РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.09.2017Справа № 910/6271/17

За позовом Державного підприємства "Укрмедпроектбуд"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрпрофмед"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Міністерство охорони здоров'я України

про визнання недійсним договору, -

головуючий суддя Морозов С.М.,

судді Балац С.В., Привалов А.І.

За участю представників учасників судового процесу:

від позивача: Залевська О.О. (представник за довіреністю №14/11-Д від 16.11.2016р.);

від відповідача: Астрюхін К.А. (представник за довіреністю вих. № 29 від 12.05.2017р.);

від третьої особи: Мовіле О.С. (представник за довіреністю №14.02/38 від 18.10.2016р.).

Обставини справи:

Державне підприємство "Укрмедпроектбуд" (надалі - позивач) звернулося до суду з позовною заявою про визнання недійсним Договору поворотної безвідсоткової допомоги №29/12-15 від 29.12.2015р., укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю "Укрпрофмед" (надалі - відповідач) як такого, що укладений з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави.

Позовні вимоги обґрунтовані тим що, на думку позивача, спірний правочин укладено без дотримання встановленого порядку та отримання відповідного погодження Міністерства фінансів України, спірна фінансова допомога була видана позивачеві фактично грошима позивача, що були одержані з Державного бюджету України та які були перераховані всупереч бюджетному законодавству, відтак позивач вказує на те, що укладений між сторонами договір не може вважатися договором фінансової допомоги, адже у позивача фактично не відбулося поповнення обігових коштів та відповідно такий договір має бути визнаний судом недійсним.

Відповідач надав для долучення до матеріалів справи письмовий відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить суд відмовити позивачеві в задоволенні його вимог, посилаючись на необґрунтованість вимог позивача та хибність тверджень позивача стосовно укладення договору без дотримання встановленого порядку та отримання відповідного погодження.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.04.2017р. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі, розгляд призначено на 23.05.2017р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.05.2017р. призначено колегіальний розгляд справи №910/6271/17 у складі трьох суддів.

Згідно протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 25.05.2017р. справу №910/6271/17 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Морозов С.М., судді Балац С.В., Привалов А.І.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.05.2017р. справу №910/6271/17 прийнято до свого провадження колегією суддів та призначено її до розгляду на 20.06.2017р.

Судове засідання 20.06.2017р. не відбулося у зв'язку з перебуванням судді Балац С.В. у відпустці.

У зв'язку з виходом судді Балац С.В. з відпустки, ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.07.2017р. розгляд справи призначено на 25.07.2017р.

В судовому засіданні 25.07.2017р. судом оголошено перерву до 01.08.2017р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.08.2017р. розгляд справи відкладено до 12.09.2017р. та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Міністерство охорони здоров'я України. Крім того, в судовому засіданні 01.08.2017р. судом було розглянуто клопотання відповідача про припинення провадження у справі та клопотання позивача про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійний вимог на предмет спору на стороні позивача - Міністерство фінансів України та відмовлено в їх задоволенні.

Протягом перебування справи у провадженні суду сторонами було подано відповідні пояснення, клопотання, тощо в обґрунтування своїх вимог та заперечень.

Так, 27.07.2017р. позивачем подано додаткові пояснення щодо порушення інтересів держави та додаткові пояснення щодо підстав позову, 31.07.2017р. - додаткові пояснення щодо підстав для визнання договору недійсним, додаткові пояснення щодо реституції в даному спорі, клопотання про долучення до матеріалів справи акту Державної аудиторської служби України № 04-21/2 від 10.08.2016р., 30.08.2017р. - пояснення щодо нецільового використання бюджетних коштів, 12.09.2017р. - клопотання про долучення листа Міністерства фінансів України № 12010-04-10/23362 від 30.08.2017р., а 12.09.2017р. відповідачем подано додаткові пояснення щодо підстав та джерел надходження коштів, спростування тверджень про відсутність коштів у відповідача, відсутності обігових коштів, тощо.

12.09.2017р. третьої особою надано суду письмові пояснення, відповідно до яких остання просить суд задовольнити позовні вимоги та визнати укладений між сторонами договір недійсним, оскільки його було укладено за відсутності отримання відповідного погодження Міністерством фінансів України або Міністерством охорони здоров'я України, в свою чергу МОЗ України заперечує проти погодження ним такого договору.

Зважаючи на те, що в матеріалах справи міститься достатньо доказів, які сприяють всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 12 вересня 2017 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

29.12.2015р. між позивачем (надавач за договором) та відповідачем (отримувач за договором) було укладено Договір поворотної безвідсоткової фінансової допомоги №29/12-15 (надалі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого надавач в порядку та на умовах, визначених цим договором, надає отримувачу поворотну безвідсоткову фінансову допомогу, а останній зобов'язувався прийняти поворотну фінансову допомогу у встановлені договором строки.

Згідно п. 2.1. Договору поворотною фінансовою допомогою за цим договором є сума коштів у розмірі 62 000 000,00 грн.

Відповідно до п. п. 3.1. - 3.2. Договору поворотна фінансова допомога надається надавачем отримувачу в безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок отримувача впродовж п'яти банківських днів з моменту підписання цього договору. Фінансова допомога надається на безоплатній основі.

У відповідності до п. п. 4.1. - 4.2. Договору термін, на який надавач надає поворотну фінансову допомогу отримувачу встановлюється до 31.12.2017 року. Строк користування поворотною фінансовою допомогою може бути продовжений за згодою сторін, що оформлюється письмовими Додатковими угодами до цього Договору.

В пунктах 5.1., 5.2. Договору сторони передбачили, що отримувач повертає надавачу поворотну фінансову допомогу у термін, передбачений у п. 4.1. Договору. Поворотна фінансова допомога повертається в безготівковому порядку на підставі платіжного доручення шляхом перерахування отримувачем грошових коштів на банківський рахунок надавача.

Згідно п. 5.4. Договору поворотна фінансова допомога вважається повернутою отримувачем надавачу в день зарахування грошових коштів на банківський рахунок надавача.

Відповідно до укладеної Додаткової угоди №1 до Договору від 14.01.2016р. на підставі п. 12.2. Договору сторони дійшли згоди внести зміни до п. 4.1. та 4.2. розділу 4 Договору, виклавши їх в наступній редакції: " 4.1 Термін, на який надавач надає поворотну фінансову допомогу отримувачу, встановлюється до 31.12.2017 року. Надавач має право в односторонньому порядку вимагати від отримувача дострокового повернення поворотної фінансової допомоги, за умови надання надавачу відповідної письмової вимоги не менше як за 5 (п'яти) календарних днів до дати такого дострокового повернення поворотної фінансової допомоги. В разі отримання вимоги про дострокове повернення поворотної фінансової допомоги, отримувач зобов'язаний повернути надавачу вказаний у вимозі обсяг поворотної фінансової допомоги протягом 5 (п'яти) календарних днів з дати отримання відповідної вимоги.", "4.2 Строк користування поворотною фінансовою, допомогою може бути продовжений або зменшений за згодою Сторін, що оформлюється письмовими додатковими угодами до цього Договору. Строк користування поворотною фінансовою допомогою може бути достроково зменшений, в разі отримання від надавача письмової вимоги про дострокове повернення поворотної фінансової допомоги, в порядку визначеному п. 4.1. Договору.".

Крім того, Додатковою угодою №1 до Договору від 14.01.2016р. сторони доповнили Договір п. 5.5. відповідно до якого отримувач на першу вимогу надавача зобов'язувався протягом 5 (п'яти) календарних днів повернути всю суму коштів, визначену п. 2.1. Договору.

Згідно п. 12.4. Договору термін дії договору починається з дня його підписання сторонами і закінчується після повного виконання отримувачем зобов'язань перед надавачем щодо повернення фінансової допомоги.

Звертаючись до господарського суду з даним позовом, позивач вказує на те, що оскільки спірний правочин укладено без дотримання встановленого порядку та отримання відповідного погодження Міністерства фінансів України, спірна фінансова допомога була видана позивачеві фактично грошима позивача, що були одержані з Державного бюджету України та які були перераховані всупереч бюджетному законодавству, відтак укладений між сторонами договір не може вважатися договором фінансової допомоги, адже у позивача фактично не відбулося поповнення обігових коштів та відповідно такий договір має бути визнаний судом недійсним.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач посилається на необґрунтованість та надуманість вимог позивача, хибність тверджень позивача стосовно укладення договору без дотримання встановленого порядку та отримання відповідного погодження.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Під час вирішення даної справи суд виходить з того, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Положеннями статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За приписами статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Згідно з ст. ст. 4, 10, 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України.

За змістом ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 180 Господарський кодекс України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що між сторонами укладено договір позики (поворотної безвідсоткової фінансової допомоги).

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Стаття 1046 ЦК України не обмежує можливості будь-яких осіб щодо участі в позикових відносинах у статусі позикодавця чи позичальника.

Так, позичальником може бути будь-яка фізична чи юридична особа, яка має цивільну дієздатність. Щодо позикодавця, то чинне законодавство України визначає певні особливості.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" надання грошових коштів в позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, вважається фінансовою послугою.

Згідно статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" під фінансовою послугою розуміються операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Тобто, при наданні в позику грошових коштів може бути отримано прибуток у вигляді відсотків за користування грошовими коштами.

Згідно із частиною 1 статті 5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями.

Відповідно до частини 4 статті 5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції.

Так, розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України №5555 від 31.03.2006, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.04.2006 №477/12351, "Про можливість надання юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, фінансових послуг з надання коштів у позику та надання поручительств" встановлено, що юридичні особи - суб'єкти господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, надають фінансові послуги з надання коштів у позику (крім на умовах фінансового кредиту) та поручительств відповідно до вимог цивільного законодавства та з урахуванням вимог законодавства України щодо запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом.

Отже, позикодавцем в договорі про надання в позику грошових коштів з нарахування відсотків може бути тільки особа, яка має спеціальний статус.

Що ж стосується договорів, за якими у позику надаються речі, що визначені родовими ознаками або грошові кошти без отримання відсотків, то позикодавцями у таких договорах можуть бути дієздатні фізичні особи та юридичні особи.

Відповідно до пп. 14.1.257 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України поворотна фінансова допомога - це сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов'язковою до повернення.

Так, умовами договору (пункт 3.2. Договору) передбачено, що поворотна фінансова допомога надається позикодавцем позичальнику на безоплатній основі, тобто плата за користування коштами не нараховується та не сплачується.

З огляду на зазначене, суб'єктний склад Договору поворотної безвідсоткової фінансової допомоги відповідає вимогам статті 1046 Цивільного кодексу України.

Істотною умовою договору позики є умова про його предмет.

Зі змісту статті 1046 Цивільного кодексу України вбачається, що предметом договору позики можуть бути: а) грошові кошти або б) інші речі, визначені родовими ознаками.

Виходячи із визначення поняття поворотної фінансової допомоги, яке міститься у пункті 14.1.257 статті 14 Податкового кодексу України, предметом договору поворотної фінансової допомоги є грошові кошти, надані на безоплатній основі, та які є обов'язковими до повернення.

З огляду на вищевикладене, предмет Договору поворотної безвідсоткової фінансової допомоги №29/12-15 від 29.12.2015 відповідає вимогам чинного законодавства, адже ним передбачено надання поворотної фінансової допомоги у вигляді грошових коштів у розмірі 62 000 000,00 грн. (пункт 2.1. Договору), які надаються на безоплатній основі (пункт 3.2. Договору) та підлягають поверненню у порядку, передбаченому розділом 5 Договору.

Вказані вище обставини встановлені в рішенні Господарського суду міста Києва від 21.09.2016р. у справі № 910/13201/16, яке залишене без змін судами вищих інстанції та набрало законної сили з 18.01.2017р. та відповідно до ст. 35 ГПК України не потребують доказування при розгляді даної справи.

За змістом ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Пункт 7 статті 180 ГК України визначає, що строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов'язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Стаття 631 ЦК України встановлює строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Відповідно до ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Зі змісту договору вбачається, що договір підписаний з боку сторін та скріплений печатками позивача та відповідача, що свідчить про волевиявлення його сторін щодо викладених в ньому умов та змісту договору в цілому.

За таких обставин, зважаючи на положення ст. ст. 6, 627 - 628, 638 Цивільного кодексу України, ст. ст. 42, 180 Господарського кодексу України, з яких випливає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства, зважаючи на факт виконання сторонами зобов'язань по договору, суд дійшов до висновку про укладення між сторонами договору з погодженням всіх його умов, які ним обумовлюються.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що спірний договір укладений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави.

Статтею 228 ЦК України визначено, що у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

У п. 3.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків. Для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов'язання, а також наявність наміру у кожної із сторін.

Отже, для визнання недійсним спірного договору на підставі ст. 228 ЦК України позивач повинен довести, в чому саме полягає невідповідність цього правочину інтересам держави і суспільства, наявність умислу сторін або однієї сторони на укладення правочину, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, наявність вини, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією із сторін.

Обгрунтовуючи свої вимоги щодо невідповідності договору вимогам ст. 228 ЦК України, позивач зазначає, що договір було укладено без дотримання встановленого порядку та отримання відповідного погодження Міністерства фінансів України.

Проте, суд зазначає, що позивачем не доведено, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення угоди, наявність протиправних наслідків цієї угоди, а також вину сторін у формі умислу.

Позивачем також не обґрунтовано спрямованість та відповідність оспорюваного договору переліченим вище ознакам, які би свідчили про посягання на суспільні, економічні та соціальні основи держави і суспільства.

Щодо порушення при укладенні спірного правочину п. п. 2, 3 Порядку погодження залучення державними підприємствами, у тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов'язаннями, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 809 від 15.06.2011р., суд відзначає, що вказаний порядок не передбачає обов'язку вчинення будь-яких дій з боку відповідача, а щодо порушення вказаного порядку посадовими особами самого позивача суд відзначає наступне.

Посилання позивача на наявність кримінального провадження № 0000365 щодо нецільового використання бюджетних коштів суд відхиляє та при розгляді даного спору виходить з того, що згідно ст. 62 Конституції України, відповідно до якої особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, розслідування кримінального провадження слідчим органом не свідчить про наявність в діях посадових осіб відповідача вини (умислу чи необережності) при укладенні Договору, доки їх вину не буде доведено в судовому порядку.

При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо (п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009р. за № 9).

Разом із цим, як вбачається з матеріалів справи та пояснень представників сторін, відсутній вирок суду, що був би доказом наявності умислу сторін оспорюваного правочину на вчинення цього правочину з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Твердження відповідача про те, що фінансова допомога була видана позивачеві фактично грошима позивача, що були одержані з Державного бюджету України та які були перераховані всупереч бюджетному законодавству, відтак позивач вказує на те, що укладений між сторонами договір не може вважатися договором фінансової допомоги, адже у позивача фактично не відбулося поповнення обігових коштів судом відхиляються з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ст. ст. 190, 179 Цивільного кодексу України, майном як особливим об'єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки.

Згідно із ст. 184 Цивільного кодексу України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною.

Відповідно до ст. 192 Цивільного кодексу України гроші (грошові кошти) - це законний платіжний засіб, обов'язковий до приймання за номінальною вартістю на всій території України, якою є грошова одиниця - гривня.

Таким чином, грошові кошти не є речами, визначеними індивідуальними ознаками, а є засобом платежу. Відповідачем не доведено належними засобами доказування, що грошові кошти, що були ним перераховані позивачу за іншим договором, а також кошти, на які накладений арешт відповідними ухвалами суду є тими самими грошовим коштами, що перераховані позивачем по Договору фінансової допомоги № 29/12-15 від 29.12.2015р. (а саме мають ті самі індивідуальні ознаки - є тими самими банкнотами з тими ж серійними номерами, тощо). За відсутності таких доказів, зважаючи на принцип свободи ведення господарської діяльності, господарський суд виходить з того, що грошові кошти, перераховані позивачем за Договором поворотної безвідсоткової фінансової допомоги № 29/12-15 від 29.12.2015р. згідно із платіжними дорученнями № 29 та №30 від 30.12.2015р., могли бути ним отримані від ведення будь-якого із видів господарської діяльності.

Інші доводи, міркування сторін, судом розглянуті, але до уваги та врахування при вирішенні даної справи не приймаються, оскільки на результат вирішення спору не впливають.

Наявність передбачених законом підстав для визнання договору недійсним позивачем в позовній заяві не доведено, а під час розгляду справи судом не встановлено.

Так само судом не встановлено факту порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача внаслідок укладення спірного договору.

З огляду на наведене, беручи до уваги ті обставини, що спірний договір не суперечить положенням ст. 203 Цивільного кодексу України, іншим вимогам чинного законодавства, містить всі істотні умови встановленні законодавством для даного виду правочинів, такі як предмет, ціна та строк, та в подальшому був схвалений сторонами вчиненням дій направленого на його виконання, підстави для визнання його недійсним відсутні.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наявних у справі доказів, суд не знаходить підстав для задоволення даного позову.

Судовий збір позивача в розмірі 1 600,00 грн., у зв'язку з відмовою в позові, відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на останнього.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 18.09.2017р.

Головуючий суддя Морозов С.М.

Суддя Балац С.В.

Суддя Привалов А.І.