РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.09.2017Справа №910/10375/17

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Метенергомаш»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Рантьє»
простягнення 507394,40 грн
Суддя Смирнова Ю.М.

Представники:

від позивачаМетель І.О. - представник
від відповідача Юрявічутє Н.А. - представник

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Метенергомаш» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Рантьє» 507774,12 грн.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору доручення №64 від 05.12.2012 в частині здійснення розрахунків за послуги, надані за період з грудня 2015 року по жовтень 2016 року, у зв'язку з чим у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість у розмірі 389130,00 грн. За прострочення виконання грошового зобов'язання позивач просить суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 44777,61 грн, 3% річних у розмірі 12529,02 грн та інфляційні втрати у розмірі 51643,66 грн.

Крім того, позивач зазначає, що ним понесено додаткові витрати (реальні збитки) на супровід судового процесу у Господарському суді міста Києва по справі №910/771/16 у вигляді витрат на оплату добових та вартість проїзних квитків юриста підприємства для участі у судових засіданнях, у зв'язку з чим просить стягнути з відповідача збитки у розмірі 9314,07 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.06.2017 за вказаним позовом порушено провадження у справі №910/10375/17 та призначено розгляд справи на 20.07.2017.

В судовому засіданні 20.07.2017 оголошувалась перерва до 28.08.2017.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.08.2017 за клопотанням сторін продовжено строк вирішення спору у справі №910/10375/17, а в судовому засіданні оголошено перерву до 12.09.2017.

В судове засідання, призначене на 12.09.2017, представник позивача з'явився, позов підтримав.

Відповідач проти задоволення позову заперечує, вказуючи на те, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено факту надання обумовлених договором послуг за спірний період.

У судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

05.12.2012 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Метенергомаш» (виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Рантьє» (замовник) було укладено договір доручення №64 від 05.12.2012 (надалі - Договір).

Відповідно до п.п. 1.1.1 Договору замовник доручає, а виконавець зобов'язується за обумовлену плату та в зазначений термін надавати послуги по декларуванню товарів, майна, транспортних засобів та інших предметів(надалі товарів), що переміщуються через митний кордон України, представляти інтереси замовника в митних органах України, надавати та отримувати необхідні документи, пов'язані з митним оформленням товарів, обліком замовника у митних органах України, сплачувати податки та митні збори та інші платежі, проводити ідентифікаційні огляди товарів замовника, бути присутнім при митному огляді товарів.

За змістом п.п. 1.1.2 Договору замовник подає заявку щодо конкретного переліку послуг, встановлення строків виконання цих послуг, на кожну партію товарів окремо, що узгоджується із виконавцем. Заявка може подаватися як в письмовій, електронній формі, так і засобами телефонного зв'язку.

Згідно з п.п. 1.1.3 Договору виконавець зобов'язується дії, пов'язані з декларуванням і митним оформленням вантажів замовника здійснювати самостійно від свого імені за рахунок і за дорученням замовника в порядку, передбаченому цим Договором та законодавством України.

Відповідно до п. 5.1 Договору за надання послуг відповідно до п. 1.1 цього договору, замовник сплачує виконавцю винагороду в сумі згідно з тарифами, зазначеними в додатку №1 до чинного договору, що є його невід'ємною частиною.

Оплата послуг виконавця проводиться в національній валюті України шляхом безготівкового розрахунку у вигляді 100% передоплати на рахунок банківської установи виконавця, не пізніше одного банківського дня до моменту митного оформлення ВМД (п. 5.2 Договору).

Згідно з п. 5.3 Договору по факту виконання робіт, надання послуг, виконавець в триденний термін надає замовнику акт виконаних робіт, який є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

За правовою природою укладений між сторонами договір №64 від 05.12.2012 є договором про надання послуг.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 416 Митного кодексу України митний брокер - це підприємство, що надає послуги з декларування товарів, транспортних засобів комерційного призначення, які переміщуються через митний кордон України. Митний брокер провадить митну брокерську діяльність у будь-якому органі доходів і зборів України.

Взаємовідносини митного брокера з особою, яку він представляє, визначаються відповідним договором (ст. 417 Митного кодексу України).

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов Договору позивачем у період з грудня 2015 року по жовтень 2016 року були надані відповідачу послуги зі зберігання товару на митному складі (вказані послуги передбачені у Додатку №1 до Договору) на загальну суму 389130,00 грн.

Як зазначає позивач, у відповідності до п. 5.3 Договору по факту надання послуг ним було складено та надіслану на адресу відповідача акти виконаних робіт за спірний період, а також виставлено відповідні рахунки.

Проте, акти наданих послуг відповідачем підписано не було та вартість послуг не сплачена.

Листами №50 від 13.04.2017 та №64 від 24.05.2017 позивач звертався до відповідача з претензіями про сплату заборгованості за надані у період з грудня 2015 року по жовтень 2016 року у розмірі 389130,00 грн.

Однак, вказані претензії залишені відповідачем без задоволення.

В обґрунтування заперечень проти позову відповідач зазначає, що позивачем у встановленому законодавством порядку не доведено факту надання відповідних послуг, зокрема, вказує на те, що акти наданих послуг за спірний період відповідачем не підписані.

Однак, суд відзначає, що складання таких актів не є підставою для виникнення між сторонами зобов'язальних правовідносин у даному випадку, оскільки правовідносини виникають саме з договору доручення №64 від 05.12.2012 та факту здійснення зберігання матеріальних цінностей відповідача на митному складі позивача.

Для долучення до матеріалів справи позивачем були подані декларації форми МД-2, інвойс №201220220/1/14 від 26.08.2013, заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Рантьє» №513 від 02.09.2015, №264 від 23.12.2015, листи відповідача, а також підписані представниками обох сторін довідки про залишок станом на 31.12.2015 товарів Товариства з обмеженою відповідальністю «Рантьє», що зберігають на митному складі позивача.

Так, листами №513 від 02.09.2015 та №264 від 23.12.2015 Товариство з обмеженою відповідальністю «Рантьє» зверталося до позивача із заявами, в яких просило надати дозвіл на продовження зберігання вантажу терміном на один рік до 06.09.2016, що прибув за інвойсом №201220220/1/14 від 26/08/13 за контрактом №20120220/1 та зберігається на митному ліцензійному складі Товариства з обмеженою відповідальністю «Метенергомаш» митного поста «Кривий Ріг».

Таким чином, матеріалами справи підтверджується факт перебування на зберіганні на митному складі позивача вантажу, що прибув на адресу відповідача згідно інвойсу №201220220/1/14 від 26.08.2013.

В свою чергу, доказів вивезення з митного складу позивача відповідних товарно-матеріальних цінностей у спірний період відповідачем не надано.

За змістом наявних у справі листів Товариства з обмеженою відповідальністю «Агроплаза», останнім 16.05.2016 укладено контракт на придбання товару (двох комплектів водогрійних котлів GW-Turbo 500, 200), які знаходилися на складі Товариства з обмеженою відповідальністю «Метенергомаш», та здійснено митне оформлення зазначеного товару.

На вказані обставини відповідач посилається у поданих суду письмових поясненнях, чим фактично підтвердив знаходження відповідного майна на складі позивача у спірний період.

І лише листом від 06.10.2016 відповідач звернувся до позивача з проханням надати послуги з навантажувальних робіт згідно договору №64 від 05.12.2012 під час вивозу обладнання зі складу митниці. Акт про надання навантажувальних/розвантажувальних послуг при знятті з зберігання вантажу підписаний між позивачем та відповідачем 10.10.2016.

За таких обставин, суд вважає доведеними твердження позивача про надання відповідачу обумовлених Договором послуг у період з грудня 2015 року по жовтень 2016 року на загальну суму 389130,00 грн, а тому позов в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Рантьє» заборгованості у розмірі 389130,00 грн підлягає задоволенню.

За прострочення виконання грошового зобов'язання по оплаті наданих послуг позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 44777,61 грн (за період прострочення з 04.01.2016 по 01.05.2017), 3% річних у розмірі 12529,02 грн та інфляційні втрати у розмірі 51643,66 грн (за період прострочення з 01.01.2016 по 01.06.2017).

Судом встановлено, що відповідач у визначений Договором строк свого обов'язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов'язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

Згідно із положень ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є пеня.

Відповідно до ч.1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Пунктом 5.4 Договору встановлено, що при несвоєчасній оплаті замовником послуг виконавця, в разі відсутності попередньої письмової домовленості про перенесення строку платежу, замовник виплачує виконавцю пеню у розмірі 0,5% від суми, яка підлягає сплаті, за кожний день прострочення.

Відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

З огляду на те, що взяті на себе зобов'язання щодо своєчасної оплати наданих послуг відповідачем не виконані, відповідальність у вигляді пені за прострочення виконання зобов'язання передбачена Договором, при здійсненні розрахунку суми пені позивачем враховані обмеження, встановлені Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», вимоги позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 44777,61 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки судом встановлено факт прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання, вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 12529,02 грн та інфляційних втрат у розмірі 51643,66 грн підлягають задоволенню за розрахунком позивача, перевіреним судом.

Щодо вимог про стягнення з відповідача збитків у розмірі 9314,07 грн суд відзначає таке.

В обґрунтування даних вимог позивач зазначає, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Метенергомаш» з метою відновлення свого порушеного права на своєчасну оплату за надані митно-брокерські послуги за договором доручення №64 від 05.12.2012 змушене було звернутися до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Рантьє» заборгованості за період з 01.01.2015 по 23.12.2015. За вказаним позовом було порушено провадження у справі №910/771/16, а за результатами розгляду справи позовні вимоги задоволені. Як стверджує позивач, за період розгляду справи №910/771/16 Товариством з обмеженою відповідальністю «Метенергомаш» були понесені додаткові витрати (реальні збитки) на супровід судового процесу у Господарському суді міста Києва у вигляді витрат на оплату добових та вартість проїзних квитків юриста підприємства для участі у судових засіданнях; загальна сума витрат на відрядження склала 9314,07 грн.

Вказані витрати з посиланням на ст. 22 Цивільного кодексу України, ст.ст. 224, 225 Господарського кодексу України позивач просить стягнути з відповідача як завдані йому збитки.

Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно зі ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення:

1) протиправної поведінки;

2) розміру збитків;

3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками;

4) вини.

Отже, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.

Водночас, суд відзначає, що заявлена до стягнення сума витрат на супровід судового процесу у справі №910/771/16 не є збитками, оскільки такі витрати не мають обов'язкового характеру та необхідних ознак збитків відповідно до приписів чинного законодавства, а факт їх наявності та розмір не знаходяться у безпосередньому причинному зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором доручення №64 від 05.12.2012.

За таких обставин, суд відмовляє у задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача збитків у розмірі 9314,07 грн.

Враховуючи викладене, позов підлягає частковому задоволенню.

У відповідності до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Рантьє» (01004, м.Київ, вулиця Рогнідинська, будинок 4а, ідентифікаційний код 32949090) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Метенергомаш» (50025, Дніпропетровська обл., місто Кривий Ріг, вулиця Прорізна, будинок 89а, ідентифікаційний код 31224470) основну заборгованість у розмірі 389130 (триста вісімдесят дев'ять тисяч сто тридцять) грн 00 коп., пеню у розмірі 44777 (сорок чотири тисячі сімсот сімдесят сім) грн 61 коп., 3% річних у розмірі 12529 (дванадцять тисяч п'ятсот двадцять дев'ять) грн 02 коп., інфляційні втрати у розмірі 51643 (п'ятдесят одна тисяча шістсот сорок три) грн 66 коп. та судовий збір у розмірі 7470 (сім тисяч чотириста сімдесят) грн 88 коп.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

3. В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 20.09.2017

Суддя Ю.М. Смирнова