РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

20 вересня 2017 року Справа № 902/445/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Саврій В.А.

судді Дужич С.П. ,

судді Тимошенко О.М.

при секретарі судового засідання Левчук І.О.,

розглянувши апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Ямпільської районної державної адміністрації на рішення господарського суду Вінницької області від 15.06.2017р. у справі №902/445/17 (суддя Білоус В.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" (поштова адреса: 21050, м.Вінниця, вул. Соборна,8; юридична адреса: 01601, м.Київ, бул.Т.Шевченка,18)

до Управління соціального захисту населення Ямпільської районної державної адміністрації (24500, Вінницька обл., м. Ямпіль, вул. Жовтнева, 94/2)

за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Ямпільської районної ради Вінницької області (Вінницька обл., Ямпільський р-н, м. Ямпіль, вул. Свободи, буд. 132)

Департаменту фінансів Вінницької обласної державної адміністрації (вул.Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21036)

Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області (вул.Пирогова, 29, м.Вінниця, 21000)

про стягнення 110939,93 грн. боргу по компенсації витрат на надання послуг зв'язку на пільговій основі

за участю представників:

позивача - не з'явився

відповідача - ОСОБА_1 (довіреність №01-05/469 від 18.09.2017р.),

ОСОБА_2П.( довіреність № 01-05/470 від 19.09.2017р.);

третіх осіб: не з"явились

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Вінницької області від 15.06.2017р. у справі №902/445/17 задоволено позов Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" до Управління соціального захисту населення Ямпільської районної державної адміністрації, за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Ямпільської районної ради Вінницької області, Департаменту фінансів Вінницької обласної державної адміністрації, Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області, про стягнення 110939,93 грн. боргу по компенсації витрат на надання послуг зв'язку на пільговій основі.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржене рішення скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Ухвалою від 11.07.2017р. апеляційну скаргу (з доданими до неї документами) повернуто Управлінню соціального захисту населення Ямпільської районної державної адміністрації без розгляду на підставі п.2 ч.1 ст.97 Господарського процесуального кодексу України.

Усунувши обставини, що стали підставою для повернення апеляційної скарги, скаржник повторно звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що на електронну адресу суду першої інстанції відповідач надсилав заяву про відкладення розгляду справи. Але з виникненням технічних проблем із електронним цифровим підписом відповідач не міг поставити відповідну відмітку. На засідання, в силу обставин, що виникли, не зявилися відповідач та треті особи, однак, всупереч ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України, суд не переніс судове засідання та прийняв незаконне рішення без належного ознайомлення із обставинами справи.

Також зазначає, що суд не звернув уваги, що відповідно до ч.1 ст.48 Бюджетного кодексу України від 08.07.2010р. №2456-УІ зі змінами та доповненнями, розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов'язань минулих років. Виключно в межах певних бюджетних асигнувань розпорядники бюджетних коштів можуть брати бюджетні зобовязання здійснювати необхідні платежі.

Відповідно до приписів пп.б) п.4) ч.1 ст.89 та 102 Бюджетного кодексу України, видатки на відшкодування вартості послуг наданих пільговим категоріям громадян здійснюються з місцевих бюджетів за рахунок коштів, які надходять з Державного бюджету України (субвенцій з Державного бюджету України) у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Також, судом не було звернуто уваги, що у Законі України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» не затверджено видатки за відповідною субвенцією, що призвело до відсутності бюджетних асигнувань для відшкодування вартості послуг наданих позивачем пільговим категоріям громадян.

Апелянт зазначає, що застосований судом пункт 20-4 статті 91 Бюджетного кодексу України, до якої було внесено зміни згідно Закону України №1780-VIII від 20.12.2016р., не відноситься до обставин справи, тому що зміни внесені були набагато пізніше.

Суд наголошує, що обовязок щодо компенсації витрат на надання послуг звязку на пільговій основі виник у відповідача на підставі закону, а не договору. Але обовязок надавати пільги з послуг звязку згідно ряду законів, в даному випадку, виникає у позивача. А обовязок компенсації по даним пільгам виникав у відповідача лише в тому разі, якщо кошти були передбачені і якщо був укладений відповідний договір на відшкодування витрат.

Таким чином, обставини, які виникли, не залежали від відповідача, і останній, як структурний підрозділ районної адміністрації, не може впливати на затвердження видатків відповідної субвенції. Відсутність бюджетних асигнувань з державного бюджету на відшкодування витрат на надання послуг зв'язку призвело до того, що відповідач не мав законних підстав укладати договір із позивачем, а тому і відповідних зобовязань немає. А до переліку видатків з місцевих бюджетів відшкодування даних пільг було внесено наприкінці 2016 року.

На підставі викладеного, скаржник просить суд скасувати рішення господарського суду Вінницької області від 15 червня 2017 року у справі №902/445/17 і прийняти нове рішення, яким в позові відмовити повністю.

Ухвалою від 03.08.2017р. відновлено Управлінню соціального захисту населення Ямпільської районної державної адміністрації строк на подання апеляційної скарги на рішення господарського суду Вінницької області від 15.06.2017р. у справі №902/445/17. Прийнято апеляційну скаргу до провадження. Розгляд скарги призначено на "20" вересня 2017р. о 15:00 год. у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду за адресою: 33001, м.Рівне, вул.Яворницького, 59 у залі судових засідань №4.

10.08.2017р. на адресу суду від позивача надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу (вх.№23711/17, арк.справи 186-188).

Позивач у відзиві зазначає, що твердження відповідача про те, що він є лише розпорядником коштів 3 рівня та не наділений повноваженнями щодо затвердження видатків з Державного бюджету України, спростовується Постановою Кабінету Міністрів України №256 від 04.03.2002р. «Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету», в якій зазначено, що Управління праці та соціального захисту населення - це орган, що здійснює функції держави у сфері соціальної політики.

Відповідно до ч.6 ст.48 Бюджетного кодексу України бюджетні зобовязання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг щодо оплати спожитих житлово-комунальних послуг та послуг звязку (в частині абонентської плати за користування квартирними телефонами), компенсацій громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються центральними органами виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, незалежно від визначених на цю мету бюджетних коштів.

Граничний термін проведення розрахунків між позивачем та відповідачем чітко зазначений у п.5 абз.4 Постанови №256 - до 22 числа місяця, що настає за звітним щодо пільг з послуг звязку, що спростовує доводи відповідача щодо того, що термін проведення розрахунків не зазначено у договорі. Для цього застосовуються норми Постанови Кабінету Міністрів України №256, яка регулює відносини між позивачем та відповідачем у сфері здійснення розрахунків.

Частиною 1 пункту 8 Порядку №256 передбачено, що отримані місцевими бюджетами суми субвенцій перераховуються протягом одного операційного дня на рахунки головних розпорядників коштів, відкриті в територіальних управліннях Державної казначейської служби, для здійснення відповідних видатків.

Головні розпорядники коштів місцевих бюджетів здійснюють у пятиденний строк розрахунки з постачальниками відповідних послуг.

Позивач вважає, що господарським судом першої інстанції витребувані всі необхідні документи, що являються належними доказами по справі. Заборгованість підтверджується первинними документами, зокрема, актами звірки заборгованості, підписаними обома сторонами, дана заборгованість зареєстрована в Управлінні державної казначейської служби у Ямпільському районі.

Відповідно до ч.3 ст.11 Цивільного кодексу України, зобовязання позивача та відповідача виникли безпосередньо на підставі актів цивільного законодавства, а саме - ч.6 ст.48, ч.5 ст.102 Бюджетного кодексу України, ч.3 ст.63 Закону України «Про телекомунікації», ч.2 ст.17 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», а також законів України, якими передбачені відповідні пільги. А тому даний спір між позивачем та відповідачем виник із цивільно-правових відносин, а не з публічно - правових.

Позивач також стверджує, що оскільки зобовязання з надання послуг звязку на пільгових умовах та, відповідно, відшкодування витрат, повязаних з таким наданням, передбачено безпосередньо актами чинного законодавства, то виникнення та виконання таких зобовязань не може залежати від волі сторін, тобто не може бути предметом договору між такими сторонами. Зокрема, Постанова Кабінету Міністрів України від 04.03.2002р. №256 не визначає підставою для здійснення компенсації витрат за рахунок субвенції з Держбюджету договір укладений між постачальником послуг та розпорядником коштів.

На підставі викладеного позивач просить суд залишити без змін рішення господарського суду Вінницької області від 31.01.2017р., а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представник відповідача подав клопотання про долучення до матеріалів справи листа Державної казначейської служби України в Ямпільському районі Вінницької області №02-01-60/403 від 19.09.2017р., який було долучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні представники відповідача підтримали доводи апеляційної скарги та надали пояснення в обґрунтування своєї позиції. Вважають рішення господарського суду Вінницької області від 15.06.2017р. незаконним та необґрунтованим, у звязку з чим просять його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Позивач та треті особи не забезпечили явки своїх представників у судове засідання, хоч про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому Законом порядку.

Враховуючи приписи ст.101 ГПК України про межі перегляду справ в апеляційній інстанції, ст.102 ГПК України про строки розгляду апеляційної скарги та той факт, що неявка в засідання суду представників сторін, належним чином та відповідно до законодавства повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає перегляду оскарженого рішення, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представників позивача та третіх осіб.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Рівненський апеляційний господарський суд прийшов до висновку про наступне:

Вінницькою філією ПАТ Укртелеком пільговим категоріям населення в м.Ямпіль за період з 01 січня 2016 р. по 31 грудня 2016р. надано послуги на пільговій основі, вартість яких підлягає відшкодуванню, на загальну суму 110939,93 грн., що підтверджується розрахунком боргу, розрахунками видатків на відшкодування витрат, пов'язаних з наданням пільг, актами звіряння розрахунків (арк.справи 9-63).

Публічне акціонерне товариство Укртелеком надає телекомунікаційні послуги згідно Закону України від 18.11.2003р. №1280-ІV Про телекомунікації, Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №295 від 11.04.2012р., інших законодавчих актів України.

Як встановлено ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

В силу ст.633 Цивільного кодексу України, позивач, як постачальник послуги звязку, надає телекомунікаційні послуги кожному, хто до нього звернеться, оскільки послуга звязку є предметом публічного договору.

Законом України від 22.10.1993р. №3551-ХІІ Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу, Законом України від 23.03.2000р. № 1584-ІІІ Про жертви нацистських переслідувань, Законом України від 28.02.1991р. №796-ХІІ Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, Законом України від 24.03.2008р. №203/98-ВР Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний статус та Законом України від 26.04.2001р. №2402-ІІІ Про охорону дитинства для категорій осіб, визначених цими законами, встановлені пільги з оплати за послуги звязку.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, між сторонами виникли правовідносини щодо надання послуг зв'язку окремим категоріям споживачів на пільговій основі, та відшкодування витрат за надані послуги розпорядником коштів.

Відповідно до ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Аналогічне положення містить ч.1 ст.173 Господарського кодексу України, а саме: господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно положень ст.193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

В силу ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння заміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частина 3 статті 63 Закону України "Про телекомунікації" визначає, що телекомунікаційні послуги споживачам, які мають установлені законодавством України пільги з їх оплати, надаються операторами, провайдерами телекомунікацій відповідно до законодавства України.

Норми відповідних законів закріплюють реалізацію державних гарантій певним категоріям громадян та є нормами прямої дії: безумовний обовязок оператора телекомунікацій надавати пільги визначеним категоріям громадян кореспондується з безумовним обовязком держави в особі її органів відшкодувати такі пільги.

Відповідно до п.п.б п.4 ч.1 ст.89, ч.ч.1,5 ст.102 Бюджетного кодексу України, до видатків, що здійснюються з районних бюджетів та бюджетів міст республіканського і обласного значення при визначенні обсягу міжбюджетних трансфертів, належать видатки на компенсаційні виплати за надання пільг з послуг зв'язку окремих категорій громадян. Видатки місцевих бюджетів проводяться за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам, зокрема, здійснюються компенсаційні виплати за надані телекомунікаційні послуги пільговим категоріям громадян.

Відповідно до статті 87 Бюджетного кодексу України видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення належать до видатків, що здійснюються з Державного бюджету України. При цьому порядок та умови надання субвенцій з державного бюджету місцевим визначаються Кабінетом Міністрів України (частина друга статті 97 Бюджетного кодексу України).

За приписами пунктів 2-4 Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №256 від 04.03.2002р., фінансування видатків місцевих бюджетів за державними програмами соціального захисту населення провадиться за рахунок субвенцій, передбачених державним бюджетом на відповідний рік, у межах обсягів, затверджених у обласних бюджетах, бюджеті Автономної Республіки Крим, бюджетах міст Києва та Севастополя, міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення та у районних бюджетах на зазначені цілі. Забороняється фінансування місцевих програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету.

Головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення (далі - головні розпорядники коштів).

Перерахування сум субвенцій на фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення провадиться Державною казначейською службою згідно з помісячним розписом асигнувань державного бюджету, але в межах фактичних зобов'язань відповідних бюджетів щодо пільг, субсидій, допомоги та компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян.

Щомісячні суми субвенцій перераховуються на рахунки місцевих бюджетів, відкриті Міністерству фінансів Автономної Республіки Крим, фінансовим органам обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій у відповідних органах Державної казначейської служби, пропорційно обсягам субвенцій, передбаченим у державному бюджеті для бюджету Автономної Республіки Крим, обласних бюджетів, бюджетів м. Києва та Севастополя.

Згідно п.5 ч.3 даного Порядку, головні розпорядники коштів місцевих бюджетів щомісяця готують інформацію про фактично нараховані суми та акти звіряння розрахунків за надані послуги з підприємствами - надавачами відповідних послуг і надсилають їх фінансовим органам райдержадміністрацій, виконкомів міських рад (міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення) до 22 числа місяця, що настає за звітним, - щодо пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот, компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян, пільг з послуг зв'язку, зокрема безпроводового доступу до телекомунікаційної мережі з придбанням відповідних стаціонарних абонентських терміналів, та інших передбачених законодавством пільг (крім пільг на одержання ліків та зубопротезування). Інформація про фактично нараховані за звітний період суми подається як в цілому, так і за розрахунками, не проведеними згідно з Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 р. № 20.

Пункт 6 вказаного Порядку визначає, що фінансові органи районних держадміністрацій, виконкомів міських рад (міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення) на підставі актів звіряння, зазначених у пункті 5 цього Порядку, щомісяця готують реєстри нарахованих сум та подають їх Міністерству фінансів Автономної Республіки Крим, фінансовим органам обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій, управлінням Державної казначейської служби в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі.

За змістом п.8 згаданого Порядку, отримані місцевими бюджетами суми субвенцій перераховуються протягом одного операційного дня на рахунки головних розпорядників коштів, відкриті в територіальних управліннях Державної казначейської служби, для здійснення відповідних видатків.

Головні розпорядники коштів місцевих бюджетів здійснюють у п'ятиденний строк розрахунки з постачальниками відповідних послуг і ведуть облік за видами пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот, придбання твердого та рідкого пічного побутового палива і скрапленого газу; допомоги сім'ям з дітьми, малозабезпеченим сім'ям, інвалідам з дитинства, дітям-інвалідам та тимчасової державної допомоги дітям; компенсації особам, які згідно із статтями 43 і 48 Гірничого закону України мають право на безоплатне отримання вугілля на побутові потреби, але проживають у будинках, що мають центральне опалення; компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян; пільг з послуг зв'язку, зокрема безпроводового доступу до телекомунікаційної мережі з придбанням відповідних стаціонарних абонентських терміналів, та інших передбачених законодавством пільг (крім пільг на одержання ліків та зубопротезування).

Згідно п.10 Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 117 від 29.01.2003 року, підприємства та організації, що надають послуги, щомісяця до 25 числа подають уповноваженому органу на паперових та електронних носіях розрахунки щодо вартості послуг, наданих пільговикам у минулому місяці, згідно з формою "2-пільга".

Таким чином, всупереч твердженням апелянта, законодавство України не передбачає обовязковості укладення договору про відшкодування витрат за надані послуги звязку пільговим категоріям громадян, оскільки зобовязання сторін у даній справі виникають безпосередньо із законодавчих актів і не залежать від бажання сторін. При цьому, законодавством не передбачена залежність розміру відшкодування від фактичного фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, або повне чи часткове звільнення від обовязку щодо здійснення розрахунків з постачальниками послуг на пільгових умовах.

Відповідно до ч.6 ст.48 Бюджетного кодексу України, бюджетні зобов'язання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг з оплати спожитих житлово-комунальних послуг та послуг зв'язку (в частині абонентної плати за користування квартирним телефоном), компенсацій громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються Казначейством України незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень.

При цьому, колегія суддів звертає увагу апелянта, що зазначена норма є спеціальною по відношенню до загальних положень частин першої - четвертої статті 48 Бюджетного кодексу України.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем доказів проведення розрахунків з позивачем не надано.

Згідно ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.2 ст.218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

За змістом частини другої статті 617 ЦК України, частини другої статті 218 ГК України та рішення Європейського суду з прав людини від 18.10.2005 у справі "ОСОБА_2 ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не виправдовує бездіяльність боржника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобовязання (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 у справі № 11/446).

Наведеним вище положеннями законодавства передбачено відшкодування позивачу понесених витрат на надання послуг на пільгових умовах, яке (відшкодування) повинно здійснюватися головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення, й таким розпорядником є відповідач; при цьому, неналежне фінансування заходів соціального захисту окремих категорій громадян не є підставою для позбавлення позивача права на відшкодування вказаних вище витрат, понесених позивачем.

До аналогічної правової позиції дійшов Вищий господарський суд України у своїй постанові від 15.08.2017р. у справі №906/1306/16.

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги позивача про стягнення компенсації витрат на надання послуг зв'язку на пільговій основі в розмірі 110939,93 грн. підлягають задоволенню.

Суд не бере до уваги заперечення відповідача, оскільки обов'язок щодо компенсації витрат на надання послуг зв'язку на пільговій основі виник у відповідача на підставі закону, а не договору.

Колегія суддів звертає увагу, що всупереч твердженням апелянта, господарський суд Вінницької області у рішенні від 15.06.2017р. не посилався на положення п.20-4 ст.91 Бюджетного кодексу України.

Також, всупереч твердженням апелянта, місцевим господарським судом мотивовано не прийнято заяву відповідача про відкладення розгляду справи з огляду на п.1.5.17. Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом ДСА України від 20.02.2013р. N28, згідно якого документи, отримані електронною поштою без електронного цифрового підпису або каналами факсимільного зв'язку, не належать до офіційних. У разі надсилання електронних документів без електронного цифрового підпису та факсограм необхідно надсилати також оригінал документа в паперовій формі. При цьому, з матеріалів справи та пояснень скаржника в апеляційній скарзі вбачається, що представником позивача оригінал заяви в паперовій формі не надіслано до суду першої інстанції. Оскільки сторони, треті особи були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, а нез'явлення представника відповідача, третіх осіб в судове засідання, не перешкоджало вирішенню спору, та на підставі ст.75 ГПК України, суд першої інстанції не порушив норм процесуального права здійснивши розгляд справи за наявними в справі доказами за відсутності представника відповідача та третьої особи 2.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доводи скаржника, зазначені в апеляційній скарзі, апеляційним судом не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст.104 Господарського процесуального кодексу України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, тому суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду прийняте у відповідності до норм матеріального та процесуального права і його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись, ст.ст.33, 43, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Ямпільської районної державної адміністрації на рішення господарського суду Вінницької області від 15.06.2017р. у справі №902/445/17 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Саврій В.А.

Суддя Дужич С.П.

Суддя Тимошенко О.М.