РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.09.2017Справа №910/9337/17
За позовом Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі

Регіональної філії "Південно-західна залізниця"

до Приватного акціонерного товариства "Телесистеми України"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Регіональне відділення Фонд державного майна України по Чернігівській області

про стягнення 145844,02 грн.

Суддя Усатенко І.В.

Представники сторін:

від позивача: Понько Ю.І. (за дов.);

від відповідача: Рощина О. А. (за дов);

від третьої особи: не з'явилися.

В судовому засіданні 20.09.2017 на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України) оголошено вступну та резолютивну частину рішення суду.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Південно-західна залізниця" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Телесистеми України" про стягнення заборгованості за договором оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності № 138-10 від 01.10.2010 в сумі 145 844,02 грн., з яких 115 199, 27 грн. основної заборгованості, 10 204, 23 грн. пені, 11 519,93 грн. 10 % штрафу, 7 389, 57 грн. інфляційних втрат та 1 531, 02 грн. трьох відсотків річних.

Ухвалою суду від 14.06.2017 порушено провадження у справі № 910/9337/17, розгляд останньої призначено на 03.07.2017.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.07.2017 залучено до участі у справі, у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Чернігівській та відкладено розгляд справи на 17.07.2017.

Ухвалою суду від 17.07.2017 продовжено строк вирішення спору на п'ятнадцять днів, розгляд справи відкладено на 07.09.2017.

Ухвалою суду від 07.09.2017 розгляд справи було відкладено на 14.09.2017.

Ухвалою суду від 14.09.2017 розгляд справи було відкладено на 20.09.2017.

У судове засідання 20.09.2017 третя особа не з'явилася, про причини неявки суд не повідомила, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, докази чого наявні в матеріалах справи. Неявка третьої особи не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до п. 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Представники позивача та відповідача в судове засідання 20.09.2017 з'явилися та надали суду усні пояснення по суті справи, в яких позивач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, а відповідач заперечив розмір обґрунтованих позовних вимог позивача.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що відповідачем належним чином не було виконано умови укладеного між сторонами договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності № 138-10 від 01.10.2010, в наслідок чого у відповідача утворилась заборгованість за червень - грудень 2016 року та січень - квітень 2017 року. У зв'язку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за даним договором.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує з тих підстав, що згідно судових рішень у справах № 904/3112/16 та № 904/3113/16 з відповідача на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Чернігівській області вже стягнута орендна плата за договором в сумі 20 443, 88 грн., що за період з лютого 2016 року по квітень 2017 року відповідачем на користь позивача було сплачено загалом 85 311, 91 грн. та що на 01.10.2016 відповідач мав переплату по розрахункам з позивачем у сумі 5 334, 21 грн., тобто лише з 11.11.2016 у відповідача почала обліковуватися заборгованість у сумі 5 025, 02 грн. Згідно розрахунку відповідача його заборгованість перед позивачем за договором за період оренди з жовтня 2016 року по квітень 2017 року складає 68 428, 13 грн. З урахуванням наведеного відповідач вважає, що штрафні санкції та інші нарахування підлягають перерахунку. За розрахунком відповідача сума пені, що підлягає стягненню з нього за період з 11.11.2016 по 22.05.2017 становить 4 763, 55 грн., сума 3 % річних за період з 11.11.2016 по 22.05.2017 - 529, 05 грн. Оскільки застосування інфляційних передбачено безпосередньо при нарахуванні орендних платежів, відповідач вважає, що повторне нарахування цих же інфляційних на суму боргу є безпідставним. Щодо штрафу на підставі п. 3.8. договору, то на думку відповідача, застосовувати цю штрафну санкцію не можливо, оскільки відсутня подія, з настанням якої пов'язано застосування цієї санкції.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як підтверджується матеріалами справи, 01.10.2010 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Чернігівській області, як Орендодавцем та Приватним акціонерним товариством "Телесистеми України", як Орендарем було укладено договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності № 138-10 від 01.10.2010 (далі за текстом - договір), відповідно до якого Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування без права передачі у суборенду, приватизації та переходу права власності третім особам державне окреме індивідуально визначене нерухоме майно - 1/8 частину вежі радіорелейного зв'язку (далі - майно), що обліковується на балансі Ніжинської дистанції сигналізації та зв'язку ДТГО "Південно-Західна залізниця" (далі - Балансоутримувач) та розміщене за адресою: Чернігівська область, м. Бобровиця, вул. Дзержинського, 113, вартість якого визначена згідно зі звітом про оцінку на "31" травня 2010 року і становить за незалежною оцінкою 142 089,38 грн. (п. 1.1) Майно передається в оренду для розміщення антен стільникового мобільного зв'язку (п. 1.2). Стан майна на момент укладення договору визначається в акті приймання-передавання за узгодженим висновком Балансоутримувача і Орендаря (п. 1.3).

Передача Майна в оренду не тягне за собою виникнення в Орендаря права власності на це майно. Власником майна залишається держава, а Орендар користується ним протягом строку оренди (2.2). Передача майна в оренду здійснюється за вартістю, визначеною у звіті про незалежну оцінку, складеному за Методикою оцінки (2.3).

Орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 4 жовтня 1995 року № 786 з урахуванням змін і доповнень до неї і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку - липень 2010 року 3 509,61 грн. Орендна плата за перший місяць оренди - жовтень 2010 визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекси інфляції за серпень, вересень, жовтень 2010 року (3.1). Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць (3.3). Орендна плата перераховується до державного бюджету та Балансоутримувачу у співвідношенні 70 % до 30 % щомісяця не пізніше 12 числа місяця, наступного за звітним відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж (п. 3.6). Орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до бюджету та Балансоутримувачу у визначеному пунктом 3.6 співвідношенні відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати (п. 3.7). У разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить загалом не менше ніж три місяці, Орендар також сплачує штраф у розмірі 10 % від суми заборгованості (п. 3.8).

В п. 3.11. договору сторонами було визначено, що у разі припинення (розірвання) договору оренди орендар сплачує орендну плату до дня повернення майна за актом приймання - передавання включно. Закінчення строку дії договору оренди не звільняє орендаря від обов'язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі, ураховуючи санкції, до державного бюджету та Балансоутримувачу.

Пунктом 3.12. договору (в редакції угоди від 12.11.2014 до договору) передбачено, що сплачена сума орендної плати, що надійшла до державного бюджету та Балансоутримувачу, в першу чергу підлягає заліку в рахунок плати минулих періодів, незалежно від того який період вказано в платіжному дорученні.

Відповідно до п. 5.3 Орендар зобов'язаний своєчасно й у повному обсязі сплачувати орендну плату. Відшкодувати експлуатаційні витрати та витрати на утримання майна, в тому числі сплати податку на землю, незалежно від наслідків своєї господарської діяльності.

Згідно з п. 9.1 договору, за невиконання або неналежне виконання зобов'язань за цим Договором Сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України.

Орендодавець не відповідає за зобов'язаннями Орендаря. Орендар не відповідає за зобов'язаннями Орендодавця, якщо інше не передбачено цим Договором. Орендар відповідає за своїми зобов'язаннями і за зобов'язаннями, за якими він є правонаступником, виключно власним майном. Стягнення за цими зобов'язаннями не може бути звернене на орендоване державне майно (9.2). Цей Договір укладено строком на 2 роки 364 дні, що діє з "01" жовтня 2010 року до "29" вересня 2013 року включно (10.1).

У відповідності до положень п. 10.4., 10.6 після закінчення терміну дії договору, питання продовження договору на новий термін вирішується у відповідності до вимог чинного законодавства, діючого на момент закінчення договору, за умови належного виконання орендарем умов договору при обов'язковій наявності письмової згоди Балансоутримувача та дозволу органу, уповноваженого управляти об'єктом оренди, чинність договору припиняється внаслідок закінчення строку, на який його було укладено.

Майно вважається поверненим Балансоутримувачу з моменту підписання сторонами акта приймання - передавання. Обов'язок щодо складання акта приймання - передавання про повернення майна покладається на орендаря (п. 10.10 договору).

Угодою від 18.12.2012 до договору пункт 3.1 даного договору викладено в наступній редакції: орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 4 жовтня 1995 року № 786 з урахуванням змін і доповнень до неї і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку - вересень 2011 року 5 162, 58 грн.

Угодою від 04.12.2013 до договору було внесено зміни до договору, відповідно до якої в п. 1.1. договору вартість майна на 30.09.2013 становить 143 138, 97 грн., а відповідно до п 3.1 договору орендна плата з урахуванням змін і доповнень до неї і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку - жовтень 2013 року становить 4 790, 38 грн.

Угодою від 12.11.2014 до договору внесено зміни до договору, відповідно п. 3.9 договору викладено в наступній редакції: надміру сплачена сума орендної плати, що надійшла до бюджету та Балансоутримувачу, підлягає в установленому порядку заліку в рахунок штрафних санкцій та майбутніх платежів, а у разі неможливості такого заліку у зв'язку з припиненням відносин - поверненню Орендарю. Для забезпечення повернення зазначених коштів сторони керуються вимогами Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03 вересня 2013 року № 787, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25 вересня 2013 року за № 1650/24182 та постанови Кабінету Міністрів України від 16 лютого 2011 року № 106 «Деякі питання ведення обліку податковій і зборів (обов'язкових платежів) та інших доходів бюджету» (зі змінами). Сплачена сума орендної плати, що надійшла до державного бюджету Балансоутримувачу , в першу чергу підлягає заліку в рахунок плати минулих періодів, незалежно від того який період вказано в платіжному дорученні (3.12).

Угодою від 01.04.2015 до договору продовжено дію договору до 01.08.2015.

Угодою від 28.09.2015 до договору було продовжено дію договору до 31.12.2015.

Згідно з договором про заміну сторони в договорі оренди від 01.10.2010 № 138-10 нерухомого майна, що належить до державної власності від 01.02.2016 сторони погодили, що орендодавцем за договором оренди від 01.10.2010 № 138-10 нерухомого майна, що належить до державної власності виступає Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця", яке з моменту підписання договору набуває всіх прав та обов'язків по договору оренди від 01.10.2010 № 138-10 нерухомого майна, що належить до державної власності.

Відповідно до додаткового договору від 22.03.2016 до договору сторони погодили, що у зв'язку з утворенням Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", Орендодавцем майна визначеного даним договором оренди є Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця». Щодо орендної плати сторони зазначили, що відповідно до п. 3.1 орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 4 жовтня 1995р. № 786 з урахуванням змін і доповнень до неї і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку - листопад 2015 року становить 8572, 68 грн. без ПДВ. Орендна плата за перший місяць оренди - грудень 2015 року визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекс(и) інфляції за наступний місяць. Відповідно до п. 3.6 орендна плата 100 % перераховується на розрахунковий рахунок Орендодавця. Одержувач коштів - Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» філія «Південно-західна залізниця» Виробничий підрозділ Ніжинська дистанція сигналізації не пізніше 10 числа місяця наступного за звітним. Цей договір діє з « 01» грудня 2015 року по « 31» травня 2016 року включно.

Відповідно до додаткового договору від 29.07.2016 до договору сторони погодили, що цей договір діє з 1 червня 2016 року по 31 липня 2016 року включно.

Відповідно до додаткового договору від 17.11.2016 до договору сторони погодили, що цей договір діє з 1 серпня 2016 року по 31 грудня 2016 року включно.

Враховуючи умови п. 10.6 договору та п. 10.1. договору (в редакції додаткового договору від 17.11.2016 до договору) термін дії укладеного між сторонами договору сплив 31.12.2016 включно.

Однак, як вбачається із тверджень сторін по справі відповідач продовжує користуватися майном орендованим за договором, і доказів повернення відповідачем позивачу майна за актом приймання - передавання матеріали справи не містять. Відповідно, за умовами п. 3.11. договору, у відповідача наявні зобов'язання по сплаті орендної плати до дня повернення майна за актом приймання - передавання. При цьому, закінчення строку дії договору не звільняє орендаря від обов'язку сплатити заборгованість за орендною платою, ураховуючи санкції.

Як стверджує позивач, в результаті невиконання відповідачем його зобов'язань за договором у відповідача утворилася заборгованість по сплаті орендної плати за червень, липень, серпень, вересень, жовтень, листопад, грудень 2016 року та січень, лютий, березень, квітень 2017 року в загальному розмірі 115 199, 27 грн. (0, 01 + 10 359, 23 + 10 359, 23 + 10 359, 23 + 10 359, 23 +10 359, 23 + 10 359, 23 + 10 359, 23 + 10 473, 18 + 10 577, 92 + 10 768, 32 + 10 865, 23 = 115 199, 27).

За твердженням відповідача його заборгованість перед позивачем за договором за період оренди з жовтня 2016 року по квітень 2017 року складає 68 428, 13 грн., до жовтня 2016 року заборгованість за відповідачем за договором була відсутня, оскільки за період з лютого 2016 року по квітень 2017 року відповідачем на користь позивача було сплачено за договором загалом 85 311, 91 грн. Докази сплати позивачем 85 311, 91 грн. за договором у вказаний період наявні в матеріалах справи.

Таким чином, спір у справі виник стосовно розміру заборгованості відповідача перед позивачем за договором по орендних платежам за період з червня 2016 року по квітень 2017 року включно та щодо наявності у відповідача зобов'язань по сплаті штрафних санкцій за договором за несвоєчасне внесення орендних платежів.

Предметом позову у справі є матеріально - правові вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача за договором заборгованості в сумі 145 844,02 грн., з яких 115 199, 27 грн. основної заборгованості за період з червня 2016 року по квітень 2017 року, 10 204, 23 грн. пені за загальний період прострочення з 11.07.2016 по 22.05.2017, 11 519,93 грн. 10 % штрафу, 7 389, 57 грн. інфляційних втрат за період прострочення з 11.07.2016 по 10.05.2017 та 1 531, 02 грн. трьох відсотків річних за період прострочення з 11.07.2017 по 22.05.2017.

Приписами статей 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно п. 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (ч. 1 ст. 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно із ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Частиною першою статті 759 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Аналогічні приписи містить ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Згідно з ч. 3 ст. 760 ЦК України особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

Отже, укладений сторонами договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності № 138-10 від 01.10.2010 за своєю правовою природою є договором оренди державного майна.

Згідно ч. 1 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Частинами першою та четвертою статті 286 ГК України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Зобов'язання відповідача з оплати орендної плати, її розмір, строк та порядок їх оплати визначені пунктами 3.1 - 3.10 договору.

Зокрема, пунктом 3.6 договору зі змінами, внесеними додатковим договором від 22.03.2016 орендна плата 100 % перераховується на розрахунковий рахунок Орендодавця. Одержувач коштів - Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» філія «Південно-західна залізниця» Виробничий підрозділ Ніжинська дистанція сигналізації та зв'язку регіональної філії «Південно-західна залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». При цьому, в п. 10.1 додаткового договору від 22.03.2016 до договору сторонами було погоджено, що договір діє з 01.12.2015.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач свої зобов'язання за договором щодо сплати орендних платежів належним чином та у встановлені строки не виконав, у зв'язку з чим допустив заборгованість перед позивачем за період червень - грудень 2016 року та січень - квітень 2017 у загальному розмірі 115 199, 27 грн.

Крім того, згідно довідки позивача про дебіторську заборгованість ПАТ «Телесистеми України» по договору станом на 22.05.2017 (арк. 57) заборгованість відповідача становила 115 199, 27 грн., за травень місяць по договору нараховано 11 006, 48 грн., і надходжень коштів від ПАТ «Телесистеми України» не було.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в ГК України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Матеріали справи не містять доказів своєчасної та у повному обсязі сплати відповідачем орендної плати за договором за період червень - грудень 2016 року та січень - квітень 2017, що в свою чергу, свідчить про порушення відповідачем зобов'язань за даним договором щодо сплати орендної плати.

Відповідач не подав суду належних та допустимих доказів належного виконання ним грошових зобов'язань за договором або ж фактичних даних на спростування заявлених вимог чи на відсутність прострочення у правовідносинах з позивачем, а тому позовні вимоги про стягнення суми основного боргу слід вважати обґрунтованими і доведеними та такими, що підлягають задоволенню в сумі визначеній позивачем - 115 199, 27 грн.

При цьому, суд відхиляє доводи відповідача, наведені ним у відзиві на позовну заяву, стосовно того, що: згідно судових рішень у справах № 904/3112/16 та № 904/3113/16 з відповідача на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Чернігівській області вже стягнута орендна плата за договором в сумі 20 443, 88 грн.; за період з лютого 2016 року по квітень 2017 року відповідачем на користь позивача було сплачено загалом 85 311, 91 грн.; на 01.10.2016 відповідач мав переплату по розрахункам з позивачем у сумі 5 334, 21 грн.; лише з 11.11.2016 у відповідача почала обліковуватися заборгованість у сумі 5 025, 02 грн.

Так, рішення у справах № 904/3112/16 та № 904/3113/16 винесені за позовами заступника прокурора Чернігівської області в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Чернігівській області до Приватного акціонерного товариства «Телесистеми України» про стягнення 24 316, 39 грн. та 24 247, 00 грн. відповідно.

Предметом позову у справі № 904/3113/16 було стягнення заборгованості за договором оренди від 01.10.2010 № 139-10 нерухомого майна, що належить до державної власності за період з жовтня по грудень 2015 року та січень 2016 року. Враховуючи, що предметом розгляду справи № 904/3113/16 була наявність заборгованості ПАТ «Телесистеми України» перед Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Чернігівській області за іншим договором ніж договір оренди від 01.10.2010 № 138-10 нерухомого майна, що належить до державної власності, посилання відповідача стосовно того, що рішенням у зазначеній справі встановлені обставини, які мають значення для даної справи, є юридично не спроможними.

Предметом позову у справі № 904/3112/16 було стягнення заборгованості за договором оренди від 01.10.2010 № 138-10 нерухомого майна, що належить до державної власності за період з жовтня по грудень 2015 року та січень 2016 року.

У відповідності до ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом прийнято до уваги, що за рішенням від 13.07.2016 у справі № 904/3112/16 з Приватного акціонерного товариства «Телесистеми України» стягнуто заборгованість за інший період ніж, той за який заявлені позовні вимоги у даній справі.

Щодо посилань відповідача на рішення від 13.07.2016 у справі № 904/3112/16 та встановлені вказаних рішенням обставини, суд зазначає, що у випадку, якщо відповідач вважає, що ним безпідставно сплачувалися кошти на користь позивача у даній справі за договором в періоди до 01.02.2016 він не позбавлений можливості звернутися із відповідним позовом до суду про стягнення безпідставно отриманих коштів.

Судом також враховано, що в додатковому договорі від 22.03.2016 до договору сторонами було погоджено його дію саме з 01.12.2015. Право сторін договору встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення встановлене ч. 3 ст. 631 ЦК України.

При цьому, статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Станом на момент розгляду справи додатковий договір від 22.03.2016 до договору, яким встановлено дію договору з 01.12.2015 та відповідно зобов'язання відповідача вносити орендну плату за договором починаючи з грудня 2015 року є чинними. І доказів іншого, в тому числі, доказів визнання недійсним вказаного додаткового договору в судовому порядку, матеріали справи не містять.

Враховуючи наявність у відповідача перед позивачем за договором зобов'язань щодо внесення орендної плати за договором з грудня 2015 року, сплачені відповідачем у період з лютого 2016 року по квітень 2017 року на користь позивача 85 311, 91 грн., у відповідності до положень п. 3.12. договору, зараховані позивачем в рахунок оплати минулих періодів (в даному випадку періодів до червня 2016 року). Вказане вбачається із розрахунку заборгованості відповідача перед позивачем за період з червня 2016 року по квітень 2017 року, наявного в матеріалах справи.

Судом, також враховано, що в період з лютого 2016 року по квітень 2017 року відповідачем сплачувалися на користь позивача кошти з наступними призначеннями платежу: часткова орендна плата 30 % за ОБ - 07.2015, часткова орендна плата 30 % за 08.2015, часткова орендна плата 30 % за 10 - 11.2015, часткова орендна плата 30 % за 09.2015, орендна плата за 12.2015 - 01.2016, орендна плата 30 % за 02.2016 - 03.2016, орендна плата 30 % за 03.2016 - 04.2016, орендна плата 30 % за 04.2016, орендна плата 30 % за договором, орендна плата 30 % за договором. Тобто кошти на сплату яких посилається відповідач сплачувалися за інші періоди, ніж ті по яким заявлені позовні вимоги.

Надаючи правову оцінку доводам відповідача за правилами, визначеними положеннями ст. 43 ГПК України, у сукупності з іншими зібраними у справі доказами, суд дійшов висновку, що вищевказані обставини свідчать про те, що доводи відповідача не спростовують обставин наявності у відповідача перед позивачем заборгованості за договором по сплаті орендних платежів за період з червня 2016 року по квітень 2017 року та не доводять обставин переплати за договором станом на жовтень 2016 року в розмірі 5 334, 21 грн. та відповідно розміру заборгованості розрахованого відповідачем (лише з 11.11.2016).

Крім основної заборгованості, позивач просить стягнути з відповідача 10 204, 23 грн. пені, 11 519,93 грн. 10% штрафу, 7 389, 57 грн. інфляційних втрат та 1 531, 02 грн. трьох відсотків річних.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки.

Частиною 1 ст. 216 ГК України передбачено господарсько-правову відповідальність учасників господарських відносин, яку останні несуть за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Господарськими санкціями ст. 217 ГК України визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки, як-то відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Штрафні санкції визначаються ч. 1 ст. 230 ГК України як господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Поряд з цим, ст. 549 ЦК України унормовано, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6).

Відповідно до Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня (ст. 3).

Згідно пункту 3.7 договору орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до бюджету та Балансоутримувачу у визначеному пунктом 3.6 співвідношенні відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку пені за період з 11.07.2016 по 22.05.2017, у зв'язку з простроченням відповідачем виконання взятих на себе зобов'язань з орендної плати за договором, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 10 204, 23 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню за розрахунком позивача, який відповідає умовам вказаного договору та вимогам закону.

При цьому доводи відповідача, що пеня належна до сплати за договором підлягає перерахунку за період з 11.11.2016 по 22.05.2017, і становить 4 763, 55 грн., а не 10 204, 23 грн., як розраховано позивачем, відхиляються судом, оскільки відповідні доводи базуються на юридично не спроможних доводах відповідача.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п.п. 3.1, 3.2 постанови Пленуму ВГСУ №14 від 17.12.2013).

При перевірці судом розрахунків 3 % річних та інфляційних втрат здійснених позивачем було встановлено, що позивачем правильно здійснено дані розрахунки, зокрема загальна сума стягнення інфляційних втрат складає 7 389, 57 грн., а 3 % річних дорівнює 1 531, 02 грн.

Доводи відповідача стосовно того, що сума 3 % річних має розраховуватися за період з 11.11.2016 по 22.05.2017 та складає 529, 05 грн. відхиляються судом, як необґрунтовані, з підстав викладених судом раніше.

Доводи стосовно безпідставності повторного нарахування інфляційних на суму боргу, з огляду на ту обставину, що застосування інфляційних передбачено безпосередньо при нарахуванні орендних платежів, також відхиляються судом. З тих підстав, що індекс інфляції за наступний за базовим місяць оренди, згідно умов договору та Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 4 жовтня 1995р. № 786 з урахуванням змін і доповнень до неї, застосовується при визначенні розміру орендної плати за місяць (тобто при визначенні суми зобов'язання), а інфляційні втрати у відповідності до положень ст. 625 ЦК України нараховуються на суму невиконаних зобов'язань, відповідно в даному випадку відсутнє повторне нарахування інфляційних втрат на суму боргу.

Окрім того, позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача 11 519, 93 грн. 10 % штрафу.

Згідно з частини 4 статті 231 ГК України у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Пунктом 3.8. договору у разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить загалом не менше ніж три місяці, орендар також сплачує штраф у розмірі 10 % від суми заборгованості.

Оскільки відповідачем допущено прострочення по сплаті орендних платежів більш ніж три місяці, вимоги позивача у відповідній частині є обґрунтованими.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку штрафу, у зв'язку з простроченням відповідачем виконання взятих на себе зобов'язань з орендної плати за даним договором, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь відповідача штрафу у розмірі 11 519,93 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню за розрахунком позивача, який відповідає умовам вказаного договору та вимогам закону.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що відповідач неналежним чином виконував взяті на себе обов'язки щодо оплати вартості наданих послуг, позовні вимоги підлягають задоволенню повністю з урахуванням наведеного.

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до вимог ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Телесистеми України" (02154, м. Київ, Русанівський бульвар, буд. 7; ідентифікаційний код 22599262) на користь Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вулиця Тверська, буд. 5; ідентифікаційний код 40075815) в особі Регіональної філії "Південно-західна залізниця" (01601, м. Київ, вул. Лисенка, 6; ідентифікаційний код 40081221) 115 199 (сто п'ятнадцять тисяч сто дев'яносто дев'ять) грн. 27 коп. основної заборгованості, 10 204 (десять тисяч двісті чотири) грн. 23 коп. пені, 11 519 (одинадцять тисяч п'ятсот дев'ятнадцять) грн. 93 коп. 10 % штрафу, 7 389 (сім тисяч триста вісімдесят дев'ять) грн. 57 коп. інфляційних втрат, 1 531 (одна тисяча п'ятсот тридцять одна) грн. 02 коп. трьох відсотків річних та 2 187 (дві тисячі сто вісімдесят сім) грн. 66 коп. судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 ГПК України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 ГПК України.

Повне рішення складено 22.09.2017

Суддя І.В. Усатенко