ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" вересня 2017 р. Справа № 922/2237/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В. І. , суддя Слободін М.М.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - Грєнков І.В., за довіреністю від 27.12.2016 року №08-11/4550/2-16;

відповідача - Панфьоров Ф.О., договір від 17.08.2017 року, ордер серії ХВ №000009 від 25.09.2017 року; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №1712 від 02.04.2009 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4, м. Харків (вх. №2667Х1/18)

на рішення господарського суду Харківської області від 06.09.2016р.

у справі №922/2237/16

за позовом Харківської міської ради, м. Харків

до відповідача Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4, м. Харків

про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 06.09.2016р. у справі №922/2237/16 (суддя Погорелова О.В.) позов задоволено повністю; звільнено самовільно зайняту земельну ділянку площею 6,51 кв.м. по АДРЕСА_2, яка використовується ФОП ОСОБА_4 шляхом демонтажу 5-го блоку (торгівельного місця) у торгівельному павільйоні з приведенням її у придатний для подальшого використання стан; звільнено самовільно зайняту земельну ділянку площею 7,44 кв.м. по АДРЕСА_2, яка використовується ФОП ОСОБА_4 шляхом демонтажу 2-го блоку (торгівельного місця) у торгівельному павільйоні з приведенням її у придатний для подальшого використання стан; стягнуто з ФОП ОСОБА_4 на користь Харківської міської ради 1378 грн. судового збору.

Фізична особа - підприємець ОСОБА_4, м. Харків з рішенням суду першої інстанції не погодилася та звернулася до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 06.09.2016р. у справі №922/2237/16 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апелянт вважає, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято при неповному з'ясуванні всіх обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню.

Зокрема, в обґрунтування своєї правової позиції, апелянт зазначає про те, що місце розташування малої архітектурної форми для здійснення підприємницької діяльності за адресою: АДРЕСА_2 останнім було погоджено з Управлінням земельних відносин, Управлінням споживчого ринку та Управлінням містобудування та архітектури.

Окрім того, вказує на те, що місцевий господарський суд, в порушення норм процесуального права прийняв оскаржуване рішення за його відсутності.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.09.2017 року, суддею - доповідачем у справі №922/2237/16 визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Слободін М.М.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 06.09.2017 року (колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Слободін М.М.) прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 25.09.2017року.

25.09.2017 року на адресу суду від позивача надійшла заява про розгляд справи за допомогою звукозаписувального технічного засобу (вх.№9903), яка долучена до матеріалів справи.

Розгляд справи здійснюється за допомогою технічних засобів, а саме: програмно-апаратного комплексу "Оберіг".

25.09.2017 року на адресу суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін (вх.№9904), який доучений до матеріалів справи.

У судовому засіданні 25.09.2017 року представник відповідача просив скасувати рішення господарського суду Харківської області від 06.09.2016р. у справі №922/2237/16 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Окрім того, у судовому засіданні представник позивача звернувся з клопотанням про долучення до матеріалів справи копії рішення Харківської міської ради від 03.10.2007 року №182/07 «Про надання юридичним та фізичним особам дозволів на розроблення проектів відведення земельних ділянок для розміщення малих архітектурних форм з метою здійснення підприємницької діяльності», яке долучено до матеріалів справи.

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції, у відповідності до ч.3 ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України, було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства зокрема, було надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, колегія суддів встановила наступне.

13.06.2016 року головним спеціалістом відділу самоврядного контролю за використанням земель Департаменту територіального контролю Харківської міської ради ОСОБА_5 були вжиті заходи самоврядного контролю, передбачені ст. 189 Земельного кодексу України щодо дотримання вимог земельного законодавства при використанні земельної ділянки по АДРЕСА_2, про що складено відповідний акт від 13.06.2016 року, яким встановлено що на земельній ділянці по АДРЕСА_2 розташований торгівельний павільйон блочного типу на 7 торгових місць з окремими входами до них. В торгівельних місцях вказаного павільйону здійснюється продаж квітів певними фізичними особами-підприємцями, в т.ч. відповідачем, який використовує 2 та 5 блок (торгове місце), що розміщені на земельній ділянці площею 7,44 кв.м. та 6,51 кв.м. відповідно.

Земельна ділянка загальною площею 58,98 кв.м. по АДРЕСА_2 використовується певними фізичними особами-підприємцями, в т.ч. відповідачем - ФОП ОСОБА_4 без державної реєстрації прав, передбачених ст. ст. 125,126 Земельного кодексу України.

Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.06.2016 року № 61064665 підтверджується, що будь-яких прав на земельну ділянку по АДРЕСА_2 за юридичними та фізичними особами не зареєстровано.

Згідно з листом Управління Держгеокадастру у м. Харкові Харківської області від 17.06.2016 року № 19-20.08-3-2751/20-16 станом на 29.12.2012 року в Управлінні не обліковуються правовстановлюючі документи на право власності або користування на земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 за відповідачем.

Відповідно до інформації Департаменту земельних відносин від 21.06.2016 року № 4561/0/225-16 будь-яких рішень про надання земельної ділянки по АДРЕСА_2 для розміщення торгівельного павільйону Харківською міською радою не приймалось.

Згідно листа Департаменту містобудування, архітектури та генерального плану Харківської міської ради № 2471/0/22-16 від 22.06.2016 року вихідні дані на проектування, а саме містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 Управлінням містобудування, архітектури не надавались.

Відповідач до Департаменту містобудування, архітектури та генерального плану та його структурних підрозділів з будь-яких питань не звертався.

Таким чином, земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 (біля ст. метро "Пушкінська") перебуває у власності територіальної громади м. Харкова.

З метою звільнення зазначеної самовільно зайнятої земельної ділянки, позивач направив на адресу відповідача попередження № П-63/16 від 14.06.2016 року, в якому вимагав звільнити спірну земельну ділянку в термін до 27.06.2016 року, однак вказана вимога залишена відповідачем без задоволення.

Вказане вище й стало підставою для звернення позивача з відповідним позовом до господарського суду Харківської області, в якому останній просив звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 6,51 кв.м. по АДРЕСА_2, яка використовується ФОП ОСОБА_4 шляхом демонтажу 5-го блоку (торгівельного місця) у торгівельному павільйоні з приведенням її у придатний для подальшого використання стан; звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 7,44 кв.м. по АДРЕСА_2, яка використовується ФОП ОСОБА_4 шляхом демонтажу 2-го блоку (торгівельного місця) у торгівельному павільйоні з приведенням її у придатний для подальшого використання стан.

06.09.2016 року господарським судом Харківської області прийнято оскаржуване рішення, з підстав наведених вище.

Перевіривши матеріали справи, правильність їх юридичної оцінки та застосування місцевим господарським судом норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Так, предметом спору у даній справі є вимога позивача про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, яка використовується відповідачем для здійснення підприємницької діяльності.

Приписами статей 13, 14 Конституції України передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля та її надра є об'єктами права власності Українського народу, від імені якого право власності здійснюють органи державної влади і місцевого самоврядування у межах, визначених Конституцією України і Законами України.

У відповідності до статті 116 Земельного Кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Статтею 123 Земельного Кодексу України встановлено, що надання земельних ділянок комунальної власності у користування, здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 2-3 Закону України "Про місцеве самоврядування", місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст. Громадяни України реалізують своє право на участь у місцевому самоврядуванні за належністю до відповідних територіальних громад.

Статтею 10 Закону України "Про місцеве самоврядування" передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Статтею 25 Закону України "Про місцеве самоврядування" передбачено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Згідно статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування", до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад, зокрема відносяться вирішення питань регулювання земельних відносин, встановлення відповідно до законодавства правил з питань благоустрою території населеного пункту, забезпечення в ньому чистоти і порядку, торгівлі на ринках, додержання тиші в громадських місцях, за порушення яких передбачено адміністративну відповідальність; надання відповідно до законодавства згоди на розміщення на території села, селища, міста нових об'єктів тощо.

Землі, які належать на праві власності територіальним громадам міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають, зокрема, усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності (стаття 83 Земельного кодексу України).

Отже, зі змісту вказаних вище норм права випливає, що вирішення питань щодо встановлення, перебування та припинення діяльності торгового кіоску в АДРЕСА_2 належить до виключної компетенції Харківської міської ради, як органу місцевого самоврядування, який представляє територіальну громаду міста Харкова, та здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження органів місцевого самоврядування, визначені Конституцією та законами України.

Статтею статті 125 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

У відповідності до статті 124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки, шляхом укладання договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Земельний кодекс України містить заборону щодо використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації (ч.3 ст.125 Земельного кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст. 211 Земельного кодексу України, самовільне зайняття земельних ділянок віднесено до порушень земельного законодавства, за яке громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства.

При цьому, зміст терміну самовільне зайняття земельної ділянки розкрито у Законі України "Про державний контроль за використанням та охороною земель", за яким самовільним зайняттям земельної ділянки є будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Самовільне зайняття земельної ділянки означає фактичне використання земельних ділянок без відповідних правових підстав. При цьому таке використання за своїм характером виключає можливість нормального користування земельною ділянкою з боку інших осіб.

Також, Земельний кодекс України ставить правомірність використання земельної ділянки в залежність від встановлення її меж у натурі (на місцевості) та державної реєстрації правовстановлюючого документа.

Таким чином, враховуючи те, що на земельну ділянку по АДРЕСА_2 будь-яких прав не зареєстровано, а рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) не приймались, місцевий господарський суд вірно вказав на те, що відповідач фактично використовує земельну ділянку шляхом її самовільного зайняття.

Відповідно до статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно статті 212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок проводиться за рішенням суду.

Так, апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає про те, що у 2004 році виконавчим комітетом споживчого ринку їй було видно ордер, відповідно до якого остання, на підставі рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради має право здійснювати торгівлю квітами за адресою: АДРЕСА_2.

Колегія суддів з такими твердженнями апелянта не погоджується та зазначає наступне.

Згідно ст.1 Закону України "Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності", документ дозвільного характеру - дозвіл, висновок, рішення, погодження, свідоцтво, інший документ, який дозвільний орган зобов'язаний видати суб'єкту господарювання у разі надання йому права на провадження певних дій щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності та/або без наявності якого суб'єкт господарювання не може проваджувати певні дії щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності.

Як вбачається зі змісту зазначеного положення, ордер не звільняє від необхідності додержання інших вимог чинного законодавства України, зокрема законодавства в галузі земельних відносин.

Окрім того, у відповідності до п. 3.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 року №6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин», ордер та інші дозвільні документи на право торгівлі надають суб'єкту господарювання право на здійснення підприємницької діяльності, зокрема, на відповідній території, земельній ділянці або у приміщенні. При цьому такий документ не надає права на відповідну земельну ділянку як частину земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування та з визначеними щодо неї правами в розумінні частини першої статті 79 Земельного кодексу України.

Отже, розміщення малої архітектурної форми для здійснення підприємницької діяльності за відсутності правовстановлюючих документів на земельну ділянку, на якій вона розміщена, може свідчити про самовільне зайняттям земельної ділянки і тягнути за собою наслідки, визначені статтею 212 Земельного кодексу України.

Посилання апелянта на рішення Харківської міської ради №279/07 від 25.12.2007 року про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки для розміщення малої архітектурної форми, з метою здійснення підприємницької діяльності є необґрунтованим, оскільки вказане рішення міської ради підтверджує факт використання ФОП ОСОБА_4 вказаної земельної ділянки.

Як вбачається з матеріалів справи, основним видом діяльності ФОП ОСОБА_4 є код КВЕД 46. 22 роздрібна торгівля квітами та рослинами (основний), що, в свою чергу, є належним доказом у справі, а також акт огляду земельної ділянки від 13.06.2016 року про те, що на земельній ділянці по АДРЕСА_2 ФОП ОСОБА_4 використовує 5 та 2 блок (торгове місце) для продажу квітів.

Вказаний акт складений та підписаний головним спеціалістом відділу самоврядного контролю за використанням земель Департаменту територіального контролю Харківської міської ради від 20.11.2015 року № 7/15, який складено позивачем відповідно до Положення про Департамент територіального контролю Харківської міської ради, яким унормовано порядок здійснення самоврядного контролю за використанням та охороною земель у м. Харкові.

Відповідно до Положення про Департамент територіального контролю Харківської міської ради, затвердженого рішенням Харківської міської ради від 20.11.2015 року № 7/15, основним завданням Департаменту є здійснення самоврядного контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного законодавства України, забезпечення виконання повноважень з питань державного архітектурно-будівельного контролю.

Відповідно до ст. 189 Земельного Кодексу України, самоврядний контроль за використанням та охороною земель здійснюється сільськими, селищними, міськими, районними та обласними радами.

Таким чином, Харківською міською радою, в порядку ст.189 Земельного Кодексу України, здійснено виконання функцій щодо самоврядного контролю за використанням та охороною земель, метою якої було виявлення порушення законодавства у сфері земельних відносин - самовільне використання земельної ділянки по АДРЕСА_2 відповідачем у справі - ФОП ОСОБА_4

А отже, враховуючи наявність факту порушення відповідачем законодавства у сфері земельних відносин, а саме самовільного зайняття земельної ділянки по АДРЕСА_2, беручи до уваги, що на земельну ділянку по вказаній адресі відповідачем будь-яких прав не зареєстровано, а рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність не приймалося, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що відповідач самовільно використовує земельну ділянку шляхом її самовільного зайняття.

Таким чином, приймаючи до уваги той факт, що відповідачем не спростовано факту використання ним земельної ділянки по АДРЕСА_2 без правовстановлюючих документів на неї, матеріалами справи підтверджується відсутність у відповідача документів, які б свідчили про правомірність користування спірною земельною ділянкою, господарський суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку щодо задоволення позовних вимог про зобов'язання відповідача звільнити самовільно зайняту ним земельну ділянку, розташовану за адресою АДРЕСА_2.

Окрім того, не приймаються до уваги твердження апелянта про те, що місцевий господарський суд, в порушення норм процесуального права прийняв оскаржуване рішення за його відсутності та без надання відповідачем відзиву на позовну заяву.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ухвалою господарського суду Харківської області від 11.07.2016 року порушено провадження у справі та призначено її до розгляду в судовому засіданні на 02.08.2016 року та зобов'язано, зокрема, відповідача надати суду відзив на позовну заяву з нормативно - правовим обґрунтуванням заперечень проти позову.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 02.08.2016 року розгляд справи відкладено на 22.08.2016 року, у зв'язку з неявкою в судове засідання представника відповідача та необхідністю останнім надання витребуваних ухвалою суду від 02.08.2016 року документів.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 22.08.2016 року розгляд справи відкладено на 06.09.2016 року, у зв'язку з неявкою в судове засідання представника відповідача та необхідністю останнім надання витребуваних ухвалою суду від 02.08.2016 року документів.

До господарського суду Харківської області повернулась копія ухвали про відкладення розгляду справи від 22.08.2016 року з довідкою працівників УДППЗ «Укрпошта» - за закінченням терміну зберігання.

Пунктом 3.9.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 року №18 передбачено, що за змістом статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Таким чином, господарським судом першої інстанції було створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства та вжито заходи для належного повідомлення сторін, в тому числі апелянта, про час та місце розгляду справи, проте відповідач не скористався своїми правами, передбаченими статтею 22 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, явка сторін не визнавалася місцевим господарським судом обов'язковою, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статті 22 Господарського процесуального кодексу України) є правом, а не обов'язком сторони.

За таких обставин, висновок місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Стаття 33 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами статті 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010р.)

Апелянту була надана можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання.

Питання справедливості розгляду не обов'язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008р.)

Доводи викладені в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення місцевого господарського суду, оскільки є безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи та наявними у справі доказами.

Отже, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Окрім того, справляння судового збору в Україні регулюється Законом України "Про судовий збір", який набрав чинності з 01 листопада 2011 року.

Перелік об'єктів справляння судового збору наведено у статті 3 Закону, а розмір ставок судового збору - у статті 4 Закону.

Згідно з частиною 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір" (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), ставка судового збору за подання позовної заяви немайнового характеру становить 1 розмір мінімальної заробітної плати.

За подання апеляційної скарги на рішення суду; апеляційних скарг у справі про банкрутство; заяви про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами судовий збір справляється у розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги (частина 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір»).

Так, зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач просив звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 6,51 кв.м. по АДРЕСА_2, яка використовується ФОП ОСОБА_4 шляхом демонтажу 5-го блоку (торгівельного місця) у торгівельному павільйоні з приведенням її у придатний для подальшого використання стан та звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 7,44 кв.м. по АДРЕСА_2, яка використовується ФОП ОСОБА_4 шляхом демонтажу 2-го блоку (торгівельного місця) у торгівельному павільйоні з приведенням її у придатний для подальшого використання стан.

Тобто, позивачем було заявлено дві вимоги немайнового характеру

Втім, як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на рішення місцевого господарського суду апелянтом було сплачено 1515,80 грн. - за одну немайнову вимогу.

За приписами пункту 2.23 постанови пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України від 21.02.2013 року №7 якщо факт недоплати судового збору з'ясовано господарським судом у процесі розгляду прийнятої заяви (скарги), суд у залежності від конкретних обставин справи може: зобов'язати позивача (заявника, скаржника) доплатити належну суму судового збору і подати суду відповідні докази у встановлений ним строк та за необхідності відкласти розгляд справи або оголосити перерву в засіданні (стаття 77 ГПК); у разі неподання доказів оплати - стягнути належну суму судового збору за результатами вирішення спору з урахуванням приписів частин першої - четвертої статті 49 ГПК. Приписами частини 2 статті 49 ГПК України встановлено, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору.

Отже, слід стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4, м. Харків судовий збір в сумі 1515,80 грн. до Державного бюджету України за подання апеляційної скарги.

Разом з цим, рішенням господарського суду Харківської області від 06.09.2016р. у справі №922/2237/16, стягнуто, зокрема, з ФОП ОСОБА_4 на користь Харківської міської ради 1378,00 грн. судового збору.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що позивачем при зверненні до господарського суду Харківської області було сплачено 1378,00 грн. судового збору за платіжним дорученням №1140 від 14.06.2016 року та 1378,00 грн. за платіжним дорученням №1139 від 14.06.2016 року.

Частиною 2 статті 101 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обгрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

За таких обставин, рішення місцевого господарського суду в частині стягнення з ФОП ОСОБА_4 на користь Харківської міської ради 1378,00 грн. судового збору слід змінити, виклавши абзац 4 резолютивної частини рішення в наступній редакції: «Стягнути з ФОП ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1; юридична адреса: АДРЕСА_1) на користь Харківської міської ради (, юридична адреса: пл. Конституції, 7, м. Харків, 61003) - 2756,00 грн. судового збору», в решті рішення господарського суду Харківської області від 06.09.2016 року слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, п.4 ст.103, п.3 ст. 104, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4, м. Харків залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 06.09.2016р. у справі №922/2237/16 (абзаци 1, 2, 3 резолютивної частини) залишити без змін; змінити, виклавши абзац 4 резолютивної частини рішення в наступній редакції: «Стягнути з ФОП ОСОБА_4 (АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь Харківської міської ради (, юридична адреса: пл. Конституції, 7, м. Харків, 61003) - 2756,00 грн. судового збору».

Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4, АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь Державного бюджету України (одержувач коштів - Управління державної казначейської служби у Дзержинському районі м. Харкова, вул. Бакуліна 18, м. Харків, 61166, , рахунок 3003, банк одержувача - Головне управління державної казначейської служби України у Харківській області, МФО 851011, код бюджетної класифікації 22030001) 1515,80 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідні накази.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 26.09.2017 року.

Головуючий суддя Терещенко О.І.

Суддя Сіверін В. І.

Суддя Слободін М.М.