ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2017 року Справа № 910/4502/17
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого суддіШевчук С.Р. (доповідач)
суддівВладимиренко С.В., Демидової А.М.
розглянувши касаційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ЛОКО"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 01.06.2017
у справі№910/4502/17 Господарського суду міста Києва
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ЛОКО"
до Приватного акціонерного товариства "F&C REALTY"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачаПублічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Банк "Фінанси та Кредит"
простягнення 88 806 581,86 грн.
в судовому засіданні взяли участь представники:

- позивача: не з'явилися

- відповідача: Лабунська М.П., дов. б/н від 18.09.2017

- третьої особи: не з'явилися

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ЛОКО" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Приватного акціонерного товариства "F & C REALTY" про стягнення заборгованості в сумі 88 806 581,86 грн.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням Приватним акціонерним товариством "F & C REALTY" своїх зобов'язань за договором про невідновлювальну кредитну лінію №639v-01-07 від 27.03.2007, укладеним між ТОВ "Банк "Фінанси та Кредит" та відповідачем. Право вимоги до відповідача за неналежне виконання умов кредитного договору у позивача виникло на підставі договору відступлення права вимоги від 10.02.2017.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.03.2017 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Публічне акціонерне товариство "Банк "Фінанси та Кредит" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Банк "Фінанси та Кредит" Валендюка В.С.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.03.2017 у справі №910/4502/17 (суддя Борисенко І.І.) за заявою позивача вжито заходів до забезпечення позову, а саме, з метою забезпечення позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ЛОКО" в межах суми 88 806 581,86 грн. накладено арешт на нерухоме майно, що належить Приватному акціонерному товариству "F & C REALTY" на праві власності, а саме: нежилі будівлі загальною площею 743,6 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Золотоворітська, буд. 6 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна - 00) до набрання рішенням у справі № 910/4502/17 законної сили.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 01.06.2017 у справі №910/4502/17 (головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді Чорна Л.В., Майданевич А.Г.) ухвалу Господарського суду міста Києва від 30.03.2017 у справі №910/4502/17 скасовано, у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ЛОКО" про вжиття заходів до забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що належить Приватному акціонерному товариству "F & C REALTY" на праві власності, а саме: нежилі будівлі загальною площею 743,6 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Золотоворітська, буд. 6 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна - 00), відмовлено. Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ЛОКО" на користь Приватного акціонерного товариства "F & C REALTY" 1 600,00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Не погоджуючись із прийнятою у справі постановою, Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ЛОКО" звернулось із касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм процесуального права, а саме статей 66, 67 Господарського процесуального кодексу України, просить скасувати постанову Київського апеляційного господарського суду від 01.06.2017, а ухвалу Господарського суду міста Києва від 30.03.2017 залишити в силі.

Від відповідача надійшов відзив на касаційну скаргу, вважає її доводи необґрунтованими, просить повернути касаційну скаргу без розгляду на підставі п. 6 ч. 1 ст. 1113 ГПК України.

Розглянувши касаційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судами, 23.03.2017 до Господарського суду міста Києва позивачем була подана заява про вжиття заходів до забезпечення позову, у якій позивач просив суд накласти арешт на нерухоме майно, а саме: нежилі будівлі загальної площею 743,6 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Золотоворітська, буд. 6 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна - 00), що належить на праві власності Приватному акціонерному товариству "F & С Realty" (01103, м. Київ, вул. Кіквідзе, буд. 18-А; ідентифікаційний код 23496142) до набрання рішенням законної сили у справі № 910/4502/17.

В подальшому, 30.03.2017 позивачем до Господарського суду міста Києва була подана ще одна заява про вжиття заходів до забезпечення позову, у якій позивач також просив суд накласти арешт на нерухоме майно, а саме: нежилі будівлі загальної площею 743,6 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Золотоворітська, буд. 6 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна - 00), що належить на праві власності Приватному акціонерному товариству "F & С Realty" (01103, м. Київ, вул. Кіквідзе, буд. 18-А; ідентифікаційний код 23496142) до набрання рішенням законної сили у справі № 910/4502/17.

Заява позивача про вжиття заходів до забезпечення позову обґрунтована тим, що сума заборгованості відповідача перед позивачем є досить значною, а відповідач всіляко ухиляється від належного виконання своїх грошових зобов'язань. Водночас, вжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на грошові кошти відповідача буде недостатнім для того, щоб гарантувати реальну можливість виконання рішення суду у випадку задоволення позову.

На думку позивача, фактично єдиним ліквідним активом відповідача, за рахунок якого можуть бути задоволені позовні вимоги позивача у випадку задоволення позову, є належний відповідачу об'єкт нерухомості, а саме: нежитлова будівля загальною площею 743,6 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Золотоворітська, буд. 6 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна - 00).

Розглядаючи заяву позивача про вжиття заходів до забезпечення позову, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли протилежних висновків.

Так, суд першої інстанції зазначив, що сума, яку просить стягнути позивач з відповідача у даній справі, є досить значною, а відповідач фактично продовжує порушення прав позивача, яке полягає у подальшому протиправному невиконанні умов Кредитного договору. Крім того, відповідачем не було вчинено жодних спроб усунути (припинити) вказані порушення прав позивача та попереднього Кредитора, що може свідчити про наявність у відповідача намірів вжити всіх можливих заходів щодо неповернення кредитних коштів та сплати штрафних санкцій за невиконання положень Кредитного договору. Відтак, зважаючи на явний протиправний характер дій відповідача, тривалий строк ухилення відповідача від виконання зобов'язань за кредитним договором, та відсутність будь-яких юридичних обмежень щодо можливості відчуження належного відповідачу майна на користь третіх осіб та з огляду на те, що фактично ліквідним активом відповідача, за рахунок якого можуть бути задоволені вимоги позивача у випадку задоволення позову, є об'єкт нерухомого майна за адресою: м. Київ, вул. Золотоворітська, буд. 6, загальної площею 743,6 кв.м., суд дійшов висновку про необхідність вжиття заходів до забезпечення позову з метою гарантії реального виконання рішення суду.

Натомість, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про недоведеність позивачем належними та допустимими доказами як обставин ухилення відповідача від виконання своїх зобов'язань за Кредитним договором, так і того, що існує реальна можливість невиконання рішення господарського суду.

Колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновками суду апеляційної інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно приписів статті 66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

За змістом вищезазначеної статті заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та гарантія реального виконання рішення суду.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням:

- розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;

- забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;

- наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову;

- імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів;

- запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Позов, згідно з пунктом 1 частини 1 статті 67 Господарського процесуального кодексу України, забезпечується накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві.

Заходи щодо забезпечення позову обов'язково повинні застосовуватися відповідно до їх мети, з урахуванням безпосереднього зв'язку між предметом позову та заявою про забезпечення позову.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Як роз'яснено абз. 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Так, як встановлено апеляційним судом, предметом позову у даній справі є стягнення з відповідача, як позичальника, заборгованості у розмірі 88 806 581,86 грн. за Договором про невідновлювальну кредитну лінію №639v-01-07 від 27.03.2007 та додаткових угод до нього (далі, Кредитний договір), укладеного між Публічним акціонерним товариством "Банк "Фінанси та Кредит" та Приватним акціонерним товариством "F & C REALTY".

Позивач зазначив, що у нього право вимоги до відповідача за неналежне виконання умов вказаного Кредитного договору та додаткових угод до нього виникло на підставі Договору відступлення права вимоги від 10.02.2017, згідно якого позивач отримав право вимоги заборгованості за кредитними коштами у розмірі 7 097 176,80 грн. та процентів за Кредитним договором у розмірі 1 941 581,55 грн.

Крім того, позивачем за невиконання та порушення відповідачем умов пунктів 7.3., 7.4., 8.3. Кредитного договору (неподання Банку квартальної та річної звітності; невиконання зобов'язань щодо укладення договору іпотеки, предметом якого є нерухомість, розташована за адресою: м. Київ, вул. Раїси Окіпної, 10; укладення без отримання згоди ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" договору комплексного банківського обслуговування з ПАТ "Райффайзен Банк Аваль") нараховано до стягнення з відповідача 2 928 274,20 доларів США штрафу, що еквівалентно 79 139 942,63 грн.

За прострочення повернення кредитних коштів та виплати процентів позивачем у відповідності до пункту 7.1. Кредитного договору нараховано до стягнення з відповідача 443 765,89 грн. пені.

Також, у відповідності до статті 625 Цивільного кодексу України, за прострочення виконання грошового зобов'язання позивачем нараховано до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 47 546,35 грн. та 136 568,64 грн. інфляційних втрат.

Суд першої інстанції в якості обґрунтування доцільності вжиття заходів забезпечення позову зазначив про наявність інших судових справ щодо відповідача, значну суму заборгованості, заявлену до стягнення.

Однак, як обґрунтовано зауважено апеляційним судом, Господарським судом міста Києва не було враховано, що в якості забезпечення основного зобов'язання за Кредитним договором №693у-01-07 від 27 березня 2007 року (заборгованість за яким просить стягнути позивач) було укладено п'ять договорів, а саме:

1. Іпотечний договір №3022И/1110 від 29.11.2010, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. за реєстровим №11899, предметом якого було нежиле приміщення за адресою: Донецька обл., м. Маріуполь, проспект Леніна (проспект Республіки), буд. 66/39, площею 399,2 кв.м. (іпотекодавець - ПрАТ "F & С Realty").

2. Договір застави майнових прав №2129ИП/0507 від 31.05.2007, предметом якого були майнові права на придбання нерухомості гідно умов інвестиційного договору №ИД-4РОН-2 від 21.03.2007 (заставодавець - ПрАТ "F & С Realty").

3. Договір застави акцій №3686А/0215 від 27.02.2015, предметом якого були акції емітенту ПАТ "Ужгородський Турбогаз" (), у кількості 8 753 611 шт., номінальною вартістю однієї акції 0,25 грн. (заставодавець ТОВ "Ді.еР.Ай").

4. Договір застави акцій №1306А/1205 від 30.12.2005, предметом якого були акції емітенту BA ХК "АвтоКрАЗ" (), у кількості 7 000 000 шт., номінальною вартістю однієї акції 0,25 грн. (заставодавець ТОВ "Нафтохімімпекс"),

5. Договір поруки №913 від 30.08.2007 (поручитель ТОВ "Нові промислові технології").

Отже, як підставно наголошено апеляційним судом, при дослідженні питання співмірності вжитих заходів забезпечення позову, суд першої інстанції не врахував на наявність договорів, спрямованих на забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором.

При цьому, як встановлено апеляційним судом, позивачем у заяві про вжиття заходів до забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідача лише зазначається про ймовірність настання певних складнощів при виконанні судового рішення у разі задоволення позову та не доведено, що відповідачем вчиняються будь-які дії, спрямовані на ухилення від виконання зобов'язань.

Натомість, як з'ясовано апеляційним судом, відповідач здійснював та продовжує здійснювати погашення наявної у нього заборгованості за Кредитним договором як до, так і після подання позовної заяви у даній справі, що підтверджується копіями платіжних доручень та банківськими виписками, доданими до додаткових пояснень апелянта від 30.05.2017.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи наведене, колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновками апеляційного суду стосовно недоведеності позивачем обставин, з якими стаття 66 Господарського процесуального кодексу України пов'язує можливість вжиття заходів до забезпечення позову, що, водночас унеможливлює задоволення заяви позивача про накладення арешту на наявне у відповідача нерухоме майно. Відтак, апеляційним судом обґрунтовано скасовано ухвалу місцевого господарського суду від 24.03.2017 як таку, що прийнята з порушенням вимог статей 33, 34, 43, 66, 67 Господарського процесуального кодексу України.

За таких обставин колегія суддів Вищого господарського суду України не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги позивача та скасування постанови Київського апеляційного господарського суду від 01.06.2017. Доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження під час касаційного провадження.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111, 11113 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ЛОКО" залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 01.06.2017 у справі №910/4502/17 залишити без змін.

Головуючий суддя С.Р. Шевчук

С у д д я С.В. Владимиренко

С у д д я А.М. Демидова