ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" вересня 2017 р. Справа № 914/820/17

Львівський апеляційний господарський суд у складі суддів:

головуючий суддя Бонк Т.Б.

судді Бойко С.М.

ОСОБА_1

при секретарі Борщ І.О.

за участю представників сторін:

від позивача (скаржник) ОСОБА_2 (представник за довіреністю)

від відповідача не зявився

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Страхова компанія Країна від 12.07.2017 року

на рішення господарського суду Львівської області від 03.07.2017 року (суддя Березяк Н.Є.)

у справі № 914/820/17

за позовом: Приватного акціонерного товариства Страхова компанія Країна, м.Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Фіакр-Львів, м. Львів

про відшкодування шкоди в розмірі 11 654,02 грн. в порядку регресу

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Львівської області від 03.07.2017 року у справі № 914/820/17 у позові Приватного акціонерного товариства Страхова компанія Країна, м.Київ, до Товариства з обмеженою відповідальністю Фіакр-Львів, м. Львів, про відшкодування шкоди в розмірі 11 654,02 грн. в порядку регресу відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що матеріали справи жодним чином не підтверджують того факту, що на момент вчинення ДТП визнаний винним у ДТП - ОСОБА_3 виконував свої трудові обовязки.

В апеляційній скарзі позивач просить дане рішення скасувати та прийняти нове, яким позов задоволити, мотивуючи це тим, що суд першої інстанції не надав оцінки всім наявним у матеріалах справи доказам.

Крім того, в апеляційному провадженні представник позивача просив долучити до матеріалів справи додаткові докази, зокрема, копію постанови Перемишлянського районного суду Львівської області від 07.08.2017 року про виправлення описки, копію протоколу про адміністративне правопорушення, копію схеми місця ДТП, копії фотографій, тобто копії письмових матеріалів зі справи про адміністративне правопорушення.

Відповідно до ч.1 ст.101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Апеляційний суд вважає, що причини неподання зазначених доказів у даній справі в суді першої інстанції не можна вважати поважними, оскільки такі не є належно обгрунтованими та залежали від субєктивного волевиявлення позивача (його представників).

У судове засідання відповідач не забезпечив явки своїх уповноважених представників, хоча позивач належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи.

Апеляційний господарський суд, враховуючи те, що явка представників сторін не визнавалася обовязковою, що участь представників сторін в судовому засіданні є правом, а не обовязком сторін, встановлені процесуальні строки розгляду апеляційної скарги та відсутність інших процесуальних перешкод, вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні у відсутності представників відповідача на підставі наявних у справі доказів.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, заслухавши пояснення представника позивача, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення з наступних підстав.

Встановлено, що 27.04.2014 року у м. Львові на вул. Шпитальна, 1 сталася, дорожньо-транспортна пригода (надалі ДТП) за участю автобуса «БАЗ», ДНЗ ВС3296ЕЕ, яким керував ОСОБА_3 та автомобіля НОМЕР_1. У результаті зіткнення обидва автомобілі отримали механічні пошкодження.

Між ПАТ «Страхова компанія «Країна» (Страховик) та ТОВ «Лізингфінанс» (Страхувальник) було укладено договір №ТЗ 0009129 від 24.07.2013 року добровільного страхування наземного транспорту (Договір) автомобіля НОМЕР_2. ПАТ «Страхова компанія «Країна» на підставі проведеного огляду та рахунку на оплату №32 платіжним дорученням №2319 від 03.06.2014 року виплатила Страхувальнику страхове відшкодування вартості відновлювального ремонту в розмірі 29 748,00 грн.

Як вбачається з постанови Перемишлянського районного суду Львівської області від 22.05.2014 року, по адміністративній справі №449/554/14-п, вищезазначена ДТП відбулась з вини ОСОБА_3, якого визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

На час ДТП цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «БАЗ» ДНЗ ВС3296СЕ ОСОБА_3 була застрахована у ТзДВ «СТДВ «Глобус» на підставі полісу обовязкового страхування АІ/0286809. ТзДВ «СТДВ «Глобус» в межах страхової суми відшкодувала позивачу шкоду із урахуванням коефіцієнта фізичного зносу та за мінусом франшизи в розмірі 18 093,98 грн. суброгація

Позивач звернувся з претензією про відшкодування залишку шкоди, завданої в результаті ДТП до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІАКР ЛЬВІВ», з яким, як стверджує позивач, ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах станом на момент вчинення ДТП. ТзОВ «ФІАКР ЛЬВІВ» вимогу позивача не задоволило.

Предметом позову є вимога про стягнення з ТзОВ «ФІАКР-Львів» залишку невідшкодованої суми в розмірі 11654,02 грн., в порядку передбаченому ст..1172 ЦК України за шкоду, завдану працівником під час виконання ним своїх трудових обовязків.

Нормативна підстава позову ст.ст. 993, 1172, 1188, 1194 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування».

Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобовязується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобовязується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно п.36.4 ст. 36 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатити страхове відшкодування за договором майнового страхування.

Як встановлено, ПАТ «Страхова компанія «Країна» виплатила страхове відшкодування в розмірі 29748,00 грн. у звязку з пошкодженням внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіля НОМЕР_2, застрахованого відповідно до Договору добровільного страхування наземного транспорту №ТЗ 0009129 від 24.07.2013 року. Як вже зазначалося раніше, дане ДТП відбулось внаслідок порушення правил дорожнього руху ОСОБА_3, що встановлено постановою Перемишлянського районного суду Львівської області від 22.05.2014 року по адміністративній справі №449/554/14-п.

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Згідно із ст. 27 Закону України «Про страхування» передбачено, що до Страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування в межах фактичних затрат, переходить право вимоги, яке Страхувальник має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

На час ДТП цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «БАЗ» ДНЗ ВС3296ЕЕ ОСОБА_3 була застрахована у ТзДВ «СТДВ «Глобус» на підставі полісу обовязкового страхування АІ/0286809. Як вбачається із матеріалів справи, на виконання умов Полісу обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АІ/0286809 від 22.02.2014 р., ТзДВ «СТДВ «Глобус» відшкодувало позивачу шкоду із урахуванням коефіцієнту фізичного зносу та за мінусом франшизи в розмірі 18 093,98 грн. за шкоду, заподіяну ОСОБА_3, якого визнано винним у ДТП.

Як вбачається із позовних вимог, підставою звернення з позовом про відшкодування частини розміру виплаченого відшкодування, що перевищує розмір страхового відшкодування виплаченого ТзДВ «СТДВ «Глобус» на підставі Полісу АІ/0286809 позивач зазначає, що ОСОБА_3 станом на момент вчинення ДТП перебував у трудових відносинах з ТзОВ «Фіакр-Львів», а відтак, у позивача виникло право вимоги відшкодування залишку шкоди до цього Товариства за шкоду, завдану його працівником.

На підставі ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом ст. 1166 ЦК України відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача та вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає (така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 07.10.2015 у справі № 916/3371/14, від 28.01.2015 у справі № 5023/3993/12 (5023/9057/11), від 04.11.2014 у справі № 904/1197/14, від 02.09.2014 у справі № 910/2023/13, від 22.01.2013 у справі № 5011-71/2684-2012, яка згідно з ст. 11128 ГПК України є обов'язковою для всіх судів України).

Відповідно до ч.1 ст.1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обовязків.

Відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з юридичними особами, по-перше, в трудових відносинах, а, по-друге, шкода, заподіяна нею у зв'язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов'язків. При цьому під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов'язків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов'язків працівника. (Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 28.01.2015 у справі № 6-229цс14).

Так, в матеріалах справи наявні докази того, що ОСОБА_3 працевлаштований у відповідача. Проте, в матеріалах справи відсутні та позивачем не подано суду доказів, які б підтверджували факт того, що під час зазначеної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_3 виконував свої трудові обовязки і не використовував транспортний засіб для власних потреб тощо.

Частиною 2 ст. 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Згідно з п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992р. №6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об'єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояву їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). ОСОБА_2 володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор і т.ін.).

Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).

З матеріалів справи вбачається, що автобус БАЗ ВС 3296 ЕЕ належить фізичній особі ОСОБА_4 Проте у матеріалах справи відсутні докази того, на якій правовій підставі саме відповідач володіє цим транспортним засобом.

Зважаючи на все вищенаведене, апеляційний суд вважає, що позивачем не доведено, що саме відповідач є особою, відповідальною за завдану позивачу шкоду, і також за таких обставин неправомірність дій відповідача.

Відповідно до статті 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи наведене, апеляційний господарський суд вважає, що оскаржуване рішення господарського суду першої інстанції прийняте з урахуванням усіх обставин справи та з дотриманням норм чинного законодавства, а тому не вбачає підстав для його зміни чи скасування.

У свою чергу, скаржник не навів обґрунтованих доводів та підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Зважаючи на те, що апеляційну скаргу залишено без задоволення, витрати по сплаті судового збору в порядку ст.49 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення господарського суду Львівської області від 03.07.2017 року у справі № 914/820/17 - залишити без змін, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Страхова компанія Країна від 12.07.2017 року без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлений 25.09.2017 р.

Головуючий суддя Бонк Т.Б.

Судді Бойко С.М.

ОСОБА_1