ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2017 року Справа № 923/1336/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддіСибіги О.М.,
суддівДанилової М.В., Поляк О.І.
розглянувши матеріали касаційної скаргиПриватного підприємства "Виробничо-комерційна фірма "Елена", м. Херсон
на постановуОдеського апеляційного господарського суду від 11.04.2017 року
у справі господарського суду Херсонської області
за позовомПриватного підприємства "Виробничо-комерційна фірма "Елена", м. Херсон
доФізичної особи-підприємця ОСОБА_4, с. Дубівка, Херсонська обл.
проповернення майна та стягнення 184 195, 14 грн.

за участю представників

позивача: Мельничук М.М.,

відповідача: не з'явився

В С Т А Н О В И В:

Приватне підприємство "Виробничо-комерційна фірма "Елена" (далі за текстом - ПП ВКФ "Елена") звернулось до господарського суду Херсонської області (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог) з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (далі за текстом - ФОП ОСОБА_4.) про повернення позивачу майнового комплексу з земельною ділянкою, на якій він розташований, на підставі Договору оренди майнового комплексу і земельної ділянки № 3 від 01.04.2014 року та стягнення основного боргу з урахуванням інфляції у розмірі 127 255, 75 грн., пені у розмірі 4 744, 43 грн., 3 % річних від простроченої суми у розмірі 1 234, 29 грн., неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення - 101 845, 33 грн., процентів за користування чужими коштами у розмірі 13 196, 62 грн., у зв'язку з неналежним виконанням умов Договору оренди майнового комплексу та земельної ділянки № 3 від 01.04.2014 року.

Рішенням господарського суду Херсонської області від 27.02.2017 року позов задоволено частково: присуджено до стягнення з ФОП ОСОБА_4 на користь ПП ВКФ "Елена" 106 748,10 грн. основного боргу, 5 418, 01 грн. індексу інфляції, 1 193, 35 грн. 3 % річних, 4 318, 43 грн. пені, 3 143, 18 грн. витрат по сплаті судового збору, 5 078, 89 грн. витрат на послуги адвоката; зобов'язано ФОП ОСОБА_4 повернути на користь ПП ВКФ "Елена" майновий комплекс з земельною ділянкою площею 4, 9926 га, на якій він розміщений, за адресою: с. Дубівка Горностаївського району Херсонської області, зазначений у Договорі оренди майнового комплексу і земельної ділянки № 3 від 01.04.2014 року, з додатками, укладеному між ФОП ОСОБА_4 (орендар) та ПП ВКФ "Елена" (орендодавець); в задоволенні іншої частини позову - відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 11.04.2017 року рішення господарського суду Херсонської області від 27.02.2017 року - змінено, викладено п. 3 його резолютивної частини в наступній редакції:

"3. Повернути ПП ВКФ "Елена" майновий комплекс з земельною ділянкою площею 4, 9926 га, на якій він розміщений, за адресою: с. Дубівка Горностаївського району Херсонської області, зазначений у Договорі оренди майнового комплексу і земельної ділянки № 3 від 01.04.2014 року, з додатками, укладеному між ФОП ОСОБА_4 (орендар) та ПП ВКФ "Елена" (орендодавець)". В решті рішення господарського суду Херсонської області від 27.02.2017 року - залишено без змін.

Не погоджуючись з судовими актами попередніх інстанцій, ПП ВКФ "Елена" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Херсонської області від 27.02.2017 року та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 11.04.2017 року і прийняти нове рішення, яким позовні вимоги про повернення майна та стягнення грошових коштів задовольнити повністю.

Відповідачем відзиву на касаційну скаргу подано не було.

В судовому засіданні представник позивача просив касаційну скаргу задовольнити, рішення господарського суду Херсонської області від 27.02.2017 року та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 11.04.2017 року - скасувати і прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Відповідача згідно з приписами ст. 1114 ГПК України належним чином повідомлено про день, час і місце розгляду касаційної скарги, однак він не скористався передбаченим процесуальним законом правом на участь у розгляді справи касаційною інстанцією.

Заслухавши пояснення представника позивача, приймаючи до уваги межі перегляду справи в суді касаційної інстанції, перевіривши повноту встановлення господарськими судами обставин справи та правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що ПП ВКФ "Елена" є власником нерухомого та рухомого майна, яке знаходиться за адресою: с. Дубівка, Горностаївський район, Херсонська область, зокрема: тваринного комплексу; будівлі птичника; пожежного депо; гаражів; вбиральні; огорожі №1-5; дорожнього покриття; агрегата комбікормового; терезів PH юЦ 13У; водонапірної башти; воріт металевих; подрібнювача КДУ; зерноочистителя ОВС-25; свердловини; трансформатора ТМ 25/10; стовпчиків виноградних ВИНКОЛ Ж-2,4; мотокоси EFCO Stark 42; навісного виноградного культиватора 2,5 м; насосу глибинного; системи крапельного зрошування (фільтр, вентиль, інжектор); лічильника електричного НИК 2301АК 1 3А/380В (000452 кВт); лічильника електричного ЦЭ 6803В/1 1Т 220V (скв. 000280 кВт), гаража 035757 кВт; трактора МТЗ-80 УК; трансформатора 10/0,4 250 кВт; насадження винограду (далі за текстом - майновий комплекс), що підтверджується Свідоцтвом серії НОМЕР_2 від 29.05.2000 року, Свідоцтвом серії НОМЕР_1 від 01.08.2002 року та оборотно-сальдовою відомістю по рахунку за 10.05.2015 року.

01.04.2014 року ПП ВКФ "Елена" (орендодавець) та ФОП ОСОБА_4 (орендар) укладено Договір оренди майнового комплексу та земельної ділянки № 3 (далі за текстом - Договір оренди), за умовами п. 1.1 якого орендодавець надає орендарю у тимчасове володіння і користування споруду та устаткування, змонтоване в ньому, що являє собою майновий комплекс та земельну ділянку, на якій він розміщений, а орендар зобов'язувався сплачувати орендарю орендну плату.

Відповідно до п. 4.2 Договору орендна плата сплачується орендарем щомісячно рівними частинами і сума місячного платежу становить 12 320 грн. (в т.ч. ПДВ).

На виконання умов Договору оренди орендодавець передав, а орендар прийняв майновий комплекс, що підтверджується Додатком № 1 від 01.04.2014 року до Договору оренди.

Рішенням господарського суду Херсонської області від 10.03.2016 року у справі № 923/762/15 залишеним без змін постановою Вищого господарського суду України від 21.09.2016 року встановлено, що у правовідносинах між ПП ВКФ "Елена" та ФОП ОСОБА_4 за спірним Договором станом на квітень 2015 року мала місце переплата орендної плати у розмірі 91 544, 43 грн.

Крім того, 18.05.2016 року відповідач сплатив позивачу кошти в розмірі 10 000 грн.

Позивач, звернувшись до господарського суду з даним позовом, свої вимоги обґрунтував тим, що в порушення умов Договору оренди відповідач має заборгованість зі сплати орендної плати більше ніж за десять місяців за період з 09.01.2016 року по 22.10.2016 року, що становить 106 748, 40 грн., яку просив стягнути з урахуванням інфляційних втрат у розмірі 10 507, 35 грн., пені у розмірі 4 744, 43 грн., 3 % річних від простроченої суми у розмірі 1 234, 29 грн., неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення - 101 845, 33 грн. та процентів за користування чужими коштами у розмірі 13 196, 62 грн. При цьому, позивач використавши своє право, передбачене ст. 782 Цивільного кодексу України та враховуючи положення ч. ч. 3, 4 ст. 291, ст. 188 Господарського кодексу України, у зв'язку з несплатою оренди більше ніж три місяці підряд відмовився від Договору оренди шляхом направлення орендарю про це повідомлення, а отже Договір оренди є розірваним з 22.10.2016 року, з огляду на що з урахуванням приписів ч. 1 ст. 785 Цивільного кодексу України просив повернути йому майновий комплекс.

Задовольняючи частково позовні вимоги місцевий господарський суд виходив з того, що заборгованість з орендної плати за період з 09.01.2016 року по 22.10.2016 року становить 106 748, 40 грн., на яку позивачем правомірно нараховані, а судом задоволено до стягнення 5 418, 01 грн. індексу інфляції, 1 193, 35 грн. 3 % річних, 4 318, 43 грн. пені; крім того, встановивши факт, що позивач скористався своїм правом, передбаченим ст. 782 Цивільного кодексу України та розірвав Договір оренди шляхом направлення орендарю повідомлення, судом з посиланням на положення ч. 1 ст. 785 Цивільного кодексу України зобов'язано відповідача повернути орендований майновий комплекс; в частині позовних вимог про стягнення неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення заявлених на підставі ст. 536 Цивільного кодексу України судом відмовлено з тих підстав, що оскільки в законі або в укладеному сторонами договорі не передбачено розмір процентів за користування чужими коштами, то це позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення зазначених процентів; також, недоведеність вини відповідача у простроченні повернення орендованого майна виключає можливість стягнення з останнього неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення її повернення орендодавцю.

Апеляційний господарський суд погодився з такими висновками місцевого суду з підстав, викладених у рішенні суду в частині залишеній без змін; в той же час, в частині зобов'язання відповідача повернути майно рішення суду було змінено, у зв'язку з його невідповідністю способу захисту порушеного права обраного позивачем.

З урахуванням встановлених господарськими судами попередніх інстанцій обставин справи здійснюючи касаційний перегляд, колегія суддів Вищого господарського суду України виходить з наступного.

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України за договором оренди наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Дана норма кореспондується з приписами ст. 283 Господарського кодексу України.

Згідно зі ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Як вірно встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, сума основного боргу відповідача по орендній платі за оренду відповідно до умов Договору оренди майнового комплексу та земельної ділянки № 3 від 01.04.2014 року (з урахуванням переплати за рішенням суду у справі № 923/762/15) за період з 09.01.2016 року по 22.10.2016 становить 106 748, 40 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 291 Господарського кодексу України на вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку встановленому ст. 188 цього Кодексу. Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України (ч. 4 ст. 291 ГК України).

За приписами ст. 782 Цивільного кодексу України наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Враховуючи те, що відповідач не сплачував орендну плату понад 10 місяців, позивачем прийнято рішення про відмову від Договору оренди, у зв'язку з чим 17.10.2016 року направлено відповідне повідомлення, яке отримане відповідачем 22.10.2016 року, що підтверджуються письмовим повідомленням про відмову від Договору від 17.10.2016 року та повідомленням про вручення поштового відправлення.

Отже, позивач скористався своїм правом на відмову від договору і тому такий договір в силу положень ч. 2 ст. 782 Цивільного кодексу України є розірваним з 22.10.2016 року.

Згідно з ч. 1 ст. 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

В порушення вищенаведеного законодавчого положення, відповідач майновий комплекс не повернув, що підтверджується письмовою відповіддю відповідача від 24.10.2016 року, в якій також повідомлено, що згідно Акту опису та арешту майна, складеного державним виконавцем, з 14.07.2016 року об'єкт оренди отримав статус орендованого майна та знаходиться на відповідальному зберіганні орендаря.

В силу приписів ст. ст. 525, 526, 629 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами, а зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом і, зокрема, сплата неустойки.

В п. 8.3 Договору оренди сторонами погоджено, що при несплаті орендарем в терміни (до першого числа наступного місяця оренди) орендних платежів, а також інших встановлених цим договором платежів орендар виплачує орендодавцю неустойку в розмірі 0, 03% з суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення. У разі затримки платежу на строк більше п'яти днів орендодавець має право розірвати цей договір в односторонньому порядку.

За правилами ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

В силу приписів ст. ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

З огляду на встановлені судами обставини справи та враховуючи вищенаведені законодавчі приписи, господарськими судами попередніх інстанцій правомірно констатовано, що при нарахуванні пені на суму несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання позивачем не враховано здійснену відповідачем у травні 2016 року оплату у розмірі 10 000 грн., а тому здійснивши вірний розрахунок судами правомірно задоволено до стягнення пеню у розмірі 4 318, 43 грн.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відтак, підставою відповідальності за грошовим зобов'язанням є сам факт порушення зобов'язання, який полягає в неповерненні відповідних грошових коштів у строк, і цей факт є вирішальним для застосування такої відповідальності.

З огляду на викладене, господарськими судами попередніх інстанцій здійснено перевірку правильності розрахунку інфляційних втрат та 3 % річних та виходячи із суми простроченого грошового зобов'язання встановлено наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог шляхом стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу з урахуванням індексу інфляції у розмірі 5 418, 01 грн. та 3 % річних у розмірі 1 193, 35 грн.

В частині позовних вимог про стягнення неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення у розмірі 101 845, 33 грн. та процентів за користування чужими коштами у розмірі 13 196, 62 грн. судами правомірно відмовлено у задоволенні з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 536 Цивільний кодекс України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Як роз'яснено в п. п. 6.1, 6.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", проценти, зазначені у ст. 536 Цивільний кодекс України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (ст. 1214 Цивільний кодекс України). Підставами для застосування до правовідносин сторін ст. 536 Цивільний кодекс України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге, встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (зокрема, ст. ст. 1048, 1054, 1061 Цивільний кодекс України). Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у зв'язку з користуванням чужими коштами. Положення ж ч. 2 ст. 625 Цивільний кодекс України в частині сплати процентів річних застосовуються за наявності порушення грошового зобов'язання. Тому, якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (ст. 536 Цивільний кодекс України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів, так і трьох процентів річних (якщо інший їх розмір не передбачено договором або законом) - за наявності порушення боржником грошового зобов'язання.

Господарськими судами попередніх інстанцій вірно встановлено, що розмір процентів за користування чужими грошовими коштами ні умовами укладеного сторонами Договору оренди майнового комплексу та земельної ділянки № 3 від 01.04.2014 року, ні законодавством, яке регулює спірні правовідносини, не передбачено, а отже суди дійшли правомірних висновків щодо відсутності правових підстав для стягнення процентів за користування чужими коштами, визначених ст. 536 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

При цьому, для застосування наслідків, передбачених ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, необхідно встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно цього обов'язку не виконав, тобто необхідна наявність вини (умислу або необережності) у особи, яка порушила зобов'язання, відповідно до вимог ст. 614 Цивільного кодексу України.

Вказана правова позиція, зокрема, викладена в постановах Верховного Суду України від 19.08.2014 року у справі № 3-70гс14 та від 02.09.2014 року у справі № 3-85гс14.

Як вірно встановлено господарськими судами, Договір оренди майнового комплексу та земельної ділянки № 3 від 01.04.2014 року розірвано позивачем в односторонньому порядку з 22.10.2016 року, однак, орендований майновий комплекс було передано відповідачу на відповідальне зберігання на підставі Акту опису і арешту майна ВП № 4822848 від 14.07.2016 року і лише під час розгляду даної справи позивачем повідомлено про те, що дії державного виконавця щодо опису майна за актом опису і арешту від 14.07.2016 року у виконавчому провадженні № 48228487 визнано неправомірними.

За таких обставин, господарські суди попередніх інстанцій дійшли вірних висновків про відсутність вини відповідача у простроченні повернення орендованого майна після розірвання Договору оренди, що з урахуванням положень ст. ст. 614, 610 - 612 Цивільного кодексу України свідчить і про відсутність підстав для стягнення з відповідача неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення її повернення орендодавцю (позивачу).

Встановивши обставини щодо не повернення об'єкту оренди після розірвання Договору оренди майнового комплексу та земельної ділянки № 3 від 01.04.2014 року, господарські суди дійшли висновків про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині, однак, з урахуванням імперативних приписів ст. 1 ГПК України, ст. 16 Цивільного кодексу України, п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод судом апеляційної інстанції правомірно зауважено, що право вибору способу захисту порушеного права належить позивачу, а суд наділений компетенцією перевірити відповідність обраного способу захисту змісту порушеного права, з огляду на що дійшов висновку щодо необхідності задоволення вимоги позивача у обраний спосіб - шляхом повернення майнового комплексу, а не зобов'язання повернути майновий комплекс, у зв'язку з чим правомірно змінено рішення суду в цій частині позовних вимог.

З урахуванням викладеного, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку, що під час розгляду справи господарськими судами попередніх інстанцій фактичні обставини справи встановлено на основі повного, всебічного і об'єктивного дослідження поданих доказів, висновки суду апеляційної інстанції відповідають цим обставинам і їм надана вірна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Також, колегія суддів касаційної інстанції відзначає, що доводи ПП ВКФ "Елена", викладені у касаційній скарзі, зводяться до переоцінки наявних у справі доказів, вільного тлумачення правових норм та не спростовують законних і обґрунтованих висновків суду апеляційної інстанції.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.

Касаційна скарга залишається без задоволення, коли суд визнає, що рішення місцевого та постанова апеляційного господарських судів прийняті з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, з'ясуванням всіх обставин, які мають значення для правильного вирішення спору.

За таких обставин, колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, які відповідають матеріалам справи та чинному законодавству, у зв'язку з чим підстав для скасування чи зміни оскаржуваного судового акту не вбачається.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу залишити без задоволення.

2. Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 11.04.2017 року у справі № 923/1336/16 - залишити без змін.

Головуючий суддяО.М. Сибіга

СуддіМ.В. Данилова

О.І. Поляк