КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" вересня 2017 р. Справа№ 2-2/1845-2009

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Руденко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі Петрик М.О.

за участю представників:

від позивача: Яковенко П.А. - представник за довіреністю від 27.12.2016 року;

від відповідача: не з'явились;

від ВДВС: не з'явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

на ухвалу Господарського суду Київської області від 23.06.2017

за скаргою Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

на бездіяльність відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

у справі № 2-2/1845-2009 (суддя Христенко О.О.)

за позовом Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

до Орендного підприємства "Кримтеплокомуненерго"

про стягнення 35 116 511, 19 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Автономної Республіки Крим від 02.06.2009 року у справі № 2-2/1845-2009 позов задоволено частково. Стягнуто з Орендного підприємства "Кримтеплокомуненерго" на користь Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" 22 317 676,31 грн. боргу, 1 795 490,24 грн. інфляційних, 230 472, 98 грн. річних, 924 702,55 грн. пені, 19 020,19 грн. державного мита та 88,01 грн. витрат по інформаційно-технічному забезпеченню судового процесу; в частині стягнення 924 702,55 грн. пені у позові відмовлено.

15.06.2009 року на виконання рішення Господарського суду Автономної Республіки Крим від 02.06.2009 року у справі № 2-2/1845-2009 видано відповідний наказ.

26.05.2017 року до канцелярії Господарського суду Київської області від Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" надійшла скарга № 31/13-2184 від 24.05.2017 (вх. № 99/17) на дії відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якій просив визнати незаконними дії відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, які полягають у винесені постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 04.05.2017; визнати недійсною постанову про повернення виконавчого документу стягувачу від 04.05.2017; зобов'язати державного виконавця відновити виконавче провадження та вжити всі заходи для фактичного повного виконання рішення суду.

В обґрунтування своєї скарги, ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" посилалась на порушення державним виконавцем Закону України "Про виконавче провадження", зокрема, вказував на не здійснення останнім дій з перевірки майнового стану боржника.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 23.06.2017 року скаргу № 31/13-2184 від 24.05.2017 Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на бездіяльність відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України задовольнити частково. Визнано незаконними дії відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, які полягають у винесені постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 04.05.2017 з примусового виконання наказу господарського суду Автономної республіки Крим від 15.06.2009 у справі № 2-2/1845-2009 та визнано недійсною постанову про повернення виконавчого документу стягувачу від 04.05.2017 з примусового виконання наказу господарського суду Автономної республіки Крим від 15.06.2009 у справі № 2-2/1845-2009.

Не погодившись з прийнятою ухвалою, Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив суд скасувати ухвалу Господарського суду Київської області від 23.06.2017 у справі № 2-2/1845-2009, у задоволенні скарги відмовити.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.08.2017 року апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишено без розгляду на підставі п.3 ч.1 ст.97 Господарського процесуального кодексу України.

Вдруге, виправивши недоліки допущені в апеляційній скарзі, Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати ухвалу Господарського суду Київської області від 23.06.2017 у справі № 2-2/1845-2009, у задоволенні скарги відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на тимчасово окупованій території наявна заборона з приводу вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а державний виконавець позбавлений можливості звернути стягнення на майно боржника. Крім того, апелянт зазначає, що скаржник не скористався своїм правом повторного пред'явлення виконавчого документа до виконання.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України по справі № 2-2/1845-2009 передано на розгляд колегії суддів у складі: Дідиченко М.А. (головуюча), Пономаренко Є.Ю., Руденко М.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.09.2017 року апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: Дідиченко М.А. (головуюча), Пономаренко Є.Ю., Руденко М.А. та призначено розгляду на 19.09.2017 року.

У судове засідання 19.09.2017 року представник ВДВС та представник відповідача не з'явились, про поважні причини неявки суд не повідомили.

Представник позивача заперечував доводи апеляційної скарги, просив суд відмовити у її задоволенні.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.5 ст.106 ГПК України апеляційні скарги на ухвали місцевого господарського суду розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення місцевого господарського суду.

Відповідно до ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 121-2 Господарського процесуального кодексу України скарги на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів можуть бути подані стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти днів з дня вчинення оскаржуваної дії, або з дня, коли зазначеним особам стало про неї відомо, або з дня, коли дія мала бути вчинена.

Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Господарського суду Автономної Республіки Крим від 02.06.2009 року у справі № 2-2/1845-2009 позов задоволено частково. Стягнуто з Орендного підприємства "Кримтеплокомуненерго" на користь Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" 22 317 676,31 грн. боргу, 1 795 490,24 грн. інфляційних, 230 472, 98 грн. річних, 924 702,55 грн. пені, 19 020,19 грн. державного мита та 88,01 грн. витрат по інформаційно-технічному забезпеченню судового процесу; в частині стягнення 924 702,55 грн. пені у позові відмовлено.

15.06.2009 року на виконання рішення Господарського суду Автономної Республіки Крим від 02.06.2009 року у справі № 2-2/1845-2009 видано відповідний наказ.

10.02.2017 року ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" звернулось до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України із заявою № 31/13-776 про відкриття виконавчого провадження за наказом господарського суду Автономної Республіки Крим від 15.06.2009 у справі № 2-2/1845-2009.

17.03.2017 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову у виконавчому провадженні № 53593520 про відкриття виконавчого провадження за наказом господарського суду Автономної республіки Крим від 15.06.2009 у справі № 2-2/1845-2009.

24.03.2017 року відділом примусового виконання рішень винесено постанову про приєднання виконавчого провадження № 53593520 до зведеного виконавчого провадження № 52718571.

24.04.2017 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову про арешт коштів боржника.

04.05.2017 року державним виконавцем винесено постанову у виконавчому провадженні № 53593520 про повернення виконавчого документа стягувачу. При цьому, повертаючи виконавчий документ стягувачу, виконавець посилався на ст.ст. 4, 11 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" та п.п. 2, 9 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" за відсутності майна боржника.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», на тимчасово окупованій території будь-який правочин щодо нерухомого майна, у тому числі щодо земельних ділянок, вчинений з порушенням вимог цього закону, інших законів України, вважається недійсним з моменту вчинення і не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Таким чином, державний виконавець прийшов до висновку, що наявна заборона з приводу вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а державний виконавець позбавлений можливості звернути стягнення на майно боржника та перевірити майновий стан боржника за місцем його знаходження.

Водночас, колегія суддів не погоджується із вказаними висновками державного виконавця враховуючи наступне.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 статті 5 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) (Закон № 1404-VIII).

Відповідно до п. 1 ч. 2 вказаного Закону України "Про виконавче провадження", виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Приписами статті 10 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.

Відповідно до ч.ч. 2, 3, 4 Закону України "Про виконавче провадження", стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Готівкові кошти, виявлені у боржника, вилучаються та зараховуються на відповідні рахунки органів державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше наступного робочого дня після вилучення, про що складається акт.

На кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, на рахунках у цінних паперах у депозитарних установах, накладається арешт не пізніше наступного робочого дня після їх виявлення. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, відкритих після винесення постанови про накладення арешту.

Частиною 2 ст. 56 Закону України "Про виконавче провадження", арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Разом з тим, частиною 5 ст. 48 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Колегією суддів встановлено, що 24.04.2017 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову про арешт коштів боржника щодо знайдених рахунків в банківських установах, проте, як інформація щодо наявності або відсутність коштів по вказаних рахунках відсутня.

Поміж тим, з матеріалів виконавчого провадження не вбачається, що державним виконавцем були здійснені дії щодо реального виконання наказу господарського суду Автономної республіки Крим від 15.06.2009 у справі № 2-2/1845-2009, оскільки будь-яких інших запитів з організації розшуку боржника - юридичної особи та майна боржника чи інформації про місце отримання боржником доходів, матеріали виконавчого провадження не містять.

Разом з тим, повертаючи виконавчий документ стягувачу, державний виконавець керувався нормами ст. ст. 4, 11 Закон України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України".

Так, статтею 4 вказаного Закону визначено, що на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина.

Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Як зазначалося вище, статтею 11 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" визначено, що на тимчасово окупованій території будь-який правочин щодо нерухомого майна, у тому числі щодо земельних ділянок, вчинений з порушенням вимог цього Закону, інших законів України, вважається недійсним з моменту вчинення і не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Так, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що посилання державного виконавця на визначений Закон при винесені оспорюваної постанови є необгрунтованим, оскільки його нормами не закріплено право чи обов'язок державного виконавця щодо повернення виконавчого документа без виконання, у разі знаходження боржника на окупованій території. Також, державним виконавцем не з'ясовано наявність майна боржника на не окупованій території та у інших осіб.

Крім того, колегія суддів зазначає, що стаття 10 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що одним із заходів примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.

Згідно із ст. 48 Закону України "Про виконавче провадження стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. Готівкові кошти, виявлені у боржника, вилучаються та зараховуються на відповідні рахунки органів державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше наступного робочого дня після вилучення, про що складається акт. На кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, на рахунках у цінних паперах у депозитарних установах, накладається арешт не пізніше наступного робочого дня після їх виявлення. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, відкритих після винесення постанови про накладення арешту.

Проте, з матеріалів справи не вбачається, що державний виконавець здійснював заходи щодо перевірки наявності у боржника коштів.

За результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє (ч. 1 п. 9.13 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" від 17.10.2012 № 9).

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, про безпідставність та незаконність винесення відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України постанови про повернення виконавчого документу стягувачу від 04.05.2017 року.

Водночас, колегія суддів зазначає, що господарський суд не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов'язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця (наприклад, відкривати або закінчувати виконавче провадження) (п. 9.13 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" від 17.10.2012 № 9).

Суд не вправі зобов'язувати державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби до вчинення тих дій, які згідно із Законом України "Про виконавче провадження" можуть здійснюватися тільки державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби (наприклад, постановити ухвалу про зупинення виконавчого провадження) (п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" від 26.12.2003 № 14).

Беручи до уваги зазначене, у суду відсутні правові підстави щодо зобов'язання державного виконавця здійснювати дії щодо відновлення виконавчого провадження та вжиття заходів для фактичного повного виконання рішення суду, у зв'язку з чим колегія суддів відмовляє в задоволенні зазначеної вимоги.

За наведених вище обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції наведених в оскаржуваній ухвалі, а тому відсутні підстави для скасування або зміни ухвали Господарського суду Київської області від 23.06.2017 у справі № 2-2/1845-2009.

Згідно із ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Господарського суду Київської області від 23.06.2017 року залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду Київської області від 23.06.2017 року у справі № 2-2/1845-2009 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 2-2/1845-2009 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя М.А. Дідиченко

Судді М.А. Руденко

Є.Ю. Пономаренко