017 р.); №1469 від 09.03.2017 року, на виконання якого згідно платіжного доручення №3/17 від 14.03.2017 року сплачено 1950 000 грн. (проведено банком 23.03.2017 р.); №1770 від 17.03.2017 року, на виконання якого згідно платіжного доручення №2/3 від 21.03.2017 року сплачено 2 232 295,80 грн. (проведено банком 23.02.2017 р.); №797 від 09.02.2017 року, на виконання якого згідно платіжного доручення №4/17 від 14.02.2017 року сплачено 3 000 000 грн. (проведено банком 14.02.2017 р.); №1133 від 16.02.2017 року, на виконання якого згідно платіжного доручення №2/17 від 20.02.2017 року сплачено 2 203 428,78 грн. (проведено банком 28.02.2017 р.); №1132 від 16.02.2017 року, на виконання якого згідно платіжного доручення №3/17 від 20.02.2017 року сплачено 2 379 274,40 грн.; №492 від 20.01.2017 року, на виконання якого згідно платіжного доручення №3/17 від 23.01.2017 року сплачено 4 920 000 грн. (проведено банком 02.02.2017 р.); №349 від 19.01.2017 року, на виконання якого згідно платіжного доручення №1/17 від 23.01.2017 року сплачено 5 188 909,80 грн. (проведено банком 27.01.2017 р.); №348 від 19.01.2017 року, на виконання якого згідно платіжного доручення №2/17 від 23.01.2017 року сплачено 2 433 458,66 грн.

Відтак, судом встановлено, що відповідачем частково оплачено природний газ власними коштами, частково заборгованість погашено за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України, шляхом підписання та виконання вказаних вище спільних протокольних рішень, та частково борг в розмірі 25 055 632,68 грн. за договором про купівлю-продаж природного газу №13-343-ВТВ залишився непогашеним та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, а у відповідності до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ст.712 ЦК України).

Згідно з ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Обовязок покупця щодо оплати товару передбачено частиною 1 ст.692 ЦК України.

Поряд з тим, відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовами договору №13-343-ВТВ на купівлю-продаж природного газу від 04 січня 2013 року передбачено, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати планових обсягів газу протягом місяця поставки з урахуванням положень п.6.2 договору, а остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20-го числа наступного за місяцем поставки газу на підставі акту приймання-передачі.

В даному випадку колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що основний борг в розмірі 25 055 632,68 грн., що залишився непогашеним, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 372 370,70 грн. 3% річних та 5 461 437,47 грн. пені, колегія суддів зазначає наступне:

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.2 ст.612 ЦК України).

Як зазначає позивач у позовній заяві, відповідачем допущене неналежне виконання договірних зобов'язань, визначених у договорі на купівлю-продаж природного газу №13-343-ВТВ від 04.01.2013 року, а саме оплату за переданий газ відповідач здійснював несвоєчасно та не виконав зобов'язання у строк, визначений договором.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок 3% річних, здійснений позивачем, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що такий зроблено невірно, оскільки позивач помилково включив дні, в яких проведена оплата, в періоди нарахування 3% річних та суми сплати, здійснені відповідачем в суми боргу, на які нараховувались 3% річних, крім того, позивачем не враховано підписання сторонами спільних протокольних рішень, в результаті чого сторони змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений відповідно до договору.

Відтак, враховуючи вказані вище обставини, колегія суддів вважає вірним розрахунок 3% річних, здійснений судом першої інстанції, а позовну вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних такою, що підлягає задоволенню в розмірі 359 393,27 грн.

Поряд з тим, згідно з ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, серед іншого, неустойкою.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Так, у пункті 7.2 Договору сторони погодили, що у разі невиконання покупцем умов пунктів 6.1 цього договору він зобовязується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Разом з тим, у ч.6 ст.232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

При цьому, у п.1.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17 грудня 2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» розяснено, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

З огляду на наведене вище, перевіривши розрахунок пені, здійснений позивачем, колегія суддів дійшла висновку, що такий здійснено невірно, оскільки безпідставно враховано до періоду заборгованості дні, коли відповідач здійснював проплати та включено суми проплат в суми боргу, на які нараховувалась пеня, а також позивачем не враховано спільні протокольні рішення, підписавши які, сторони змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений відповідно до договору, відтак, колегія суддів вважає вірним розрахунок пені, здійснений судом першої інстанції, з урахуванням наведених вище обставин, а вимога позивача про стягнення з відповідача пені є підставною та обґрунтованою в розмірі 4 721 438,01 грн.

Враховуючи все наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 25 055 632,68 грн. основного боргу, 4 721 438,01 грн. пені та 359 393,27 грн. 3% річних.

Разом з тим, з апеляційної скарги вбачається, що позивач не погоджується з рішенням суду в частині надання відповідачу розстрочки виконання рішення.

Так, згідно з ст.115 ГПК України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обовязковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч.1 ст.121 ГПК України за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони виконавчого провадження або за власною ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови.

У п.7.1.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №9 від 17.10.2012 року «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» розяснено, що розстрочка означає виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частки також повинні визначатись господарським судом. При цьому слід мати на увазі, що розстрочка можлива при виконанні рішення, яке стосується предметів, що діляться (гроші, майно, не визначене індивідуальними ознаками; декілька індивідуально визначених речей тощо).

Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо (п.7.2 вказаної вище Постанови).

Клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення в даній справі на 12 місяців обґрунтоване, зокрема тим, що: заборгованість відповідача перед основними кредиторами ПАТ НАК «Нафтогаз України», ДК «Газ України» станом на 01.06.2017 року сумарно становила 98 515 642,67 грн.; наявністю підписаних між сторонами спільних протокольних рішень; тим, що розмір грошових надходжень відповідача носить чітко виражений сезонний характер (в осінньо-зимовий період підприємство транспортує значний об'єм природного газу, що відповідно і веде до збільшення надходжень за надані послуги); зважаючи на майновий стан відповідача (за 2016 рік непокритий збиток становив 86526 тис. грн.); 1 липня 2015 року у відповідності до вимог Закону України №329 від 09.04.2015 року «Про ринок природного газу» анульовано ліцензію на постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом; з 01.07.2015 року товариство не здійснює діяльність з постачання природного газу; єдиною статтею доходу станом на сьогоднішній день є розподіл (транспортування) природного газу; як вбачається з Балансу (Звіту про фінансовий стан) на 31.12.2016 року ПАТ «Тернопільміськгаз» зазначено збиток за звітний період у розмірі 12712 тис. грн.., що свідчить про важке матеріальне становище відповідача; постановами державного виконавця від 01.10.2015 року (ВП № 36819395) від 05.08.2016 року (ВП №51877218) та від 13.04.2017 року (ВП №53254468) при примусовому виконанні наказів Господарського суду Тернопільської області накладено арешти на кошти ПАТ «Тернопільміськгаз» на рахунках у фінансових установах та майно; існує реальна загроза порушення відносно відповідача справи про банкрутство та зупинення роботи підприємства в цілому, що в свою чергу може призвести до припинення газопостачання споживачам м. Тернопіль та Тернопільського району, що викличе соціальну напруженість та нестабільність в цілому регіоні.

Врахувавши вказані відповідачем обставини, суд першої інстанції розстрочив виконання рішення про стягнення з відповідача на користь позивача 30 136 463,96 грн. заборгованості строком на 12 місяців рівними частинами (по 2 511 372 грн. кожного місяця та 2 511 371,96 грн. останнього місяця).

Однак, колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції не погоджується, з огляду на наступне:

Вирішуючи питання про розстрочку виконання судового рішення, суд повинен враховувати, що:

1) виконання судового рішення є невідємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п.2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 року №18-рп/2012);

2) невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 року №11-рп/2012);

3) відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обовязкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п.40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II);

4) за певних обставин затримка з виконанням судового рішення може бути виправданою, але затримка не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції права (рішення у справі «ОСОБА_3 проти Італії», №22774/93, п.74, ECHR 1999-V).

Крім того, суд першої інстанції повинен був врахувати те, що існування заборгованості, підтверджене обовязковими та такими, що підлягають виконанню, судовими рішеннями, надає особі, на чию користь воно було винесено, «легітимні сподівання» на те, що заборгованість буде йому сплачено та така заборгованість становить «майно» цієї особи у розумінні ст.1 Першого протоколу до Конвенції (рішення у справі «Пономарьов проти України» від 3 квітня 2008 року, заява №3236/03, п.43), з метою недопущення порушення гарантованих Конституцією України та Конвенцією права на справедливий суд та права на повагу до приватної власності суд, який надає розстрочку у виконанні рішення, у кожному конкретному випадку повинен встановити:

1) чи затримка у виконанні рішення зумовлена особливими і непереборними обставинами;

2) чи передбачена домовленістю сторін чи у національному законодавстві компенсація «потерпілій стороні» за затримку виконання рішення, ухваленого на його користь судового рішення, та індексації присудженої суми;

3) чи не є період виконання рішення надмірно тривалим для стягувача як «потерпілої сторони»;

4) чи дотримано справедливий баланс інтересів сторін у спорі.

Тобто, у цьому контексті для визнання поважними причин затримки виконання рішення суду недостатньо лише зазначити про відсутність у боржника коштів. Обовязково мають враховуватися інтереси іншої сторони спору, на користь якої прийнято рішення, оскільки п.1 ст.6 Конвенції захищає виконання остаточних судових рішень, вони не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін.

Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», Reports 1997-II, п.40; рішення у справі «Бурдов проти Росії», заява №59498/00, п.34, ECHR 2002-III, та рішення від 6 березня 2003 року у справі «Ясюнієне проти Литви», заява №41510/98, п.27).

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, місцевий господарський суд, задоволивши клопотання відповідача та надавши розстрочку виконання рішення по даній справі на 12 місяців, фактично враховував лише інтереси боржника (ОСОБА_2 акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Тернопільміськгаз»), при цьому, місцевий господарський суд не обґрунтував дотримання справедливого балансу прав та інтересів сторін у спорі з урахуванням тієї обставини, що фінансові труднощі боржника не свідчать про неможливість останнім виконати рішення суду, з огляду на існування інших, крім звернення стягнення на грошові кошти, передбачених ЗУ «Про виконавче провадження», способів виконання рішення суду.

З огляду на те, що нормами чинного Господарського процесуального кодексу України не визначено конкретного переліку обставин, які свідчать про неможливість чи ускладнення виконання рішення, відтак, суд оцінює докази, які підтверджують такі обставини в кожному конкретному випадку, з урахуванням інтересів обох сторін.

Статтею 32 ГПК України передбачено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно із ст.33 ГПК України, кожна з сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Апеляційний господарський суд дійшов висновку, що сам по собі незадовільний фінансовий стан боржника, не є тими виключними обставинами, які б давали підстави для розстрочки виконання рішення суду, оскільки їх наявність (відсутність) прямо залежить від власної діяльності суб'єкта господарювання (відповідача).

Відтак, апеляційний господарський суд, перевіривши надану судом першої інстанції правову оцінку вказаним заявником обставинам та наданим на їх підтвердження доказам, вважає необґрунтованими висновки місцевого господарського суду про розстрочку виконання рішення суду строком на 12 місяців.

Виходячи з вимог процесуального законодавства суд першої інстанції, вирішуючи питання про розстрочку виконання рішення у даній справі, не встановив обставини та не обґрунтував їх винятковість, а тому безпідставно розстрочив виконання судового рішення.

З цих підстав оскаржуване рішення Господарського суду Тернопільської області від 26 червня 2017 року по справі №921/275/17-г/16 підлягає скасуванню в частині надання розстрочки виконання рішення, а заява відповідача про розстрочку виконання рішення суду в даній справі є такою, що не підлягає задоволенню. В решті рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін.

У відшкодування витрат по сплаті судового збору, сплаченого апелянтом за подання та розгляд апеляційної скарги, враховуючи положення ст.49 ГПК України, з відповідача слід стягнути на користь позивача 264000 грн.

Керуючись ст.ст.101, 102, 103, 104, 105 ГПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» задоволити.

Рішення Господарського суду Тернопільської області від 26 червня 2017 року по справі №921/275/17-г/16 скасувати в частині розстрочення виконання рішення строком на 12 місяців.

В задоволенні заяви ПАТ по газопостачанню та газифікації «Тернопільміськгаз» про розстрочення виконання рішення відмовити.

В решті рішення Господарського суду Тернопільської області від 26 червня 2017 року по справі №921/275/17-г/16 залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Тернопільміськгаз» (46008, м. Тернопіль, вул. Шептицького, 20, ) на користь ОСОБА_2 акціонерного товариства Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001, м.Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, ) 264 000 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Матеріали справи №921/275/17-г/16 повернути до Господарського суду Тернопільської області.

Повну постанову складено 25.09.2017 року

Головуючий-суддя Якімець Г.Г.

Судді Бойко С.М.

ОСОБА_4