РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.08.2017Справа №910/6653/17

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській О.С.

Представники сторін:

від позивача: Бєляєв О.А., адвокат, договір №13032017 від 13.03.2017р.;

від відповідача: не з'явився;

від третьої особи: не з'явився.

Розглядається справа:

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Форінт";

до Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління

ДФС у м. Києві

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні позивача - товариство з обмеженою відповідальністю "Торгова компанія

"ТОП Логістик Плюс"

про стягнення 909 865,00 грн.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Форінт" (надалі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДФС у м. Києві (надалі - відповідач) про стягнення 909 865,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що до ТОВ «Форінт» на підставі Договору поруки б/н від 07.09.2015р., укладеного з ТОВ «Торгова компанія «ТОП Логістик Плюс», в порядку регресу перейшло право вимоги до відповідача, у зв'язку з виконанням зобов'язань останнього перед ТОВ «Торгова компанія «ТОП Логістик Плюс» на суму 740 000,00 грн., що виникли за Договором № 121 від 20.09.2014р., укладеного між відповідачем та третьою особою. Також, позивач просить стягнути з відповідача інфляційні втрати в сумі 130 240,00 грн. та 3% річних у розмірі 39 625,00 грн., нараховані за несвоєчасне виконання відповідачем грошових зобов'язань перед позивачем.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.04.2017р. порушено провадження у справі № 910/6653/17, розгляд справи призначений на 01.06.2017р. та залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні позивача - товариство з обмеженою відповідальністю "Торгова компанія "ТОП Логістик Плюс".

29.05.2017р. через загальний відділ господарського суду від позивача надійшов супровідний лист б/н від 26.05.2017р. з клопотанням залучити витребувані судом докази.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.06.2017р. розгляд справи відкладено на 20.06.2017р., у зв'язку з неявкою в судове засідання представників відповідача і третьої особи та неподанням сторонами витребуваних судом доказів.

19.06.2017р. через загальний відділ господарського суду від позивача надійшли клопотання про відкладення розгляду справи, клопотання про продовження строку розгляду спору та пояснення щодо ненадання витребуваних судом доказів.

Присутній у судовому засіданні 20.06.2017р. представник позивача подав клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів та клопотання про відкладення розгляду справи на 20 робочих днів, у зв'язку з необхідністю подати додати додаткові докази в обґрунтування заявлених вимог.

Представники відповідача та третьої особи в засідання суду 20.06.2017р. не з'явились та витребувані докази не подали.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.06.2017р. розгляд справи було відкладено на 27.07.2017р., у зв'язку з неявкою в судове засідання представника відповідача та третьої особи; неподанням витребуваних доказів та клопотанням позивача про відкладення розгляду справи.

Присутній у судовому засіданні 27.07.2017р. представник позивача подав клопотання про долучення доказів до матеріалів справи та клопотання про витребування з матеріалів кримінального провадження № 0000074, яка, за твердженнями представника позивача, перебуває у Генеральній прокуратурі України, оригінали наступних документів: договору зберігання № 121 від 22.09.2014р., акту передачі майна до договору зберігання № 121 від 22.09.2014р., акту приймання-передачі послуг, наданих відповідно договору зберігання № 121 від 22.09.2014р.

Суд, розглянувши клопотання представника позивача про витребування доказів, відмовив у його задоволенні, оскільки воно не відповідає вимогам ст. 38 ГПК України, зокрема, відсутні докази, що на даний час матеріали кримінального провадження № 0000074 перебувають у Генеральній прокуратурі України та в цих матеріалах наявні докази, які просить витребувати позивач.

Представники відповідача та третьої особи у судове засідання черговий раз не з'явились, про причини своєї неявки суд не повідомили, витребувані судом докази не надали.

Проте, 27.07.2017р. на адресу господарського суду від відповідача надійшли письмові пояснення, в яких останній зазначає про відсутність в нього витребуваних судом доказів, оскільки кримінальне провадження № 0000074 від 13.08.2014р. направлено до Київської місцевої прокуратури № 2 м. Києва для подальшого спрямування до суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.07.2017р. розгляд справи було відкладено на 31.08.2017р., у зв'язку з неявкою в судове засідання представника відповідача та третьої особи; неподанням витребуваних доказів та необхідністю витребування нових доказів у справі.

Присутній у судовому засіданні 31.08.2017р. представник позивача подав клопотання про доручення доказів до матеріалів справи та клопотання про залучення до участі у розгляді справи в якості іншого відповідача - Головне управління Державної фіскальної служби України в м. Києві.

Суд, розглянувши клопотання представника позивача щодо залучення до участі у розгляді справи іншого відповідача, відмовив у його задоволенні з огляду на відсутність заявлених позовних вимог до Головного управління Державної фіскальної служби України в м. Києві та їх нормативного і документального обґрунтування.

Представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги повністю з підстав, наведених у позовній заяві.

Представники відповідача та третьої особи в судове засідання не з'явились, про причини неявки господарський суд не повідомили.

Відповідач та третя особа належним чином повідомлені про дату і час проведення судового засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України. (п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Згідно ст. 64 Господарського процесуального кодексу України, ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала направляється за адресою місцезнаходження сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

У відповідності до ст. 87 Господарського процесуального кодексу України, ухвалу про порушення провадження у справі від 24.04.2017р. та ухвали від 01.06.2017р., 20.06.2017р., 27.07.2017р. були надіслані відповідачу та третій особі рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення на адреси, що зазначені в позовній заяві та в Єдиному державному реєстрі фізичних осіб-підприємців, юридичних осіб та громадських формувань.

Оскільки про поважні причини неявки в судове засідання представників відповідача та третьої особи суд не повідомлений; клопотань про відкладення розгляду справи від останніх не надходило, тому суд вважає, що, у відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами, без участі представників відповідача та третьої особи, яких достатньо для винесення рішення по суті.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих позивачем, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

22.09.2014р. між Державною податковою інспекцією у Дарницькому районі Головного управління Міндоходів у м. Києві (за договором - Сторона 1/поклажодавець) та товариством з обмеженою відповідальністю «Торгова компанія «ТОП Логістик Плюс» (за договором - Сторона 2/зберігач) було укладено Договір № 121 (надалі за текстом - договір зберігання), згідно з п. 1.1. якого зберігач зобов'язується на умовах, встановлених даним договором, зберігати майно, передане йому поклажодавцем, і повернути майно у цілості на першу вимогу поклажодавця, при умові відсутності заборгованості поклажодавця за послуги зберігання.

Відповідно п. 1.2. договору зберігання, перелік майна вказується в акті передачі майна на зберігання, який є невід'ємною частиною даного договору (Додаток № 1).

Згідно п. 1.6. договору, повернення поклажадовцю майна здійснюється протягом 2-х робочих днів з дати закінчення строку зберігання за актом передачі (повернення) майна, який підписується сторонами та завіряється печатками.

У п. 4.1. договору сторони визначили, що плата за зберігання є договірною та такою, що відповідає рівню справедливих цін та нараховується відповідно до цього договору з дати підписання сторонами акту передачі майна і до закінчення строку дії договору. При неможливості поклажодавця сплатити грошові кошти за послуги ці витрати може сплатити власник майна, яке передається на зберігання, після відповідного рішення суду про повернення майна власнику.

Відповідно до п. 4.2. договору, за надані послуги зберігання майна поклажодавець сплачує зберігачу грошові кошти (винагороду) відповідно до акту прийому-передачі наданих послуг, підписаного сторонами.

За письмовою згодою сторін розрахунки можуть погашатися поклажодавцем іншими формами розрахунку, які не суперечать чинному законодавству (п. 4.6. договору).

Згідно з п. 6.1. договору, даний договір набирає чинності з моменту підписання акту передачі майна на зберігання, який є невід'ємною частиною даного договору.

Строк дії даного договору один рік, включаючи дату підписання сторонами даного договору (п. 6.6. договору).

Відповідно до п. 9.1. договору, всі зміни та/або доповнення до цього договору оформлюються письмово і підписуються уповноваженими представниками сторін. Зміни та/або доповнення набувають чинності з моменту підписання та стають складовими і невід'ємними частинами цього договору.

Всі документи, які стосуються виконання умов цього договору (додаткові угоди, доповнення, замовлення, акти, накладні, листи, повідомлення тощо), є його складовими та невід'ємними частинами (п. 9.2. договору).

Згідно п. 9.3. договору, жодна з сторін не має права передавати свої права та зобов'язання за цим договором іншим фізичним або юридичним особам без письмової згоди на те іншої сторони.

Як вбачається з наданих суду доказів, до Договору № 121 від 22.09.2014р. між відповідачем та третьою особою було підписано Акт передачі майна від 22.09.2014р., згідно з яким поклажедавець передав, а зберігач прийняв на строкове зберігання майно, а саме: ТМЦ (товар) відповідно до протоколу обшуку від 16.09.2014р. та додатків до протоколу обшуку від 16.09.2014р. № 1-217.

В подальшому, 07.09.2015р. між позивачем та ТОВ «Торгова компанія «ТОП Логістик Плюс» було укладено Договір поруки, за умовами якого поручитель (позивач) зобов'язується відповідати перед кредитором (відповідачем) за виконання основного зобов'язання СВ ФР ДПІ у Дарницькому районі ГУ Міндоходів у м. Києві (далі - Боржник), що виникли з Договору № 121 від 22 вересня 2014 року (далі - Основний Договір), який був укладений між кредитором та боржником.

У відповідності до п. 1.1. та п. 4.2. Основного Договору предметом Основного Договору є зберігання майна, переданого боржником кредитору, а саме плата за надані послуги зберігання майна (п. 2.1. договору поруки).

Згідно п. 3.1. договору поруки, поручитель та боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором за неналежне виконання боржником забезпеченого зобов'язання. Але в будь-якому випадку розмір відповідальності поручителя не повинен перевищувати розміру забезпеченого зобов'язання, зазначеного в п. 4 цього договору.

Відповідно до п. 3.2. договору поруки, поручитель цією порукою забезпечує виконання зобов'язання за Основним Договором в повному обсязі за все майно, переданого за основним договором.

Умовами п. 4.1. договору поруки встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором за виконання основного зобов'язання боржником згідно Основного Договору, але не більше суми 740 000,00 грн.

У п.5.1. договору поруки сторони передбачили обов'язки поручителя, зокрема: при порушення боржником зобов'язання перед кредитором за Основним Договором, виконати за Боржника зобов'язання у 3-денний строк з дня отримання вимоги від кредитора. У разі одержання вимоги від кредитора повідомити про це боржника.

Відповідно до пп. 5.3.1. договору поруки, після виконання зобов'язання боржника за основним договором до поручителя, який виконав таке зобов'язання, переходять усі права кредитора за Основним Договором.

Як стверджує позивач, після отримання вимог від ТОВ «Торгова компанія «ТОП Логістик Плюс» про сплату заборгованості за зберігання майна, позивач на підставі платіжних доручень № 19 від 08.09.2015р., № 27 від 05.10.2015р., № 34 від 26.10.2015р., № 44 від 24.11.2015р., № 52 від 30.12.2015р. перерахував на рахунок третьої особи кошти в загальному розмірі 740 000,00 грн.

Отже, позивач вважає, що в силу умов пп. 5.3.1. договору поруки та ч. 2 ст. 556 ЦК України, з 30.12.2015р. (з моменту виконання в повному обсязі зобов'язання, забезпеченого порукою) права ТОВ «Торгова компанія «ТОП Логістик Плюс» по Договору № 121 від 22.09.2014р., в тому числі і по сплаті ДПІ у Дарницькому районі ГУ Міндоходів у м. Києві 740 000,00 грн. за надані послуги зберігання майна, перейшли до ТОВ «Форінт», у зв'язку з чим звернувся до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДФС у м. Києві про стягнення заборгованості 740 000,00 грн., яка виникла на підставі Договору № 121 від 22.09.2014р., а також нарахованих за порушення строків сплати заборгованості втрат від інфляції у розмірі 130 240,00 грн. та 3% річних - 39 625,00 грн.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Як вбачається зі змісту Договору № 121 від 22.09.2014р., укладеного між відповідачем та третьою особою, останній за своєю правовою природою є договором зберігання.

Водночас, з акту передачі майна від 22.09.2014р., який є Додатком № 1 до Договору № 121 від 22.09.2014р. та пояснень представника позивача, наданих під час розгляду справи, вбачається, що майно, яке було передано відповідачем на зберігання третій особі, на підставі постанови про визнання речей та документів речовими доказами від 22.09.2014 року, винесеної слідчим СВ ФР ДПІ у Дарницькому районі ГУ Міндоходів у м. Києві лейтенантом податкової міліції Удовиченко Д.Г., визнано речовими доказами в кримінальному провадженні № 0000074 та вилучено під час проведення обшуку 16.09.2014р. - 22.09.2014р., за адресою: м. Київ, Харківське шосе, 201/203. Вказані речові докази передані на зберігання ТОВ «ТК «ТОП Логістик Плюс».

Таким чином, судом встановлено, що укладений між відповідачем та третьою особою Договір № 121 від 22.09.2014р. є договором зберігання речових доказів, порядок укладання та виконання якого регулюється, окрім загальних положень цивільного законодавства, приписами Кримінального процесуального кодексу України, зокрема, статтею 100 КПК України, та постановою Кабінету Міністрів України № 1104 від 19 листопада 2012 року «Про реалізацію окремих положень Кримінального процесуального кодексу України», якою, серед іншого, затверджено Порядок зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат , пов'язаних із зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження (надалі за текстом - Порядок).

Відповідно до п. 27 Порядку, схоронність тимчасово вилученого майна забезпечується згідно з пунктами 1-26 цього Порядку до повернення майна власнику у зв'язку з припиненням тимчасового вилучення майна або до постановлення слідчим суддею, судом ухвали про накладення арешту на майно.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачем до матеріалів справи не надано жодного доказу, який підтверджує, що на підставі постанови від 22.09.2014 року, винесеної слідчим СВ ФР ДПІ у Дарницькому районі ГУ Міндоходів у м. Києві лейтенантом податкової міліції Удовиченко Д.Г., було вилучено товарно-матеріальні цінності, які належать ТОВ «Форінт», та передані в подальшому на зберігання ТОВ «ТК «ТОП Логістик Плюс» за Договором № 121 від 22.09.2014р.

Також, не містять матеріали справи жодних посилань позивача на первинні бухгалтерські документи та інші докази, які підтверджують придбання позивачем товару, його вартість та незаконне вилучення його під час проведення досудового розслідування кримінального провадження № 0000074. При цьому, ухвалою суду від 27.07.2017р. зазначені докази у позивача витребовувались, проте надані не були.

Водночас, до матеріалів справи залучено ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2015 року у справі № 753/13629/15-к, винесену за результати розгляду кримінального провадження, внесене до ЄРДР за № 0000074 від 13.08.2014р., в якій суд зазначив, що не надано даних щодо належності товарно-матеріальні цінності, які передані на зберігання ТОВ «ТК «ТОП ЛОГІСТІК ПЛЮС» і грошові кошти, які вилучені під час обшуків за адресами: м. Київ, вул. Харківське шосе, 201/203 та м. Біла Церква, вул. Таращанська,197, конкретним суб'єктам господарської діяльності, що унеможливлює вирішення судом питання про їх долю у відповідності до ч. 9 ст. 100 КПК України.

При цьому, приписами ч. 12 статті 100 Кримінального процесуального кодексу України передбачено, що спір про належність речей, що підлягають поверненню вирішується у порядку цивільного судочинства. У такому випадку річ зберігається до набрання до набрання рішення суду законної сили.

Позивачем не надано до матеріалів справи доказів звернення в порядку цивільного судочинства з позовами про визнання права власності на товарно-матеріалі цінності, які були вилучені на підставі постанови слідчого від 22.09.2014 року та передані в подальшому на зберігання ТОВ «ТК «ТОП Логістик Плюс» за Договором № 121 від 22.09.2014р., як не надано доказів звернення до прокуратури, суду в порядку кримінального судочинства щодо повернення вилученого в ТОВ «Форінт» товару.

Таким чином, дослідивши зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що позивач не має жодного відношення до укладеного між відповідачем та третьою особою Договору № 121 від 22.09.2014р., спрямованого на зберігання тимчасово вилучених під час кримінального провадження речей, та виникнення зобов'язань за ним.

Водночас, судом встановлено, що 07.09.2015р. між позивачем та ТОВ «Торгова компанія «ТОП Логістик Плюс» було укладено Договір поруки, за умовами якого поручитель (позивач) зобов'язується відповідати перед кредитором (відповідачем) за виконання основного зобов'язання СВ ФР ДПІ у Дарницькому районі ГУ Міндоходів у м. Києві (далі - Боржник), що виникли з Договору № 121 від 22 вересня 2014 року (далі - Основний Договір), який був укладений між кредитором та боржником.

Нормами статті 546 Цивільного кодексу України, визначено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 553 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Згідно ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Отже, порука є спеціальним заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання, чим обумовлюється додатковий характер поруки стосовно основного зобов'язання.

З умов укладеного між відповідачем та третьою особою Договору № 121 від 22.09.2014р. не вбачається розмір плати, яка підлягала сплаті ТОВ «ТК «ТОП Логістик Плюс», за зберігання товарно-матеріальних цінностей.

Не надано до матеріалів справи й акту прийому-передачі наданих послуг, підписаного сторонами, яким також мала визначатись ціна наданих послуг зі зберігання майна.

Отже, з наявних у справі доказів не вбачається який саме розмір невиконаних зобов'язань існував у відповідача перед ТОВ «ТК «ТОП Логістик Плюс» за Договором №121 від 22.09.2014р. на момент укладання Договору поруки від 07.09.2015р.

Суд також звертає увагу на положення пп. 5.2.1. договору поруки, яким передбачено обов'язок кредитора (ТОВ «ТК «ТОП Логістик Плюс») після виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, передати йому документи, які підтверджують зобов'язання боржника та підписати з поручителем договір про відступлення права вимоги до боржника на користь поручителя у 3-денний строк.

Позивач не надав суду доказів виконання п. 5.2.1. договору поруки, які витребовувались ухвалами суду від 24.04.2017р., від 01.06.2017р.

Крім того, умовами пп. 5.1.2. договору поруки передбачено, обов'язок поручителя, у разі одержання вимоги кредитора, повідомити про це Боржника. Дане положення договору кореспондується з приписами ч. 1 ст. 555 ЦК України.

До матеріалів справи позивачем залучено три вимоги на загальну суму 370 000,00 грн. без будь-яких вихідних номерів, дат та доказів їх отримання позивачем та відповідачем. При цьому, кошти були перераховані позивачем на рахунок третьої особи в загальному розмірі 740 000,00 грн., починаючи з 08.09.2015р., тобто з наступного дня після укладання Договору поруки від 07.09.2015р.

Слід зазначити, що позивач не надав суду доказів повідомлення відповідача про пред'явлення ТОВ «ТК «ТОП Логістик Плюс» вказаних вимог про сплату заборгованості, як не надав і доказів повідомлення відповідача про виконання зобов'язань на суму 740 000,00 грн.

Крім того, відповідно до положень ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов'язку боржника третьою особою.

Кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом.

Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно зі ч. 1 ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Приписами ч. 1 ст. 516 ЦК України визначено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається з умов п. 4.6. Договору № 121 від 22.09.2014р. розрахунки можуть погашатися поклажодавцем іншими формами розрахунку, які не суперечать чинному законодавству за письмовою згодою сторін.

Також, згідно п. 9.3. договору зберігання, жодна з сторін не має права передавати свої права та зобов'язання за цим договором іншим фізичним або юридичним особам без письмової згоди на те іншої сторони.

Судом не встановлено та з наданих доказів не вбачається, що відповідач був повідомлений про укладання договору поруки від 07.09.2015р. та виконання позивачем зобов'язань, які випливають з Договору № 121 від 22.09.2014р., що, в свою чергу, має наслідком заміни сторони за вказаним договором.

Таким чином, лише факт перерахування коштів на рахунок ТОВ «ТК «ТОП Логістик Плюс» не можна визнати без умовною підставою виникнення права вимоги до відповідача за відсутності всіх інших складових елементів, з якими цивільне законодавство пов'язує укладання договору поруки та виконання зобов'язання як за основним договором, так і за договором поруки.

Згідно з частинами 1 - 5 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Приписами п. 1 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству.

З огляду на встановлені вище обставини справи та норми цивільного законодавства, суд дійшов висновку, що укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Форінт» та товариством з обмеженою відповідальністю «Торгова компанія «ТОП Логістик Плюс» Договір поруки б/н від 07.09.2015р. суперечить вимогам цивільного законодавства, а саме: не встановлено наявність невиконаних відповідачем зобов'язань за Договором №121 від 22.09.2014р. та їх обсяг на дату укладання договору поруки; зібрані у справі докази не підтверджують вчинення позивачем та третьою особою дій, направлених на реальне настання правових наслідків, які обумовлювались договором поруки від 07.09.2015р., а також всупереч умовам Договору № 121 від 22.09.2014р. не отримано згоди відповідача на проведення розрахунків іншою формою, ніж обумовлено договором, та, як наслідок, здійснена заміна сторони у зобов'язанні без згоди іншої сторони договору.

Отже, суд дійшов висновку про визнання недійсним Договору поруки б/н від 07.09.2015р.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

З огляду на встановлення під час розгляду справи наявності підстав для визнання недійсним Договору поруки б/н від 07.09.2015р., на якому ґрунтуються вимоги позивача до відповідача, позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки відсутнє порушення прав товариства з обмеженою відповідальністю "Форінт" зі сторони Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДФС у м. Києві.

Позовні вимоги в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат відповідно також задоволенню не підлягають, оскільки є похідними від вимоги про стягнення заборгованості.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю "Форінт" до Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДФС у м. Києві.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись, ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Визнати недійсним Договір поруки б/н від 07.09.2015р., укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Форінт» та товариством з обмеженою відповідальністю «Торгова компанія «ТОП Логістик Плюс».

2. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення підписано: 05.09.2017р.

Суддя А.І. Привалов