ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" вересня 2017 р. Справа №922/695/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Гетьман Р.А., суддя Ільїн О.В.,

при секретарі Довбиш А.Ю.,

за участю представників:

позивача - не з'явився;

відповідача - ОСОБА_1 (особисто);

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача - Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Харків, (вх.№2242Х/1-40) на рішення господарського суду Харківської області від 14.06.2017 року по справі №922/695/17,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Промоснова» (ТОВ НВП «Укроснова»), м.Харків,

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Харків,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Білоусов Сергій Юрійович, м.Харків,

про визнання недійсним договором,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Промоснова» звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, про визнання недійсним договору купівлі-продажу товарів №13/01/15 від 13.01.2015 року. Також позивач просив суд покласти на відповідача судові витрати.

Рішенням господарського суду Харківської області від 14.06.2017 року у справі №922/695/17 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Жельне С.Ч., суддя Прохоров С.А., суддя Новікова Н.А.) в задоволені позову відмовлено.

Відповідач з мотивувальною частиною рішення суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм права і встановленням фактів, які не відповідають обставинам справи, просить скасувати рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову з підстав невідповідності вимог позивача обставинам справи та чинного законодавства без встановлення факту повернення товару.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що позивач в позовній заяві вказував на відсутність у відповідача права укладати правочини на суму більше ніж 1 млн. грн., що не відповідає дійсності, так як: 1) згідно із п. 291.4 ст. 291 сукупний дохід фізичної особи-підприємця на третій групі спрощеного оподаткування не може перевищувати 5 млн. грн.; 2) від спірного правочину відповідач взагалі не отримав жодного доходу.

Також звертає увагу на те, що оскільки позивач не здійснив оплату за отриманий товар, відповідачем не було отримано прибутку від спірного правочину, а тому цей правочин не відображено у податковій звітності за 2015-2016 рр.

Крім того, вказує на те, що позивач надав суду копії документів, які, на його думку, свідчать про повернення товару за договором купівлі-продажу. Проте відповідач вважає, що на підставі одних лише копій документів встановлювати факт повернення товару по цій справі було неможливо.

До того ж, як зазначає відповідач, суд не прийняв до уваги, аргументи відповідача, а саме:

1) яким чином вказані вище документи потрапили до справи;

2) аргумент відповідача, що таких документів він не підписував та товар не повертався;

3) аргументи позивача, що товару взагалі не існувало;

4) дані позовної заяви, тобто позивач стверджує, що товар не повертався;

5) небажання судді приймати до уваги сумнівність наданих документів, зважаючи на їх походження та невизнання сторонами спору.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 21.07.2017 року апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 прийнято до провадження та призначено до розгляду.

05.09.2017 року позивач надав до суду відзив на апеляційну скаргу (вх.№9229), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об'єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв'язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Свої заперечення обґрунтовує тим, що факт передання товару (повернення товару) підтверджується копіями видаткових накладних та акту приймання-передачі майна від 13.01.2015 року, які були підписані представниками сторін та скріплено печатками підприємств до договору №13/01/15 купівлі - продажу товарів від 13.01.2015 року, а тому посилання відповідача на те, що йому товар не повертався, є безпідставними.

У судовому засіданні 05.09.2017 року оголосив заяву (вх.№9228) про відвід судді Хачатрян В.С. та судді Гетьмана Р.А. з посиланням на сумніви щодо неупередженості вказаних суддів при розгляді апеляційної скарги по даній справі.

У зв'язку із заявленим відводом суддям у судовому засідання оголошено перерву до 26.09.2017 року.

26.09.2017 року розгляд справи продовжено та колегією суддів оголошено ухвалу про відмову в задоволені заяви про відвід судді Хачатрян В.С. та судді Гетьмана Р.А. у справі №922/695/17.

Від позивача через канцелярію суду надійшло клопотання (вх.№9942 від 25.09.2017 року), в якому просить перенести розгляд справи на іншу дату.

Розглянувши заявлене позивачем клопотання про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у відповідності до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст. 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному судовому засіданні, у разі нез'явлення в судове засідання представників сторін, інших учасників судового процесу; неподання витребуваних доказів; необхідність витребування нових доказів; залучення до участі в справі іншого відповідача, заміна неналежного відповідача; необхідність заміни відведеного судді, судового експерта.

Колегія суддів зазначає, що неможливість вирішення господарського спору в даному судовому засіданні, вирішується господарським судом в кожному випадку окремо з урахуванням обставин справи.

В обґрунтування заявленого клопотання позивач зазначає, що він з 26.09.2017 року перебуває у відрядженні, а підприємство має складний фінансовий стан та не може винайняти інших представників підприємства.

Проте, по-перше, позивачем до Харківського апеляційного господарського суду не надано доказів у підтвердження того, що саме він знаходиться з 26.09.2017 року у відрядженні. Також він не наводить підстав та обґрунтувань неможливості розгляду справи за його відсутності. Колегія суддів вважає необхідним зазначити, що господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може не брати до уваги доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т.п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - четвертою статті 28 ГПК України, з числа своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах, беручи до уваги, що відповідно до вимог статті 33 ГПК України обов'язок доказування і подання доказів покладено на сторони.

Враховуючи те, що наявних у справі документів достатньо для розгляду апеляційної скарги по суті, позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому викладену свою позицію по справі, та зважаючи на те, що у відповідності до ст. 102 строк розгляду скарги спливає, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання про відкладення, оскільки відсутність позивача в судовому засіданні не перешкоджає розгляду справи по суті. Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволені клопотання позивача про відкладення розгляду справи.

Представник третьої особи в судове засідання 26.09.2017 року не з'явився.

Приймаючи до уваги належне повідомлення позивача та третьої особи про час та місце проведення судового засідання, а також на те, що їх явка у судове засідання не була визнана обов'язковою, колегія суддів вважає можливим розглядати апеляційну скаргу у справі відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України без участі представників позивача та третьої особи за наявними в матеріалах справи документами.

У судовому засіданні 26.09.2017 року представник відповідача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги в повному обсязі та наполягав на її задоволенні.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представника першого відповідача, повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як свідчать матеріали та було вірно встановлено господарським судом першої інстанції, 13.01.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю НВП «Укроснова» в особі директора Білоусова С.Ю., покупцем, та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, продавцем, було укладено договір №13/01/15 купівлі-продажу товарів (далі договір).

Відповідно до п. 1.1 договору в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, продавець (відповідач у справі) зобов'язується передати у власність покупця (позивача у справі), а останній - прийняти у свою власність та оплатити товар в кількості та за ціною (вартістю), що наводяться в додатках до цього договору, які підписуються та скріплюються печатками обох сторін та є невід'ємною частиною цього договору.

У п. 2.1 та п. 2.2 договору зазначено, що передача товару у власність покупця здійснюється продавцем протягом терміну та за адресою, яка визначається в додатках до цього договору. Факт передачі товару у власність покупцеві оформлюється сторонами шляхом підписання двостороннього акту прийому-передачі товару або видаткової накладної, які підписуються обома сторонами у момент передачі-приймання товару. Покупець несе ризик випадкової загибелі (або пошкодження) товару лише з моменту підписання обома сторонами акта прийому-передачі товару або видаткової накладної.

Відповідно до пункту 3.1 договору загальна ціна (вартість) товару за цим договором складає 981655,00 грн.

Згідно п.п. 8.1, 8.2 договору, договір набирає чинності з дати його укладення (підписання) сторонами та діє до моменту повного та належного виконання сторонами усіх своїх зобов'язань за цим договором. Закінчення строку дії цього договору не звільняє жодну зі сторін від відповідальності за його порушення (невиконання та/або неналежного виконання), яке мало місце під час дії цього договору.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи копій видаткової накладної №К-00000010 від 14.01.2015 року та акту приймання-передачі майна від 14.01.2015 року, відповідачем передано, а позивачем отримано товар на загальну суму 981655,00 грн.

Разом з цим, матеріали справи свідчать про те, що позивачем було направлено на адресу відповідача лист-претензію за вих.№7/3 від 31.03.2015 року, відповідно до якої позивач просив у строк до 03.04.2015 року вирішити питання щодо заміни товару, переданого за видатковою накладною №К-00000010 від 14.01.2015 року, на якісний товар.

З наявних у матеріалах справи копій акту приймання-передачі майна від 14.01.2015 року та накладної повернення товару постачальнику №К-00000013 від 03.04.2015 року позивачем передано, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 981655,00 грн. на виконання додаткової угоди №1 від 03.04.2015 року про розірвання договору №13/01/15 купівлі-продажу товарів від 13.01.2015 року, яку складено між сторонами та згідно якої сторони дійшли згоди про розірвання договору №13/01/15 купівлі-продажу товарів від 13.01.2015 (оригінали вказаних документів знаходяться в матеріалах справи №922/218/17, з якої позивачем знято копії та долучено до матеріалів даної справи).

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач в обґрунтування позову посилається на те, що дата укладення спірного договору не відповідає дійсній даті укладення; договір є фіктивним та спрямованим на завдання шкоди підприємству-позивача в особливо великих розмірах з метою доведення товариства до банкрутства, оскільки реально підприємство-позивач товар, який є предметом спірного договору, не купувало та не отримувало; вказані обставини й стали підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.

Місцевий господарський суд, відмовляючи в позові, виходив з доведення факту передання товару копіями видаткової накладної та акту приймання-передачі майна від 14.01.2015 року, які підписані представниками сторін та скріплено печатками підприємств, у зв'язку з чим договір №13/01/15 купівлі-продажу товарів від 13.01.2015 року не може розцінюватися судом як фіктивний та, в свою чергу, не може й визнаватися недійсним з цієї підстави.

Також господарський суд першої інстанції зазначив, що твердження позивача про відмову колишнього директора підприємства позивача Білоусова С.Ю. з квітня 2015 року (дати звільнення) по даний час передати новому керівнику товар, який є предметом договору №13/01/15 купівлі-продажу товарів від 12.01.2015 року, спростовується наявною в матеріалах копією накладної про повернення товару постачальнику №К-00000013 від 03.04.2015 року, наданої саме позивачем до матеріалів справи, яка свідчить про повне повернення товару відповідачу.

Окрім цього, вказує на те, що позивачем не надано обґрунтованих доводів та документального підтвердження своїх тверджень про введення однією стороною іншої в оману та вчинення правочину під впливом помилки.

Таким чином господарський суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність достатніх правових підстав для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується із таким висновком, зважаючи на таке.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, тощо.

У ч. 1 ст. 234 Цивільного кодексу України вказано на те, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

У пункті 3.11 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013 року роз'яснено, що фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише не вчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Як вже зазначалося, на виконання умов оспорюваного договору відповідачем було передано, а позивачем отримано товар, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією видаткової накладної №К-00000010 від 14.01.2015 року та копією акту приймання-передачі майна від 14.01.2015 року, які підписані представниками сторін та скріплені печатками підприємств.

Разом з цим, як вбачається з копії накладної про повернення товару постачальнику №К-00000013 від 03.04.2015 року та з акту від 03.04.2015 року приймання-передачі майна, позивачем здійснено в цілому повернення товару відповідачу. При цьому таке повернення відбувалося у зв'язку із наявною претензією покупця (вих.№7/3 від 31.03.2015 року) до якості товару, яка містить також вимогу про його заміну товаром належної якості.

Таким чином, оскільки сторонами було вчинено дії на виконання спірного договору, то такий правочин не може свідчити про його фіктивність, а факт повернення товару обумовлений лише претензією покупця до якості товару, тоді як позивач бажав настання правових наслідків за договором за умови заміни товару на товар іншої якості.

Крім того, в матеріалах справи відсутній оригінал спірного договору, який позивач просить визнати недійсним, тоді як у справі міститься лише копія цього документу, що свідчить про невиконання позивачем при поданні позову вимог статті 33 Господарського процесуального кодексу щодо обґрунтування своїх вимог належними та допустимими доказами. Вказана обставина є також однією з підстав для відмови в позові.

Відповідач в апеляційній скарзі просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову з підстав невідповідності вимог позивача обставинам справи та вимогам чинного законодавства без встановлення факту повернення товару.

При цьому, відповідач вказує на те, що позивач надав суду лише копії документів (акту приймання-передачі майна від 03.04.2015 року та накладної повернення товару постачальнику №К-00000013 від 03.04.2015 року) на підтвердження факту про повернення товару за договором купівлі-продажу. Проте відповідач вважає, що на підставі одних лише копій документів встановлювати факт повернення товару по цій справі було неможливо.

Однак колегія суддів не може погодитися із такими твердженнями відповідача, зважаючи на таке.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Згідно зі статтею 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ці дані встановлюються, зокрема, таким засобом, як письмові докази

У статті 36 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що письмовими доказами є документи i матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Оригінали документів подаються, коли обставини справи відповідно до законодавства мають бути засвідчені тільки такими документами, а також в інших випадках на вимогу господарського суду.

Як вже зазначалося, факт повернення товару покупцем продавцю підтверджується наявними в матеріалах справи копіями акту приймання-передачі майна від 03.04.2015 року та накладної повернення товару постачальнику №К-00000013 від 03.04.2015 року.

При цьому відповідач не навів норми законодавства, яка б вимагала підтвердження факту повернення товару лише за допомогою оригіналів відповідного акту та накладної.

Таким чином, вимоги апеляційної скарги відповідача є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене, місцевий господарський суд, приймаючи оскаржуване рішення, повністю дослідив обставини, які мають значення для справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому підстави для скасування або зміни цього рішення відсутні.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, витрати апелянта по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 34, 36, 43, 44, 49, 99, 101, п.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 14.06.2017 року по справі №922/695/17 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 26 вересня 2017 року.

Головуючий суддя Хачатрян В.С.

Суддя Гетьман Р.А.

Суддя Ільїн О.В.