РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.09.2017Справа №910/9724/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Будівельно-торгівельна компанія "Таврія"

до 1. Публічного акціонерного товариства "Сбербанк"

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Авуар-Сервіс"

3. Товариства з обмеженою відповідальністю "Фудторг"

про визнання договорів недійсними, -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Колесников О.А. (адвокат за договором від 12.01.2015р.);

від відповідача-1: Крячковська І.М. (представник за довіреністю № 238 від 18.05.2017р.);

від відповідача-2: Суменко Я.А. (представник за довіреністю від 05.07.2017р.);

від відповідача-3: Лапіна А.С. (представник за довіреністю від 23.01.2017р.);

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю Будівельно-торгівельна компанія "Таврія" (надалі - позивач) звернулося до суду з позовною заявою про визнання недійсним з моменту укладення Договору факторингу №2 від 22.09.2015р. між Публічним акціонерним товариством "Сбербанк" (надалі - відповідач-1), Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Авуар-Сервіс" (надалі - відповідач-2) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фудторг" (надалі - відповідач-3) та визнання недійсним з моменту укладення Договору від 01.06.2016р. про відступлення прав за договором поруки між відповідачем-1 та відповідачем-2.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач-2 не мав права укладати договір факторингу, оскільки, він не є фінансовою установою, яка має ліцензію на здійснення господарської діяльності з надання фінансових послуг (факторингу) та оскільки такі вимоги закону не були додержані в момент укладення оспорюваного правочину, такий договір має бути визнано судом недійсним. В обґрунтування визнання недійсним договору про відступлення прав за договором поруки позивач посилається на те, що оскільки такий правочин є похідним від основного зобов'язання, а договір факторингу є недійсним, що не спричиняє переходу прав за основним зобов'язанням до нового кредитора, до останнього не переходять права і за похідним зобов'язанням (порукою), яким забезпечене основне зобов'язання.

Відповідачі 1-3 на підставі ст. 59 ГПК України та на виконання вимог ухвали суду надали письмові відзиви на позовну заяву для долучення до матеріалів справи, відповідно до яких вказують на те, що оспорювані позивачем правочини були вчинені у відповідності до діючого на момент їх укладення законодавства України, відтак правові підстави для задоволення позову відсутні.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.06.2017р. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі, розгляд призначено на 25.07.2017р.

25.07.2017р. до суду від позивача надійшли заява про зміну підстав позову про визнання договорів недійсними та клопотання про зупинення провадження у справі.

В поданій до суду заяві про зміну підстав позову про визнання договорів недійсними позивачем доповнено підстави позову тим, що, на його думку, договір поруки від 12.10.2012р., на підставі якого у відповідача-1 виникло право вимоги до позивача та яке в подальшому було передано на користь відповідача-2 є недійсним, оскільки позивач не мав необхідного обсягу цивільної правоздатності, не маючи статусу фінансової установи та не маючи ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (поручительства), та оскільки недійсний договір поруки не породжує жодних прав у первісного кредитора (відповідача-1), їх відступлення на користь нового кредитора (відповідача-2), на думку позивача, є неможливим, а правочин щодо такого відступлення є також недійсним.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 ГПК України до початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Згідно з п. 3.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 від 26.12.2011р. під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

З огляду на дотримання позивачем вимог ст. ст. 22, 54-57 Господарського процесуального кодексу України, судом прийнято до розгляду заяву позивача про зміну підстав позову.

Відповідачами 1-3 на виконання вимог ухвали суду надано письмові пояснення на заяву позивача про зміну підстав позову про визнання договорів недійсними, відповідно до яких відповідачі заперечують проти викладених у заяві обставин (підстав позову). Крім того, відповідачі вказують на те, що обставини виконання зобов'язань позивачем за договором поруки від 12.10.2012р. досліджувались у справі №915/623/15 та рішенням від 06.05.2015р. з позивача як поручителя стягнуто відповідні грошові суми.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.07.2017р. розгляд справи відкладено до 08.08.2017р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.08.2017р. продовжено строк розгляду спору на 15 днів.

В судовому засіданні 08.08.2017р. судом оголошено перерву до 12.09.2017р.

В судовому засіданні 12.09.2017р. судом було поставлено на обговорення представників сторін клопотання позивача про зупинення провадження у справі.

Представник позивача підтримав вказане клопотання та просив суд його задовольнити.

Представники відповідачів заперечували проти вказаного клопотання, подали письмові пояснення з викладеними в них запереченнями та просили суд відмовити в його задоволенні.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення клопотання позивача з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 статті 79 ГПК України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

У пункті 3.16. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначено, що пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (частини третя і четверта статті 35 ГПК). Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарському суду слід з'ясовувати: як пов'язана справа, яка розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Пов'язаність справ полягає у тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі, зокрема, факти, що мають преюдиціальне значення. Ці обставини повинні бути такими, що мають значення для даної справи.

Неможливість розгляду даної справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені господарським судом самостійно у даній справі. Йдеться про те, що господарський суд не може розглянути певну справу через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок: непідвідомчості; обмеженості предметом позову; неможливості розгляду тотожної справи; певної черговості розгляду вимог.

В обґрунтування поданого клопотання, позивач посилається на те, що у провадженні Господарського суду міста Києва знаходиться справа № 910/9823/17 про визнання недійсним договору поруки від 12.10.2012р., укладеного між позивачем та відповідачем-1 та розгляд даної справи є неможливим до закінчення розгляду справи № 910/9823/17.

Оскільки відповідачем не обґрунтовано в чому саме полягає неможливість розгляду даної справи до закінчення розгляду названої вище справи, суд відмовляє в задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі.

Зважаючи на те, що в матеріалах справи міститься достатньо доказів, які сприяють всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 12 вересня 2017 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

12.10.2012р. між відповідачем-1 (банк) та відповідачем-3 (позичальник) укладено Договір про відкриття кредитної лінії № 18-В/12/27/ЮО (надалі - Кредитний договір), за умовами якого банк відкриває позичальнику відновлювальну кредитну лінію в іноземній валюті - доларах США, надає позичальнику на умовах договору кредитні кошти в межах ліміту кредитної лінії, а позичальник зобов'язувався використовувати кредит за цільовим призначенням, своєчасно та в повному обсязі виплачувати банку проценти за користування кредитом, а також повернути наданий йому кредит у розмірах та у терміни, зазначені в ст. 8 договору і виконувати інші умови договору.

У забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, 12.10.2012р. між відповідачем-1 та позивачем укладено договір поруки, відповідно до умов якого позивач поручився перед відповідачем-1 за належне виконання відповідачем-3 зобов'язань за кредитним договором.

Судом встановлено, що ані кредитний договір, ані договір поруки не містять застережень щодо заборони відступлення права вимоги за ними іншій особі без погодження з боржником.

Як видно з матеріалів справи, 22.09.2015р. між відповідачами 1-3 укладено Договір факторингу № 2 (надалі - Договір факторингу), відповідно до п. 1.1. якого в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Клієнт (відповідач-1) відступає (передає), а Фактор (відповідач-2) набуває (приймає) від Клієнта усі права Клієнта за Кредитним договором незалежно від того чи існують вони зараз або виникнуть у майбутньому, в тому числі але не обмежуючись усі права вимоги (як цей термін визначено нижче в п. 1.2. цього Договору) (відступлені права) та зобов'язується перерахувати на користь клієнта грошову суму, вказану в п. 2.1. договору.

Згідно п. 1.2. Договору факторингу на підставі положень п. 1.1. цього Договору, Клієнт відступає (передає), а Фактор набуває (приймає) від Клієнта право грошової вимоги на отримання від Боржника (відповідача-3) основної суми заборгованості за кредитами, відсотків (процентів) та будь-яких і всіх інших грошових коштів і всієї заборгованості) на підставі Кредитного договору незалежно від того чи існують вони зараз або виникнуть у майбутньому, в розмірі не меншому ніж вказаний в заяві кредитора, який має бути остаточно погоджений Сторонами в Акті приймання-передачі відступлених прав (як визначено нижче) на дату відступлення (право вимоги). Загальна сума права вимоги, що відступається Фактору, становить 24 891 282 (двадцять чотири мільйони вісімсот дев'яносто одна тисяча двісті вісімдесят дві гривні) 13 копійок, включаючи суму основної заборгованості за кредитом, суму процентів, суму неустойки, інші платежі, належні до сплати за Кредитним договором.

Як передбачено в п. п. 1.3. - 1.5. Договору факторингу з метою забезпечення виконання Боржником зобов'язань за Кредитним договором було укладено договори, перелік яких міститься в Додатку №5 до цього Договору (договори забезпечення за Кредитним договором). Клієнт відступає (передає) на користь Фактора всі права за договорами забезпечення за Кредитним договором в дату відступлення. З цього Договору для Боржника не виникає ніяких додаткових зобов'язань крім тих, що безпосередньо виникли та виникнуть з Кредитного договору. Цей Договір не є частиною Кредитного договору та не змінює його.

За умовами п. п. 4.1., 4.2. Договору факторингу відступлені права (в тому числі право вимоги) та права за Договорами забезпечення за Кредитним договором вважаються відступленими (переданими) Клієнтом та набутими (прийнятими) Фактором в дату отримання Клієнтом ціни договору в повному обсязі на рахунок Клієнта, вказаний в п. 2.2. цього Договору (дата відступлення), про що в таку дату складається Акт приймання-передачі відступлених прав у формі, погодженій Сторонами в Додатку №2 до цього Договору (Акт приймання-передачі Відступлених Прав). Сторони зобов'язані підписати Акт приймання-передачі відступлених прав в дату відступлення. З дати відступлення до Фактора переходять усі права Клієнта на підставі Кредитного договору та заяви кредитора, в тому числі право вимоги; Фактор замінює Клієнта у правовідносинах, що існують на підставі Кредитного договору та заяви кредитора, та набуває право замість Клієнта вимагати від Боржника належного виконання ним всіх його зобов'язань за Кредитним договором та заявою Кредитора, в тому числі, але не обмежуючись згідно з правом вимоги; усі та будь-які права клієнта до боржника за кредитним договором та заявою кредитора припиняються та всі та будь-які зобов'язання боржника за кредитним договором та заявою кредитора перед клієнтом припиняються.

Цей договір вважається укладеним та набирає чинності з дати його підписання сторонами та діє до 01.04.2016р. ( п. 11.1. Договору факторингу).

Крім того, між відповідачами 1-3 було підписано відповідні додатки до договору, а саме реєстр документів, що підтверджують відступлені права (додаток № 1), форму акту приймання-передачі відступлених прав (додаток № 2), форму акту приймання-передачі документів (додаток № 3), графік оплати ціни договору (додаток № 4), договори забезпечення за Кредитним договором (додаток № 5), форми договорів відступлення прав за договорами забезпечення за кредитним договором (додаток № 6), а також договори про внесення змін № 1 від 22.09.2015р., № 1 від 30.03.2016р., № 2 від 01.06.2016р.

Звертаючись до господарського суду з даним позовом, позивач вказує на те, що відповідач-2 не мав права укладати договір факторингу, оскільки, він не є фінансовою установою, яка має ліцензію на здійснення господарської діяльності з надання фінансових послуг (факторингу) та оскільки такі вимоги закону не були додержані в момент укладення оспорюваного правочину, такий договір має бути визнано судом недійсним. В обґрунтування визнання недійсним договору про відступлення прав за договором поруки позивач посилається на те, що оскільки такий правочин є похідним від основного зобов'язання, а договір факторингу є недійсним, що не спричиняє переходу прав за основним зобов'язанням до нового кредитора, до останнього не переходять права і за похідним зобов'язанням (порукою), яким забезпечене основне зобов'язання. Крім того, позивач вказує на те,що договір поруки від 12.10.2012р., на підставі якого у відповідача-1 виникло право вимоги до позивача та яке в подальшому було передано на користь відповідача-2 є недійсним, оскільки позивач не мав необхідного обсягу цивільної правоздатності, не маючи статусу фінансової установи та не маючи ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (поручительства), та оскільки недійсний договір поруки не породжує жодних прав у первісного кредитора (відповідача-1), їх відступлення на користь нового кредитора (відповідача-2), на думку позивача, є неможливим, а правочин щодо такого відступлення є також недійсним.

Відповідачі 1-3 заперечуючи проти задоволення позовних вимог вказують на те, що оспорювані позивачем правочини були вчинені у відповідності до діючого на момент їх укладення законодавства України, відтак правові підстави для задоволення позову відсутні.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Під час вирішення даної справи суд виходить з того, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Положеннями статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За приписами статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Таким чином, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Згідно з ст. ст. 4, 10, 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України.

За змістом ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 180 Господарський кодекс України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Ст. 6 ГК України встановлені загальні принципи господарювання: свобода підприємницької діяльності у межах, визначених законом; вільний рух капіталів, товарів та послуг на території України; обмеження державного регулювання економічних процесів у зв'язку з необхідністю забезпечення соціальної спрямованості економіки, добросовісної конкуренції у підприємництві, екологічного захисту населення, захисту прав споживачів та безпеки суспільства і держави.

Ст. 14 ГК України визначає порядок ліцензування, патентування та квотування у господарській діяльності, який є засобом державного регулювання у сфері господарювання, спрямованим на забезпечення єдиної державної політики у цій сфері та захист економічних і соціальних інтересів держави, суспільства та окремих споживачів, виходячи з конституційного права кожного на здійснення підприємницької діяльності, не забороненої законом, а також принципів господарювання, встановлених у статті 6 цього Кодексу. Відносини, пов'язані з ліцензуванням видів господарської діяльності, регулюються законом.

Відповідно до ст. 43 ГК України підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом. Особливості здійснення окремих видів підприємництва встановлюються законодавчими актами. Перелік видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню, а також перелік видів діяльності, підприємництво в яких забороняється, встановлюються виключно законом.

Відповідно до частини першої статті 72 ГК України підприємства в Україні здійснюють свою діяльність відповідно до вимог статей 62-71 цього Кодексу, якщо інше щодо підприємств окремих видів не передбачено цим Кодексом та іншими законами, прийнятими відповідно до цього Кодексу. Так, згідно із частиною третьою статті 62 Господарського кодексу України підприємство, якщо законом не встановлено інше, діє на основі статуту. Частиною четвертою статті 57 цього Кодексу встановлено, що статут суб'єкта господарювання повинен містити відомості про його найменування і місцезнаходження, мету і предмет діяльності, розмір і порядок утворення статутного та інших фондів, порядок розподілу прибутків і збитків, про органи управління і контролю, їх компетенцію, про умови реорганізації та ліквідації суб'єкта господарювання, а також інші відомості, пов'язані з особливостями організаційної форми суб'єкта господарювання, передбачені законодавством. Статут може містити й інші відомості, що не суперечать законодавству.

Цивільний кодекс України закріплює універсальну правоздатність юридичної особи - здатність мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа. Поряд з цим статтею 91 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Юридична особа може здійснювати окремі види діяльності, перелік яких встановлюється законом, після одержання нею спеціального дозволу (ліцензії).

Цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до Єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Ст. 1 Закону України "Про господарські товариства" встановлено, що господарські товариства можуть займатися будь-якою підприємницькою діяльністю, яка не суперечить законодавству України.

Враховуючи вищевикладене підприємство здійснює свою господарську діяльність відповідно до його мети і предмету діяльності, вказаними у статуті. Водночас можливе виникнення інших прав та обов'язків, прямо не передбачених статутом, але при умові, якщо вони не суперечать чинному законодавству і цілям діяльності цього підприємства.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із п. 2 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 202, ч. 2 ст. 203, ч. 1 ст. 205, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами); правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Виходячи з аналізу вищенаведених норм чинного законодавства, обов'язковими умовами визнання договору недійсним є наявність у позивача певного суб'єктивного права (охоронюваного інтересу) - об'єкту судового захисту, порушення у зв'язку з укладенням відповідного договору таких прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі, та належність обраного способу судового захисту. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

В силу п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до положень ст. 518 ЦК України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов'язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред'явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов'язок до пред'явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання.

Таким чином, якщо інше не встановлено договором або законом, відступлення права вимоги є двостороннім правочином, в якому сторонами є первісний кредитор і новий кредитор. У цьому випадку боржник - не є стороною у цьому правочині, а лише наділений правом не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні (ч. 2 ст. 517 ЦК України) та правом висувати проти вимоги кредитора заперечення (ст. 518 ЦК України).

З аналізу наведених норм вбачається, що заміна кредитора у зобов'язанні не впливає на характер, обсяг і порядок виконання боржником своїх обов'язків, не погіршує становище боржника і не зачіпає його інтересів, та здійснюється без згоди боржника, однак сторони мають право додатково врегулювати порядок заміни кредитора у договорі.

Оскільки сторони у кредитному договорі не обумовили необхідність обов'язкової згоди боржника на відступлення права вимоги за кредитним договором, то укладення спірного договору не погіршує становище боржника і не зачіпає його інтересів та не порушує його права, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Щодо твердження позивача про те, що відповідач-2 не мав права укладати договір факторингу, оскільки, він не є фінансовою установою, яка має ліцензію на здійснення господарської діяльності з надання фінансових послуг (факторингу), суд відзначає наступне.

До загальних засад цивільного законодавства відносять, зокрема, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України).

Частина третя статті 6 ЦК України визначає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, проте не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Норму статті 6 ЦК України розкриває стаття 627 цього Кодексу, в якій зазначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Суть договору факторингу в першу чергу полягає в наданні фінансових послуг. Відповідно до статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", фінансова послуга - це операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. У частині 1 статті 4 цього Закону міститься перелік фінансових послуг, серед яких у пункті 11 зазначається і факторинг. З урахуванням положень статті 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" факторинг визначається як кредитна операція.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач-2 є фінансовою установою, про що свідчить відповідне свідоцтво про реєстрацію фінансової установи серії ФК № 429 від 07.11.2013р. та додаток до нього.

Щодо наявності у відповідача-2 ліцензії на здійснення господарської діяльності з надання фінансових послуг (факторингу), як про те слушно зауважено відповідачами у своїх відзивах на позовну заяву, відповідно до ст. 34 закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами: 1) страхової діяльності; 2) діяльності з надання послуг накопичувального пенсійного забезпечення; 3) надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів; 4) діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб.

Згідно п. 2 ст. 7 закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів) підлягає ліцензуванню.

В ч. 2 ст. 20 закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» у разі відсутності ліцензійних умов провадження відповідного виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню відповідно до закону, відповідальність за провадження такої господарської діяльності без ліцензії не застосовується.

На дату укладення договору факторингу не були розроблені та прийняті відповідні ліцензійні умови та лише з прийняттям постанови Кабінету міністрів України № 913 від 07.12.2016р. «Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів)» надання послуг з факторингу віднесено до виду фінансових послуг, що підлягають ліцензуванню.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про те, що на дату укладення договору факторингу, відповідач-2 мав необхідний обсяг цивільної правоздатності на укладення оспорюваного позивачем правочину. Інших підстав для визнання вказаного договору недійсним позивачем не наведено.

Щодо визнання недійсним договору про відступлення прав за договором поруки від 01.06.2016р. (далі - Договір про відступлення), суд відзначає наступне.

Так, за умовами п. 2.1. Договору про відступлення у зв'язку з набуттям (отриманням) новим кредитором усіх прав за кредитним договором на підставі договору факторингу, кредитор (відповідач-1) відступає, а новий кредитор (відповідач-2) набуває усіх прав Кредитора, належних Кредитору, згідно з Договорами поруки.

Згідно п. 2.2. Договору про відступлення за цим Договором новий кредитор в дату укладення, набуває право замість Кредитора одержати переважно перед іншими кредиторами Боржника задоволення всіх своїх вимог (повернення суми основної заборгованості, сплати нарахованих процентів, комісій, можливої неустойки (штраф, пеня), відшкодування збитків тощо), які випливають з Кредитного договору та/або Договору факторингу та/або Договорів поруки.

За змістом п. п. 2.3., 2.4. Договору про відступлення сторони цим погоджуються, що з Дати укладення до нового кредитора переходя усі права Кредитора за Договорами поруки. Права Кредитора за Договорами поруки підтверджуються Кредитним договором, Договорами поруки з усіма додатками, змінами і доповненнями до них.

У відповідності до п. 3.2. Договору про відступлення права за Договорами поруки вважаються відступленими з Дати укладення.

Цей Договір набирає чинності з дати підписання його Сторонами та діє до повного виконання Сторонами їх зобов'язань (п. 5.1. Договору про відступлення).

Посилання позивача на те, що оскільки Договір про відступлення є похідним від основного зобов'язання (договору факторингу), а договір факторингу є недійсним, що не спричиняє переходу прав за основним зобов'язанням до нового кредитора, до останнього не переходять права і за похідним зобов'язанням (порукою), яким забезпечене основне зобов'язання, судом відхиляються як необґрунтовані, з огляду на встановлені вище обставини відповідності договору факторингу нормам діючого законодавства в момент його укладення.

Твердження позивача про те, що договір поруки від 12.10.2012р., на підставі якого у відповідача-1 виникло право вимоги до позивача та яке в подальшому було передано на користь відповідача-2 є недійсним, оскільки позивач не мав необхідного обсягу цивільної правоздатності, не маючи статусу фінансової установи та не маючи ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (поручительства), суд не приймає з огляду на наступне.

Згідно із частиною 1 статті 5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями.

Відповідно до частини 4 статті 5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції.

Так, розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України №5555 від 31.03.2006, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.04.2006 №477/12351, "Про можливість надання юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, фінансових послуг з надання коштів у позику та надання поручительств" встановлено, що юридичні особи - суб'єкти господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, надають фінансові послуги з надання коштів у позику (крім на умовах фінансового кредиту) та поручительств відповідно до вимог цивільного законодавства та з урахуванням вимог законодавства України щодо запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом.

Відтак, за висновками суду, зважаючи на приписи діючого законодавства позивач мав право на укладення договору поруки від 12.10.2012р.

Наявність передбачених законом підстав для визнання договорів факторингу та відступлення недійсними позивачем в позовній заяві не доведено, а під час розгляду справи судом не встановлено.

Так само судом не встановлено факту порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача внаслідок укладення спірних правочинів.

З огляду на наведене, беручи до уваги ті обставини, що спірні договори не суперечать положенням ст. 203 Цивільного кодексу України, іншим вимогам чинного законодавства, містить всі істотні умови встановленні законодавством для даного виду правочинів, підстав для визнання їх недійсними відсутні.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наявних у справі доказів, суд не знаходить підстав для задоволення даного позову.

Судовий збір позивача в розмірі 3 200,00 грн., у зв'язку з відмовою в позові, відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на останнього.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 18.09.2017р.

Суддя С.М. Морозов