КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" вересня 2017 р. Справа№ 910/8591/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Майданевича А.Г.

Яковлєва М.Л.

За участю представників:

від позивача: Дацько Я.О. - за дов.

від відповідача: Виговська Є.С. - за дов.

розглянувши апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Тетра Пак Україна»

на рішення Господарського суду міста Києва від 19.07.2017

у справі №910/8591/17 (суддя Чебикіна С.О.)

за позовом Державної екологічної інспекції у місті Києві

до Дочірнього підприємства «Тетра Пак Україна»

про стягнення 265 234,83 грн.

ВСТАНОВИВ:

Державна екологічна інспекція у місті Києві (далі, позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Дочірнього підприємства «Тетра Пак Україна» (далі, відповідач) про стягнення 265 234,83 грн. шкоди, завданої державі внаслідок наднормативних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами без дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря за період з 05.11.2013 по 24.07.2014, з яких 79 570,45 грн. - в дохід спеціального фонду Державного бюджету (30%) та 185 664,38 грн. - в дохід спеціального фонду місцевого бюджету Київської міської ради (70%).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.07.2017 у справі № 910/8591/17 позов задоволено.

Присуджено до стягнення з Дочірнього підприємства «Тетра Пак Україна» в дохід спеціального фонду Державного бюджету України шкоду, завдану державі внаслідок наднормативних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря в розмірі 79 570 (сімдесят дев'ять тисяч п'ятсот сімдесят) грн. 45 коп.

Присуджено до стягнення з Дочірнього підприємства «Тетра Пак Україна» шкоду в розмірі 185 664 (сто вісімдесят тисяч шістсот шістдесят чотири) грн. 38 коп. в дохід спеціального фонду місцевого бюджету Київської міської ради на спеціальний рахунок державного бюджету за реквізитами: одержувач УДКСУ у Подільському районі ГУ ДКСУ м. Києва, , банк одержувача ГУ ДКСУ у м. Києві, код банку 820019, рахунок 0008, код бюджетної класифікації 24062100.

Присуджено до стягнення з Дочірнього підприємства «Тетра Пак Україна» на користь Державної екологічної інспекції у м. Києві судовий збір у розмірі 3 978 (три тисячі дев'ятсот сімдесят вісім) грн. 52 коп.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідач, порушуючи вимоги чинного законодавства, здійснював викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря за період з 05.11.2013 по 24.07.2014 без відповідного дозволу уповноваженого органу, що підтверджується актом перевірки №05/744а за 2016 рік, у зв'язку з чим державі було завдано збитків у сумі 265 234,83 грн., розмір яких визначений згідно Методики розрахунку розмірів відшкодування збитків, які заподіяні державі в результаті наднормативних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря, затвердженої наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України №639 від 10.12.2008.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 19.07.2017 у справі №910/8591/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми статті 267 Цивільного кодексу України, а також відступив від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 18.11.2015 у справі №917/2579/14. На думку скаржника, пред'явлені позивачем та задоволені судом вимоги щодо стягнення збитків (шкоди), заподіяних за період з 05.11.2013 по 25.05.2014, є такими, щодо яких сплив строк позовної давності, а суд першої інстанції помилково прийняв рішення про їх задоволення. За розрахунком відповідача сума збитків становить 59 957,30 грн. за період з 26.05.2014 по 24.07.2014.

Також, на думку відповідача, судом першої інстанції було неправильно застосовано норми статей 238, 239, 250 Господарського кодексу України. За твердженнями скаржника, відшкодування збитків, завданих викидами в атмосферне повітря без відповідного дозволу, за своєю правовою природою є заходом, спрямованим на ліквідацію правопорушення апелянта у сфері охорони атмосферного повітря, а тому належить до інших адміністративно-господарських санкцій, встановлених законами України, можливість застосування яких прямо передбачена статтею 239 Господарського кодексу України. Водночас, як стверджує скаржник, позивачем було пропущено встановлений статтею 250 Господарського кодексу України строк для застосування адміністративно-господарських санкцій, який, відповідно, сплив 25.07.2015.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційну скаргу відповідача у справі було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Майданевич А.Г., Яковлєв М.Л.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.08.2017 апеляційну скаргу відповідача прийнято до провадження та розгляд справи призначено на 19.09.2017.

19.09.2017 позивач подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду заперечення на апеляційну скаргу, у яких просив суд у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник позивача у судовому засіданні просив суд у задоволенні апеляційної скарги Дочірнього підприємства «Тетра Пак Україна» відмовити, рішення Господарського суду міста Києва від 19.07.2017 залишити без змін.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, просив суд її задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 19.07.2017 скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як підтверджується матеріалами справи, позивачем було здійснено планову перевірку дотримання вимог чинного природоохоронного законодавства відповідачем за період з 05.10.2016 по 24.10.2016 та встановлено, що у період з 05.11.2013 по 24.07.2014 відповідач здійснював викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами без дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря, про що був складений відповідний акт №05/744а перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства.

За результатами вказаної перевірки винну особу ОСОБА_5 притягнуто до адміністративної відповідальності та винесено відповідну постанову №01416 від 24.10.2016 про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу, який було сплачено в добровільному порядку.

За результатами проведеної перевірки позивачем винесено припис №05/343п від 24.10.2016 з вимогами про здійснення первинного обліку кількості, типу і складу відходів, що утворюються, зберігаються та утилізуються за формою №1-Вт, надання довідки щодо годин роботи стаціонарних джерел за період з 05.11.2013 по 24.07.2014, які знаходяться на території відповідача, по кожному джерелу окремо, а також про отримання висновків екологічної експертизи на ліквідацію діючого підприємства ДП «Тетра Пак Україна» та надання копії таких висновків позивачу.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про охорону атмосферного повітря» атмосферне повітря - це життєво важливий компонент навколишнього природного середовища, який являє собою природну суміш газів, що знаходиться за межами жилих, виробничих та інших приміщень; викид це надходження в атмосферне повітря забруднюючих речовин або суміші таких речовин, а норматив гранично допустимого викиду забруднюючої речовини стаціонарного джерела-гранично допустимий викид забруднюючої речовини або суміші цих речовин в атмосферне повітря від стаціонарного джерела викиду.

За умовами статті 10 Закону України «Про охорону атмосферного повітря» підприємства, установи, організації та громадяни-суб'єкти підприємницької діяльності, що здійснюють викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря та діяльність яких пов'язана з впливом фізичних та біологічних факторів на його стан, зобов'язані, зокрема, здійснювати організаційно-господарські, технічні та інші заходи щодо забезпечення виконання вимог, передбачених стандартами та нормативами екологічної безпеки у галузі охорони атмосферного повітря, дозволами на викиди забруднюючих речовин, вживати заходи щодо зменшення обсягів викидів забруднюючих речовин і зменшення впливу фізичних факторів; забезпечувати безперебійну ефективну роботу і підтримання у справному стані споруд, устаткування та апаратури для очищення викидів і зменшення рівнів впливу фізичних та біологічних факторів.

Нормами частини 6 та частини 7 статті 11 Закону України «Про охорону атмосферного повітря» встановлено, що викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами можуть здійснюватися на підставі дозволу, виданого суб'єкту господарювання, об'єкт якого належить до першої групи, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення. При цьому, до першої групи належать об'єкти, які взяті на державний облік і мають виробництва або технологічне устаткування, на яких повинні впроваджуватися екологічно безпечні технології та методи керування.

Пунктами 2, 3, Порядку проведення та оплати робіт, пов'язаних з видачею дозволів на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, обліку підприємств, установ, організацій та громадян - підприємців, які отримали такі дозволи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №302 від 13.03.2002 (далі, Порядок), передбачено, що дозвіл на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами (далі, дозвіл) - це офіційний документ, який дає право підприємствам, установам, організаціям та громадянам-підприємцям (далі - суб'єкт господарювання) експлуатувати об'єкти, з яких надходять в атмосферне повітря забруднюючі речовини або їх суміші, за умови дотримання встановлених відповідних нормативів граничнодопустимих викидів та вимог до технологічних процесів у частині обмеження викидів забруднюючих речовин протягом визначеного в дозволі терміну. Дозвіл видається суб'єкту господарювання за формою, встановленою Мінприроди. Дозвіл видається безоплатно на строк не менш як п'ять років: суб'єкту господарювання, об'єкт якого відповідно до законодавства належить до першої групи, - Мінприроди за погодженням з Держсанепідслужбою; суб'єкту господарювання, об'єкт якого відповідно до законодавства належить до другої або третьої групи, - обласними, Київською та Севастопольською міськими держадміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища через дозвільні центри за погодженням з територіальними органами Держсанепідслужби.

Пунктом 4 зазначеного Порядку визначено, що для отримання дозволу суб'єкт господарювання: оформляє заяву; готує документи, в яких обґрунтовуються обсяги викидів забруднюючих речовин; проводить інвентаризацію стаціонарних джерел викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря, видів та обсягів викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, пилогазоочисного обладнання; проводить оцінку впливу викидів забруднюючих речовин на стан атмосферного повітря на межі санітарно-захисної зони; розробляє плани заходів щодо: досягнення встановлених нормативів граничнодопустимих викидів для найбільш поширених і небезпечних забруднюючих речовин; охорони атмосферного повітря на випадок виникнення надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру; ліквідації причин і наслідків забруднення атмосферного повітря; остаточного припинення діяльності, пов'язаної з викидами забруднюючих речовин в атмосферне повітря, та приведення місця діяльності у задовільний стан; запобігання перевищенню встановлених нормативів граничнодопустимих викидів у процесі виробництва; здійснення контролю за дотриманням встановлених нормативів граничнодопустимих викидів забруднюючих речовин та умов дозволу на викиди; обґрунтовує розміри нормативних санітарно-захисних зон, проводить оцінку витрат, пов'язаних з реалізацією заходів щодо їх створення; проводить оцінку та аналіз витрат, пов'язаних з реалізацією запланованих заходів щодо запобігання забрудненню атмосферного повітря; готує інформацію про отримання дозволу для ознайомлення з нею громадськості відповідно до законодавства.

Отже, у відповідача є право здійснювати викид забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами виключно на підставі дозволу.

Як вірно встановив суд першої інстанції, у матеріалах справи відсутні докази того, що у відповідача є дозвіл від уповноваженого органу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря в спірний період.

Таким чином, відповідач у порушення вимог чинного законодавства здійснював викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря без дозволу, що підтверджується актом перевірки №05/744а за 2016 рік та відповідачем жодними доказами не спростовано.

Згідно статті 33 Закону України «Про охорону атмосферного повітря» відповідальність за порушення законодавства про охорону атмосферного повітря несуть особи, зокрема, винні у викидах забруднюючих речовин в атмосферне повітря без дозволу спеціально уповноважених на те органів виконавчої влади відповідно до Закону.

Відповідно до статті 34 Закону України «Про охорону атмосферного повітря» шкода, завдана порушенням законодавства про охорону атмосферного повітря, підлягає відшкодуванню у порядку та розмірах, встановлених законом.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначено статтею 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Тобто, за змістом даної правової норми, підставою для виникнення цивільно-правової відповідальності є наявність шкоди, протиправна поведінка (дія чи бездіяльність) заподіювача шкоди, причинний зв'язок між ними та наявність вини особи, яка заподіяла шкоду.

Порядок визначення розмірів відшкодування збитків, заподіяних державі в результаті наднормативних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами суб'єктів господарювання (юридичних і фізичних осіб) визначений у Методиці розрахунку розмірів відшкодування збитків, які заподіяні державі в результаті наднормативних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря, затвердженої наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України № 639 від 10.12.2008 (далі, Методика).

Пунктами 2.1.2., 2.7.1. Методики встановлено, що наднормативними викидами вважаються, зокрема, викиди забруднюючих речовин, на які відсутній дозвіл на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, уключаючи окремі забруднюючі речовини, викиди яких підлягають регулюванню відповідно до законодавства і розрахункові методи визначення наднормативних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря та об'ємної витрати газопилового потоку застосовуються, зокрема у випадках викиду забруднюючих речовин від джерел викидів, які здійснюються без дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами суб'єктів господарювання.

Згідно пункту 4.1. Методики розмір відшкодування збитків за наднормативний викид однієї тонни забруднюючої речовини в атмосферне повітря розраховується на основі розміру мінімальної заробітної плати, установленої на час виявлення порушення, помноженої на коефіцієнт 1,1, з урахуванням регулювальних коефіцієнтів (додатки 1,2) і показника відносної небезпечності кожної забруднюючої речовини.

Розмір збитків розраховується за формулою :

З = mi х 1.1П х Аі х Кт х Кзі, де -

mi - маса i-тої забруднюючої речовини, що викинута в атмосферне повітря наднормативно, т;

1,1П - розмір мінімальної заробітної плати (П) на момент виявлення порушення за одну тонну умовної забруднюючої речовини, помноженої на коефіцієнт (1,1), грн/т;

Аі - безрозмірний показник відносної небезпечностї і-тої забруднюючої речовини;

Кт - коефіцієнт, що вираховує територіальні соціально-екологічні особливості;

Кзі - коефіцієнт, що залежить від рівня забруднення атмосферного повітря населеного пункту і-тою забруднюючою речовиною.

Загальний розмір відшкодування збитків розраховується як сума розмірів збитків за наднормативний викид в атмосферне повітря кожної забруднюючої речовини.

При цьому, розрахунок маси наднормативного викиду забруднюючої речовини в атмосферне повітря від джерела викиду забруднюючих речовин, віднесеного до основних джерел викидів, здійснюється за формулами, викладеними в пункті 3 Методики.

Відповідно до пункту 3.6. Методики розрахунок маси наднормативного викиду забруднюючої речовини в атмосферне повітря від джерела викиду, який здійснюється без дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, здійснюється за параметрами джерела викиду (джерела утворення), зафіксованими у відповідній документації суб'єкта господарювання (матеріали інвентаризації стаціонарних джерел викидів, технологічні регламенти виробництва, режимні карти роботи паливовикористовувального обладнання, питомі викиди (показники емісії), дані державних статистичних спостережень з охорони атмосферного повітря за формою N2-ТП (повітря)), або згідно з методиками для розрахунків маси викидів забруднюючих речовин за час роботи джерела без дозволу на викиди.

Позивачем на підставі вказаної Методики здійснено розрахунок збитків, які заподіяні державі в результаті здійснення викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря від стаціонарного джерела викиду без дозволу, які складають 265 234,83 грн.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок суми збитків, які заподіяні державі в результаті здійснення викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря від стаціонарного джерела викиду без дозволу, суд встановив, що він є вірним і відповідає вимогам чинного законодавства та вищезазначеній Методиці.

Враховуючи вищезазначені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що позивач належними та допустимими доказами довів суду наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки відповідача, яка полягала у здійснення викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря без відповідного дозволу, причинного зв'язку між протиправною поведінкою відповідача та збитками, завданими державі, вини відповідача за завдану шкоду у заявленому позивачем розмірі.

За таких обставин, позовні вимоги про стягнення шкоди на суму 265 234,83 грн., завданої державі внаслідок наднормативних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами без дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря за період з 05.11.2013 по 24.07.2014 є обґрунтованими та такими, що обґрунтовано задоволені судом першої інстанції.

Відповідно до статті 42 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» в Україні фінансування заходів щодо охорони навколишнього природного середовища здійснюється за рахунок Державного бюджету України, бюджету Автономної Республіки Крим та місцевих бюджетів, коштів підприємств, установ та організацій, фондів охорони навколишнього природного середовища, добровільних внесків та інших коштів.

За приписами пункту «г» частини 4, частини 6 статті 47 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» державний фонд охорони навколишнього природного середовища утворюється за рахунок частини грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища в результаті господарської та іншої діяльності, згідно з чинним законодавством. Кошти місцевих, Автономної Республіки Крим і Державного фондів охорони навколишнього природного середовища можуть використовуватись тільки для цільового фінансування природоохоронних та ресурсозберігаючих заходів, в тому числі наукових досліджень з цих питань, ведення державного кадастру територій та об'єктів природно-заповідного фонду, а також заходів для зниження впливу забруднення навколишнього природного середовища на здоров'я населення.

Статтею 11 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» встановлено, що джерелами формування спеціального фонду Державного бюджету України на 2016 рік у частині доходів є надходження, визначені частиною 3 статті 29 Бюджетного кодексу України. Аналогічна вимога була закріплена і в Законі України «Про Державний бюджет України на 2015 рік».

Відповідно до статті 29 Бюджетного кодексу України джерелами формування спеціального фонду Державного бюджету України в частині доходів є, зокрема, 30 відсотків грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності.

Згідно пункту 7 частини 2 статті 69 Бюджетного кодексу України до надходжень спеціального фонду місцевих бюджетів належать, зокрема, 70 відсотків грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності, в тому числі: до сільських, селищних, міських бюджетів - 50 відсотків, обласних бюджетів та бюджету Автономної Республіки Крим - 20 відсотків, бюджетів міст Києва та Севастополя - 70 відсотків.

Отже, враховуючи наведені вище норми чинного законодавства, з відповідача підлягає стягненню 265 234,83 грн. завданої державі внаслідок наднормативних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами без дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря за період з 05.11.2013 по 24.07.2014, з яких 79 570,45 грн. - в дохід спеціального фонду Державного бюджету (30%) та 185 664,38 грн. - в дохід спеціального фонду місцевого бюджету Київської міської ради (70%).

Під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідачем було надано суду відзив на позовну заяву, у якому останній наголошував на тому, що ним регулярно та в повному обсязі сплачувався екологічний податок, який, як і заявлені у даній справі до стягнення збитки, має на меті відшкодування шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу викидами шкідливих речовин в атмосферне повітря. Факт сплати відповідачем екологічного податку за період здійснення діяльності без відповідного дозволу, на думку відповідача, підтверджує здійснення фактичного відшкодування шкоди (збитків), завданих навколишньому природному середовищу, а тому відсутні підстави для задоволення позову в даній справі.

Вказані заперечення відповідача обґрунтовано не прийняті до уваги судом першої інстанції з огляду на те, що екологічний податок являє собою податковий платіж, який обраховується суб'єктами господарювання та сплачується щокварталу, виходячи з фактичних обсягів викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря, та є загальнообов'язковим незалежно від наявності чи відсутності у суб'єкта відповідного дозволу в силу прямої норми статті 240 Податкового кодексу України, натомість, розрахунок розміру збитків, заподіяних державі в результаті наднормативних викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря визначається Методикою, затвердженою наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 10.12.2008 №639, і їх нарахування залежить від характеру діяльності суб'єкта господарювання (правомірна/протиправна) провадженої у сфері забезпечення екологічної безпеки та запобігання шкідливому впливу атмосферного повітря на здоров'я людей та навколишнє природне середовище. У цьому контексті стягнення збитків слід розглядати як компенсаційну санкцію за порушення суб'єктом вимог природоохоронного законодавства. Отже, сплата відповідачем екологічного податку, за наявності всіх складових цивільно-правової відповідальності, не звільняє останнього від обов'язку щодо відшкодування збитків, завданих державі внаслідок порушення правил охорони навколишнього природного середовища.

Посилання відповідача у апеляційній скарзі на те, що заявлена позивачем до стягнення шкода є адміністративно-господарською санкцією у розумінні статей 238, 250 Господарського кодексу України, яка може бути застосована до суб'єкта господарювання лише протягом шести місяців з дня виявлення порушення, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, оскільки, згідно статті 238 Господарського кодексу України за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб'єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб'єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.

Відповідно до статті 239 Господарського кодексу України видами адміністративно-господарських санкцій є: вилучення прибутку (доходу); адміністративно-господарський штраф; стягнення зборів (обов'язкових платежів); застосування антидемпінгових заходів; припинення експортно-імпортних операцій; застосування індивідуального режиму ліцензування; зупинення дії ліцензії (патенту) на здійснення суб'єктом господарювання певних видів господарської діяльності; анулювання ліцензії (патенту) на здійснення суб'єктом господарювання окремих видів господарської діяльності; обмеження або зупинення діяльності суб'єкта господарювання; скасування державної реєстрації та ліквідація суб'єкта господарювання; інші адміністративно-господарські санкції, встановлені Господарським кодексом України та іншими законами.

Статтею 250 Господарського кодексу України визначено, що адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим.

Враховуючи наведені правові норми, колегія суддів зазначає, що відшкодування шкоди (збитків) не відноситься до адміністративно-господарських санкцій, враховуючи мету, характер та порядок їх застосування.

Із матеріалів справи вбачається, що 13.06.2017 відповідачем через відділ документального забезпечення Господарського суду міста Києва подавалась заява про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, у задоволенні якої судом було відмовлено.

У апеляційній скарзі скаржник посилається не неправильне застосування судом першої інстанції положень статті 267 Цивільного кодексу України, оскільки пред'явлені позивачем та задоволені судом вимоги щодо стягнення збитків (шкоди), заподіяних за період з 05.11.2013 по 25.05.2014, є такими, щодо яких сплив строк позовної давності.

Колегія суддів не приймає до уваги зазначені доводи скаржника з огляду на наступне.

У Цивільному кодексі України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (статті 256, 257 Цивільного кодексу України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 Цивільного кодексу України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 Цивільного кодексу України, зокрема, відповідно до частини 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У справі, яка розглядається, спір виник щодо застосування норм Закону України «Про охорону атмосферного повітря».

Аналіз норм Закону України «Про охорону атмосферного повітря» дає підстави для висновку, що викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами без відповідного дозволу є триваючим правопорушенням, а право на позов про стягнення шкоди, завданої таким правопорушенням, виникає кожен день з моменту виявлення до моменту його усунення.

Отже, момент виявлення порушення є початком перебігу строку позовної давності у таких спорах, що кореспондується з положеннями частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України.

Судом встановлено, що порушення відповідачем вимог Закону України «Про охорону атмосферного повітря», а саме факт викидів у атмосферне повітря забруднюючих речовин без належного дозволу, позивачем виявлено у жовтні 2016 року в ході проведення перевірки відповідно до наказу №670 від 03.10.2016, що зафіксовано в акті перевірки №05/744а.

Враховуючи зазначене, оскільки позовна давність по даній категорії спорів становить три роки з моменту виявлення порушення (жовтень 2016 року), то на момент подання позивачем позову (29.05.2017) строк позовної давності не сплив, а доводи скаржника з цього приводу є безпідставними.

Посилання скаржника на те, що суд першої інстанції відступив від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 18.11.2015 у справі №917/2579/14, не приймаються судом до уваги, оскільки обставини справи №917/2579/14 та №910/8591/17 не є аналогічними.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які грунтуються на належних та допустимих доказах.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Дочірнього підприємства «Тетра Пак Україна» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Тетра Пак Україна» на рішення Господарського суду міста Києва від 19.07.2017 у справі №910/8591/17 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 19.07.2017 у справі №910/8591/17 залишити без змін.

Матеріали справи №910/8591/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді А.Г. Майданевич

М.Л. Яковлєв