ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.09.2017 р. Справа №917/1064/17

За позовом Головного управління Національної поліції у Полтавській області, вул. Пушкіна, 83, м. Полтава, Полтавська область, 36014

до Приватного підприємства "ВКФ "Мрія", вул. Генерала Жадоєва, 10, м. Кременчук, Полтавська область, 39600

третя особа, без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_1 Північно-східного офісу Держаудитслуби в Полтавській області, вул. Шевченка, 1, м. Полтава, 36011

про стягнення 80162,16 грн.

Суддя Гетя Н.Г.

Представники сторін:

від заявника: ОСОБА_2, довіреність № 12/115/26-2016 від 18.11.2016 р.

від позивача: ОСОБА_3, довіреність б/н від 14.02.2017 р.

від третьої особи: ОСОБА_4

ОСОБА_5

В судовому засіданні суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення на підставі ст. 85 ГПК України та повідомив дату виготовлення повного тексту рішення.

Суть справи: Розглядається позовна заява про стягнення 80 162, 16 грн. збитків за договором поставки харчування № 336 від 11.08.2016 р.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги посилаючись на результати проведення ревізії ОСОБА_1 Північно-східного офісу Держаудитслуби в Полтавській області.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з мотивів викладених у відзиві на позовну заяву (вх. канцелярії суду №9719 від 07.08.2017р.) та уточненні до відзиву (вх.канцелярії суду №11446 від 18.09.2017р.). У вказаних запереченнях відповідач вказує на те, що згідно Довідки №08-22/60 від 29.03.2017р. зустрічної звірки між Державною Аудиторською службою України ОСОБА_1 Північно-східного офісу Держаудитслужби в Полтавській області та ПП ВКФ Мрія з питань документального та фактичного підтвердження виду, обсягу і якості операцій було зазначено "Суми боргів підприємств, які надавали послуги з харчування за період з 11.08.2016р. по 31. 12.2016р., були узгоджені ГУ НП та підрядниками, в п.2.5. Договору №336 від 11.08.2016 року. Послуги закривались ГУ НП в повному обсязі документами та були виконані відповідними підрядниками у вигляді поставки харчування по підрозділам ІТТ в повному обсязі". Державне казначейство перевіривши відповідні документи пропускало платежі. Частина документів була вилучена та арештована, згідно з ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду міста Полтави від 01.03.17 року справа №554/694/17, тому розрахувати будь-які збитки навіть з технічних причин аудит служба - не могла. Фінансування під час дії договору між сторонами, проводилось з розрахунку 43 грн. 80 коп. на одну затриману особу в умовах ІТТ, а це 3-х разове харчування: сніданок. обід та вечеря. Пред'явлення позову ГУ НП в Полтавській області до ПП ВКФ Мрія не грунтується на засадах розумності та справедливості, оскільки позивач спочатку приймає послуги як якісні без зауважень та скарг, підписуючи відповідні акти, а потім починає вимагати повернення грошових коштів.

Від третьої особи 11.09.2017р. надійшли пояснення по суті справи (вх. канцелярії суду №11246), в яких зазначено про те, що під час проведення перевірки встановлено, що , згідно первинних документів, що фіксували відпуск харчування (накладні, меню, замовлення, рахунки) та відповідно до наданого рекомендованого меню, встановлено, що в період з 11.08.2016 по 31.12.2016 підрядниками ПП "ВКФ Мрія" не в повному обсязі виконувалися умови Договору № 336 в частині дотримання заявленого обсягу харчування та діючих норм (хліба, м'яса та риби, салатів та овочів).

Застосовуючи згідно з ч. 1 ст. 4 ГПК України, ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини при розгляді справи частину 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії (Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain) від 07.07.1989 р.).

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі Смірнова проти України).

Враховуючи достатність у матеріалах справи доказів для розгляду спору по суті, приписи ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікована Законом України від 17.07.1997 р. № 475/97-ВР) щодо права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку, закінчення встановленого ст. 69 ГПК України строку вирішення спору, суд спір розглядається за наявними матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши подані докази, суд встановив:

між Головним управлінням Національної поліції в Полтавські області та приватним підприємством "ВКФ "Мрія" 11 серпня 2016 року укладено Договір поставки харчування №336 (далі -Договір).

За умовами Договору, Постачальник зобов'язується в порядку та па умовах, визначених у тендерній документації та у Договорі, надати Замовникові послуги з постачання їжі особам, які перебувають в спецустановах (далі - Послуги), зазначені в специфікації (Додаток №1), що є невід'ємною частиною Договору, а Замовник- прийняти і оплатити такі Послуги.

Пунктом 1.2 Договору передбачено, що обсяги закупівлі Послуг можуть бути зменшені залежно від фактично наданих послуг (відповідно до діючого законодавства).

Послуги надаються щоденно з моменту підписання Договору до 31 грудня 2016 року, та до повного виконання Сторонами зобов"язань (п.2.1).

Відповідно до п. 2.3-2.4 Договору, послуги надаються у відповідності до меню, яке затверджується Замовником, а факт надання послуг підтверджується двостороннім актом виконаних робіт за підписом обох Сторін, який повинен складатися кожного місяця надання послуг та є підставою для оплати наданих послуг.

Сума визначена у Договорі становить з урахуванням всіх витрат, зокрема, витрат з організації харчування, зборів та податків Постачальника 963600,00 грн. без ПДВ., з них кошти державного бюджету - 963600,00 грн. Розрахунок суми наводиться в Додатку №1 (п.3.1-3.2 Договору). Сума визначена в Договорі може бути зменшена за взаємною згодою Сторін (п.3.3).

Пунктом 6.3.3 Договору встановлено, що Постачальник зобов'язаний забезпечити дотримання денного меню, приготування їжі високої якості.

Специфікацією (Додаток № 1), яка є невід'ємною частиною Договору визначено, що надане харчування повинно забезпечувати для утриманої особи добову потребу в к/калоріях та поживних речовинах, яка розрахована Нормою № 3, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 16.06.1992

№336. "

Відповідно до ОСОБА_1 приймання-передачі у серпні-грудні 2016 року на виконання умов договору ПП "ВКФ "Мрія" надано послуг на суму 419203,81 гри., розрахунки за які проведено Головним управлінням Національної поліції в Полтавській області в повному обсязі.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що ОСОБА_1 Північно-східного офісу Держаудитслужби в Полтавській області з 01.03.2017 по 29.03.2017 проведено позапланову виїзну ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності Головного управління Національної поліції в Полтавській області за період з 01.01.2016 по 31.12.2016.

За результатами ревізії складено акт від 05.04.201 7 № 08-21/20, в якому зазначено, що перевіркою повноти виконання умов Договору постачання послуг харчування від 11.08.2016 №336 щодо забезпечення повноцінним харчуванням осіб, які утримувалися в ізоляторах тимчасового тримання за період з 11.08.2016 по 31.12.2016 встановлено, що в окремих випадках в порушення пункту 1.1 та 2.3 Договору в частині виконання господарських зобов'язань належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору субпідрядниками, що здійснювали харчування в ІТТ на підставі договорів підряду з ВКФ Мрія, постачалися готові страви в обсязі меншому, ніж передбачено вищевказаним Договором.

Так, згідно з первинними документами, що фіксували відпуск харчування (накладні, меню, замовлення, рахунки) та відповідно до наданого рекомендованого меню, встановлено, що в період з 11.08.2016 по 31.12.2016 підрядниками ПП "ВКФ "Мрія" не в повному обсязі виконувалися умови Договору № 336 в частині дотримання заявленого обсягу харчування та діючих норм (хліба, м'яса та риби, салатів та овочів).

За результатами проведених під час ревізії розрахунків встановлено, що в порівнянні з заявленим меню, при харчуванні 8622 осіб надано менше: хліба на 508,3 кг, м'ясних та рибних страв - на 428,53 кг, салатів та овочів - на 798,07 кг на загальну суму 80162,16 грн. (в тому числі ІТТ Полтавського ВП на суму 4888,61 гри., ІТТ Зінківського ВП на суму 1798,31 гри., ІТТ Миргородського ВП на суму 9991,07 гри., ІТТ Кременчуцького ВП на суму 39587,97 гри., ІТТ ВП № 2 Кременчуцького ВП на суму 8155,7 грн., ІТТ Лубенського ВП на суму 12968,1 грн. та ІТТ Лохвицького ВП на суму 2771,99 грн., чим недотримано п. 6.3.3 Договору №336, умов, визначених у Специфікації до нього та п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України.

Зазначене призвело до завищення витрат ГУ МП в Полтавській області на оплату послуг з харчування IIII ВКФ Мрія за період з 11.08.2016 по 31.12.2016 на загальну суму 80162,16 гри.

Посилаючись на ч. 1 ст. 623 Цивільного кодексу України позивач просить суд стягнути з ПП "ВКФ "Мрія" матеріальну шкоду (збитки), завдані Головному управлінні Національної поліції в Полтавській області на загальну суму 80162,16 грн.

При винесенні рішення суд виходить з наступного:

Здійснення Держаудитслужбою державного фінансового контролю з використання бюджетних коштів, врегульовано Законом України від 26.01.1993 № 2939-ХІІ Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні (далі - Закон № 2939-ХІІ), а також Положенням про Державну аудиторську службу в Україні, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 р. № 43 (далі -Положення № 43).

Так, у відповідності до статті 2 Закону № 2939-ХІІ головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов'язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб'єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням бюджетного законодавства, дотриманням законодавства про державні закупівлі, діяльністю суб'єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за судовим рішенням, ухваленим у кримінальному провадженні.

Згідно з Положенням № 43 Державна аудиторська служба України (далі -Держаудитслужба) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.

Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходи щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб: вимагає від керівників та інших осіб підприємств, установ та організацій, що контролюються, усунення виявлених порушень законодавства; здійснює контроль за виконанням таких вимог; звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів (підпункт 9 пункту 4 Положення № 43).

Відповідно до пункту 6 Положення № 43 Держаудитслужба для виконання покладених на неї завдань має право в установленому порядку, зокрема, пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства.

Зазначені норми кореспондуються з положеннями пункту 7 статті 10 Закону № 2939-ХІІ, згідно з якими органу державного фінансового контролю надано право пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Згідно зі статтею 15 Закону № 2939-ХП законні вимоги службових осіб державного фінансового контролю є обов'язковими для виконання службовими особами об'єктів, що контролюються.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджету та у разі виявлення порушень законодавства пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

Враховуючи вищезазначене вбачається, що до повноважень Держаудитслужби віднесено фінансовий контроль за використанням коштів державного та місцевого бюджетів, та, у разі виявлення порушень законодавства, право на пред'явлення обов'язкових до виконання вимог щодо усунення таких порушень. Відшкодування збитків, виявлених під час здійснення фінансового контролю, може бути зазначено у вимозі, проте їх відшкодування (стягнення) відбувається в судовому порядку за позовом органу фінансового контролю.

Аналогічні позиції викладені у постановах Верховного суду України у справі №21-40а14 від 15.04.2014, № 21-63а14 від 15.04.2014.

Притягнення до відповідальності у вигляді стягнення збитків можливо лише при наявності передбаченим законом умов. Зокрема, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника. Відсутність хоча б одного елемента складу правопорушення виключає настання відповідальності у вигляді відшкодування збитків.

Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування в грошовій сумі у повному обсязі.

Відповідно до ст. 218 Господарського кодексу України підставою для господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин, у т.ч. у вигляді відшкодування збитків, є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною. До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включається, зокрема, неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною (ст. 224 Господарського кодексу України).

Крім того, відповідно до ст. 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Обов'язок по відшкодуванню збитків настає для суб'єктів господарювання у разі порушення господарського зобов'язання в результаті неналежного виконання (або невиконання) умов договору (ст. ст. 224, 225 Господарського України, ст. 623 Цивільного кодексу України) або внаслідок завдання шкоди без договірних правовідносин (глава 82 Цивільного кодексу України).

За загальним правилом, закріпленим у ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Таким чином, для притягнення до цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді відшкодування заподіяних ним збитків є наявність складу правопорушення: протиправна поведінка особи, шкода, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою. Відсутність хоча б одного елемента складу правопорушення виключає настання відповідальності у вигляді відшкодування збитків. При цьому чинне законодавство передбачає принцип вини контрагента або особи, яка завдала шкоду, як підставу для відшкодування заподіяних збитків (шкоди): за приписами ч. 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Суд зазначає, що звертаючись із даним позовом позивачем розмір заявлених до стягнення збитків в сумі 20162,16 гр. визначено, виходячи з факту неналежного виконання умов Договору № 336 в частині дотримання заявленого обсягу харчування та діючих норм (хліба, м'яса та риби, салатів та овочів). в 2012-2013р.

Проте, під час розгляду справи позивачем не доведено належними та допустимими доказами весь склад правопорушення, необхідного для настання цивільно-правової відповідальності виконавця, а саме наявності причинно-наслідкового зв'язку між заподіяними збитками та діями відповідача.

Частина 1 ст. 627 Цивільного кодексу України передбачає, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно Специфікації, яка є невід"ємною частиною Договору, харчування повинно забезпечувати для утриманої особи добову потребу в к/калоріях та поживних речовинах, яка розраховано Нормою №3, затвердженою постановою КМУ від 16.06.1992 № 336.

Відповідно до п.5.2 договору, разі наявності зауважень до змісту акту, Замовник зобов'язаний підписати цей акт із зауваженнями.

Згідно актів виконаних робіт між ПП ВКФ Мрія та ГУ НП - претензій сторони одна до одної не мають. А також, претензій жодна сторона, щодо якості, кількості та з інших питань одна до одної не заявляла.

Крім того, у відзиві на позовну заяву ПП ВКФ Мрія зазначає, що згідно Довідки №08-22/60 від 29.03.2017р. зустрічної звірки між Державною Аудиторською службою України ОСОБА_1 Північно-східного офісу Держаудитслужби в Полтавській області та ПП ВКФ Мрія з питань документального та фактичного підтвердження виду, обсягу і якості операцій було зазначено: «Суми боргів підприємств, які надавали послуги

з харчування за період з 11.08.2016р. по 31. 12.2016р., були узгоджені ГУ НП та

підрядниками, в п.2.5. Договору №336 від 11.08.2016 року. Послуги закривались ГУ НП в

повному обсязі документами та були виконані відповідними підрядниками у вигляді

поставки харчування по підрозділам ІТТ в повному обсязі».

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач в якості підстав для задоволення позовних вимог посилається на ОСОБА_1 Північно-східного офісу Держаудитслужби в Полтавській області від 05.04.201 7 № 08-21/20, в якому встановлено, що в окремих випадках в порушення пункту 1.1 та 2.3 Договору в частині виконання господарських зобов'язань належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору субпідрядниками, що здійснювали харчування в ІТТ на підставі договорів підряду з ВКФ Мрія, постачалися готові страви в обсязі меншому, ніж передбачено вищевказаним Договором, чим завдано матеріальної шкоди (збитків) Головному управлінню Національної поліції в Полтавській області на загальну суму 80162,16 грн.

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Суд наголошує, що обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

При цьому суд зазначає, що акт перевірки (ревізії) це документ про результати проведеної перевірки (ревізії), який є носієм дій з фінансового контролю та інформації про виявлені недоліки.

Відповідно до п. 6.2 роз'яснень Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визначенням недійсними актів державних чи інших органів" від 26.01.2000р. №02-5/35 акти ревізії та документальних перевірок не мають обов'язкового характеру та не можуть оспорюватися в суді.

Крім того, Верховний Суд України у постанові від 10.09.2013 р. у справі №21-237а13 зазначив, що акт перевірки не є рішенням суб"єкта владних повноважень, не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов"язків для осіб, робота (діяльність) яких перевірялися. Акт перевірки є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб"єктами господарювання, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу.

Судом врахована правова позиція Верховного Суду України, наведена в Постанові від 22.01.2013 р. № 3-69гс13, відповідно до якої виявлені ревізією порушення не можуть впливати на умови спірних договірних відносин і не можуть їх змінювати.

Тобто, в даному випадку, посилання на акт ревізії від 05.04.201 7 № 08-21/20 як на підставу для задоволення позовних вимог, є необґрунтованим, оскільки виявлені контролюючим органом порушення не можуть впливати на умови укладених між сторонами договорів і не можуть їх змінювати.

Аналогічна правова позиція щодо правової природи акту ревізії також визначена у постанові Вищого господарського суду України від 29 липня 2015 року у справі № 904/5130/14.

Враховуючи вищевикладене, суд не розцінює вказаний акт ревізії як належний та допустимий доказ на підтвердження завдання матеріальної шкоди (збитків),

оскільки встановлені підрозділами державної фінансової інспекції при проведенні контрольних заходів факти підлягають доказуванню стороною та оцінці судом на загальних підставах за правилами, встановленими чинним господарським процесуальним кодексом України.

В ході розгляду справи, позивач не довів, що з боку відповідача вчинялися будь-які незаконні дії при отриманні коштів у розмірі 80162,16 грн.

Таким чином, відсутня вина відповідача в завданні збитків звільняє його від відповідальності, тому в задоволенні позовних вимог суд відмовляє.

Враховуючи приписи ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати залишити за позивачем.

На підставі матеріалів справи та керуючись статтями 32, 33, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позовних вимог.

Повне рішення складено 25.09.2017 року

Суддя Гетя Н.Г.