РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.09.2017Справа №910/11471/17
За позовом Публічного акціонерного товариства "Київська поліграфічна фабрика "ЗОРЯ"

до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк"

про визнання недійсною односторонньої відмови від договору, спонукання до виконання зобов'язань

Суддя Ярмак О.М.

Представники сторін:

від позивача: Саленко В. Ю. (за довіреністю)
від відповідача: Слюсар О. Б. (за довіреністю)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Пред'явлені вимоги 1) про визнання недійсною односторонню відмову Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" від договору банківського рахунку та обслуговування продуктів клієнта системою «StarAcces» № 1 від 24 березня 2014 року; 2) спонукання Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" до виконання зобов'язань за договором банківського рахунку та обслуговування продуктів клієнта системою «StarAcces» № 1 від 24 березня 2014, здійснюючи операції з розрахунково-касового обслуговування за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов цього договору та вимог законодавства, забезпечуючи обмін технологічною та іншою інформацією між сторонами.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.07.2017 порушено провадження у справі № 910/11471/17 та призначено справу до розгляду на 05.09.2017.

05.09.2017 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

У судових засіданнях 05.09.2017, 19.09.2017 оголошено перерву на 19.09.2017, 26.09.2017 відповідно до ст.77 ГПК України.

18.09.2017 та 25.09.2017 через канцелярію суду позивач подав письмові пояснення по справі.

У судовому засіданні 26.09.2017 представник позивача позовні вимоги підтримав, представник відповідача проти позову заперечував.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

24 березня 2014 року між позивачем (клієнт) та відповідачем (банк) був укладений договір банківського рахунку та обслуговування продуктів клієнта системою «StarAcces» № 1, за умовами якого банк зобов'язався відкрити рахунок клієнта на підставі поданої ним заяви та здійснювати обслуговування рахунку клієнта і надавати йому інші послуги відповідно до ліцензії НБУ на здійснення банківських операцій, вимог законодавства та умов договору.

Додатковими угодами № 1 від 24.03.2014 та № 4 від 02.04.2014 до договору сторони визначили перелік поточних рахунків клієнта та валюту для зберігання грошових коштів та здійснення розрахунково-касового обслуговування по них.

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що 29.05.2017 позивач отримав від відповідача - ПрАТ"УкрСиббанк" лист № 58-2-3/25999 від 24.05.2017 з повідомленням про намір через 31 календарний день з дня відправлення поштою вказаного листа розірвати договірні відносини по договору № 1 від 24.03.2014 через встановлення неприйнятно високого ризику суб'єктом фінансового моніторингу, в подальшому 07 липня 2017 обслуговування банком позивача було припинено.

Позивач вважає односторонню відмову Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" від договору банківського рахунку та обслуговування продуктів клієнта системою «StarAcces» № 1 від 24 березня 2014 року безпідставною та просить визнати її недійсною відповідно до ст. 651 ЦК України та спонукати банк до виконання зобов'язань за договором банківського рахунку та обслуговування продуктів клієнта системою «StarAcces» № 1 від 24 березня 2014, здійснюючи операції з розрахунково-касового обслуговування за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов цього договору та вимог законодавства, забезпечуючи обмін технологічною та іншою інформацією між сторонами в силу положень ч.2 ст. 1067 ЦК України.

В обґрунтування заявлених вимог вказує, що ПАТ "Київська поліграфічна фабрика "ЗОРЯ" здійснює свою діяльність у відповідності до вимог чинного законодавства, та не отримувало запитів від банку з приводу надання будь-яких документів чи пояснень з приводу кінцевих бенефіціарів чи своєї діяльності, або необхідності уточнення інформації після проведення відповідачем повної ідентифікації та відкриття рахунків. Пояснює що у листі № 58-2-3/25999 від 24.05.2017 відповідач не наводить жодних критеріїв, які визначені ч.4 ст. 6 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення»; клієнт листом № 146-06/17 від 13.06.2017 повідомив банк відповідно до п.8.5 договору про незгоду розірвати договір та висловив прохання повідомити інформацію, необхідну для здійснення поглибленої перевірки клієнта у разі виникнення такої необхідності, проте банк на вказані дії не відреагував.

Відповідач, заперечуючи проти позову, у відзиві на позовну заяву зазначає, що право на односторонню відмову банку від договору банківського рахунку встановлено ч. 1 ст. 10 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» та п.3 ч.2 ст. 1075 ЦК України; рішення банку про встановлення позивачу неприйнятно високого ризику та припинення ділових відносин з клієнтом ґрунтується на нормах законодавства та внутрішніх документах банку з питань фінансового моніторингу, зокрема є Програма управління комплаєнс-ризиків фінансового моніторингу, яка розроблена ПрАТ"УкрСиббанк" відповідно до Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, нормативно-правові акти Національного банку України, Міністерства фінансів України та ін., яка затверджена наказом АТ «УкрСиббанк» № П-COMPL-2016-42 від 28.09.2016. Причиною відмови від ділових стосунків з клієнтом є виникнення підозри щодо ненадання банку інформації щодо реального бенефіціарного власника юридичної особи, а також той факт, що репутація клієнта оцінена як «Негативна».

Дослідивши наявні в матеріалах справи та надані в судовому засіданні докази, господарський суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 202, частини 2 статті 203, статей 205, 207, 237 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; правочин може вчинятися усно або в письмовій формі; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами); правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою; представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє; представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Проаналізувавши дії відповідача та наведені норми законодавства суд дійшов висновку, що відповідачем листом №58-2-3/259999 від 24.05.2017 року вчинено в односторонньому порядку правочин, із змісту якого випливає юридичний наслідок цивільно-правового характеру - розірвання договірних правовідносин достроково, що тягне за собою припинення відповідних прав та обов'язків сторін.

Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Положення ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних правових наслідків встановлені ст. ст. 215, 216 Цивільного кодексу України.

Зокрема, відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як наголошено в постанові Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики розгляду справ, пов'язаних з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Згідно зі статями 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов'язок доказування та подання доказів, відповідно до ст. 33 ГПК України, розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. У даному випадку це стосувалось позивача, який мав довести факт невідповідності оспорюваного правочину вимогам чинного законодавства України, безпідставності дій банку щодо припинення ділових стосунків з клієнтом, що було б підставою для визнання недійсною односторонньої відмови Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" від договору банківського рахунку та обслуговування продуктів клієнта системою «StarAcces» № 1 від 24 березня 2014 року.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України, на яку посилається позивач, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Законодавством не встановлено можливості розірвання даного виду правочинів в односторонньому порядку у будь-який час незалежно від виконання чи невиконання договірних зобов'язань.

При цьому, також слід навести положення ст. 615 Цивільного кодексу України, згідно якої: у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов'язання або воно припиняється.

Пунктом 8.5 договору, у разі наявності підстав, передбачених цим договором або законодавством, банк має право розірвати договір, про що клієнту надсилається поштою відповідний лист (з повідомленням про вручення) за адресою вказаною клієнтом у цьому договорі, або на іншу адресу, яку клієнт повідомить банку у разі зміни місцезнаходження (місця проживання). Клієнт повинен відповісти на відповідний лист банку протягом одного місяця з дати відправлення такого листа. Якщо протягом строку, зазначеного в цьому пункті договору, банк не отримав відповіді від клієнта або клієнт не виправив порушення умов цього договору за наявності такого порушення, вважається, що клієнт згоден із розірванням договору, при цьому, всі рахунки, які відкриті за договором закриваються, а наявні залишки коштів перераховуються на відповідний внутрішньобанківський рахунок і можуть бути отримані клієнтом за його першою вимогою з урахуванням вимог чинного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, листом № 58-2-3/25999 від 24.05.2017 банк повідомив позивача про розірвання договору № 1 від 24 березня 2014 року, посилаючись на те, що АТ «УкрСиббанк» здійснює функції суб'єкта первинного моніторингу та зобов'язаний забезпечувати у своїй діяльності управління ризиками та розроблення критеріїв ризику згідно Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення». Згідно з розробленими у банку критеріями ризиків, що закріплені у внутрішніх правилах та процедурах та ст. 10 вказаного Закону, банк прийняв рішення про встановлення клієнту неприйнятно високого ризику.

Відповідно до ч.1 ст. 10 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», суб'єкт первинного фінансового моніторингу зобов'язаний:

-відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин (у тому числі шляхом розірвання ділових відносин) або проведення фінансової операції у разі, коли здійснення ідентифікації та/або верифікації клієнта (у тому числі встановлення даних, що дають змогу встановити кінцевих бенефіціарних власників (контролерів), є неможливим або якщо у суб'єкта первинного фінансового моніторингу виникає сумнів стосовно того, що особа виступає від власного імені;

- відмовитися від проведення переказу в разі відсутності даних, передбачених частинами дванадцятою і тринадцятою статті 9 цього Закону;

- відмовити клієнту в обслуговуванні (у тому числі шляхом розірвання ділових відносин) у разі встановлення факту подання ним під час здійснення ідентифікації та/або верифікації клієнта (поглибленої перевірки клієнта) недостовірної інформації або подання інформації з метою введення в оману суб'єкта первинного фінансового моніторингу.

В розумінні ст. 1 вказаного закону, ділові відносини - це відносини між клієнтом та суб'єктом первинного фінансового моніторингу, що виникли на підставі договору (у тому числі публічного) про надання фінансових або інших послуг; неприйнятно високий ризик - максимально високий ризик, який не може бути прийнятий суб'єктом первинного фінансового моніторингу відповідно до внутрішніх документів з питань фінансового моніторингу.

Наказом Міністерства фінансів України № 584 від 08.07.2017 затверджено Критерії ризику легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом фінансування тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, відповідно до пункту 3 Розділу 1 яких встановлено, що суб'єкти первинного фінансового моніторингу (до яких зокрема відносяться банки) розробляють власні критерії ризику легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом фінансування тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення з урахуванням цих Критеріїв, вимог та рекомендацій, визначених суб'єктом державного фінансового моніторингу, що здійснює державне регулювання та нагляд за діяльністю відповідного суб'єкта, та особливостей діяльності суб'єкта.

Також, відповідно до п.17 Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого постановою Правління НБУ від 26.06.2015р. №417 (надалі також - Положення НБУ №417), банк зобов'язаний розробити та затвердити такі окремі внутрішні документи з питань фінансового моніторингу, що мають оновлюватися з урахуванням змін до законодавства України та подій, що можуть вплинути на ризики легалізації кримінальних доходів / фінансування тероризму, зокрема, Програму управління комплаєнс-ризиком фінансового моніторингу. Згідно з п.24 Положення НБУ №417 Програма управління комплаєнс-ризиком фінансового моніторингу має включати порядок класифікації клієнтів та критерії (показники) для визначення рівня ризику клієнтів з урахуванням характеру здійснюваних фінансових операцій та їх регулярності (у тому числі для встановлення неприйнятно високого рівня ризику).

Наказом АТ «УкрСиббанк» №П-СОМРЬ-2016-42 від 28.09.2016р. було затверджено Програму управління комплаєнс-ризиком фінансового моніторингу (далі - Програма), яка розроблена з урахуванням вимог законодавства України з питань запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, нормативно-правових актів Національного банку України, Міністерства фінансів України, прийнятих для виконання та відповідно до цих законів, рекомендацій Групи з розробки фінансових заходів боротьби з відмиванням грошей (РАТР), Базельського комітету банківського нагляду, стандартів Групи PARIBAS і внутрішніх нормативних документів АТ "УкрСиббанк".

Відповідно до п.4.9 Програми неприйнятно високий ризик встановлюється клієнту, зокрема, при наявності обґрунтованих підстав вважати, що діяльність даного клієнта несе ризик легалізації кримінальних доходів/фінансування тероризму та/або загрожує репутації банку за рішенням Комітету Затвердження Клієнтів.

03 квітня 2017 року Комітетом Затвердження Клієнтів АТ «УкрСиббанк» було розглянуто питання про продовження бізнес-відносин з ПАТ «Київська поліграфічна фабрика «Зоря» та прийнято рішення припинити підтримання ділових відносин з клієнтом з подальшим присвоєнням клієнту неприйнятно високого ризику (копія протоколу КЗК від 03.04.2017 додана до справи). Причиною відмови зазначені: 1) виникнення підозри щодо ненадання банку інформації щодо реального бенефіціарного власника юридичної особи; 2) репутація клієнта оцінена як «Негативна».

Відповідачем в судовому засіданні було надано суду для огляду витяги з Програми управління комплаєнс-ризиком фінансового моніторингу, в якій містяться власні критерії ПАТ «УкрСиббанк» ризику легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, та Положення про комітет затвердження клієнтів АТ «УкрСиббанк».

Згідно вимог п. 2 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», суб'єкт первинного фінансового моніторингу зобов'язаний також здійснювати переоцінку ризиків клієнтів, з якими встановлені ділові відносини, а також в інших випадках, встановлених законодавством, не рідше ніж один раз на рік з метою її підтримання в актуальному стані та документувати результати оцінки чи переоцінки ризиків.

У відзиві на позовну заяву відповідач вказує, що на виконання вимог вищевказаних норм у квітні 2017 банком було проведено переоцінку ризиків позивача - клієнта банку, за результатами якої було прийнято рішення припинити підтримання ділових відносин з Клієнтом, що підтверджується Протоколом комітету затвердження клієнтів банку від 03.04.2017, копія якого додана до матеріалів справи.

Таким чином, банк припинив договірні відносини з позивачем листом № 58-2-3/25999 від 24.05.2017, тобто шляхом одностороннього розірвання договору № 1 від 24.03.2014, здійснюючи свої функції фінансового моніторингу, покладені на нього в силу законодавства України, вказані дії не суперечать умовам п.8.5 договору.

Щодо посилань позивача про відсутність будь-яких запитів зі сторони банку щодо надання позивачем необхідної інформації для переоцінки клієнта та уникнення розірвання договірних відносин, невмотивованої відмови банку від договору без зазначення критеріїв ризику, яким клієнт не відповідає, суд зазначає, що положеннями договору та вимогами Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» не визначено умови щодо повідомлення клієнта про невідповідність його діяльності вимогам закону.

Крім того, відповідно до п.п. 16, 19 Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого Постанова Правління Національного банку України 26.06.2015 № 417, основними принципами розроблення та реалізації внутрішніх документів банку з питань фінансового моніторингу є: 1) управління ризиками легалізації кримінальних доходів/фінансування тероризму з метою зменшення їх до прийнятного рівня; 2) забезпечення здійснення працівниками банку [у межах функціональних обов'язків, визначених трудовими договорами (у посадових інструкціях, контрактах тощо)] ідентифікації, верифікації клієнтів (представників клієнтів), вивчення клієнтів та виявлення фінансових операцій, що підлягають фінансовому моніторингу або стосовно яких є достатні підстави підозрювати, що вони пов'язані, стосуються або призначені для фінансування тероризму чи фінансування розповсюдження зброї масового знищення; 3) недопущення в роботі банку порушень законодавства у сфері запобігання легалізації кримінальних доходів/фінансуванню тероризму.

Внутрішні документи банку з питань фінансового моніторингу є документами з обмеженим доступом.

Тобто, банк не ознайомлює клієнтів із внутрішніми документами, у даному випадку критеріями ризику з метою уникнення легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення.

Наданий позивачем Протокол № 31 Загальних зборів акціонерів Публічного акціонерного товариства "Київська поліграфічна фабрика "ЗОРЯ" не є належним та допустимим доказом спростування висновків банку про неприйнятно високий ризик, оскільки датований 12.04.2017, в той час як рішення Комітетом Затвердження Клієнтів АТ «УкрСиббанк» прийняте 03.04.2017.

Інші твердження позивача також не приймаються судом до уваги, оскільки ґрунтуються на невірному розумінні норм матеріального права.

Таким чином, в порушення статей 33, 34 ГПК України, позивач не довів суду та не надав належних доказів на підтвердження підстав визнання недійсною односторонної відмови Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" від договору банківського рахунку та обслуговування продуктів клієнта системою «StarAcces» № 1 від 24 березня 2014 року; а отже і спонукання відповідача до виконання зобов'язань за договором банківського рахунку та обслуговування продуктів клієнта системою «StarAcces» № 1 від 24 березня 2014, здійснюючи операції з розрахунково-касового обслуговування за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов цього договору та вимог законодавства, забезпечуючи обмін технологічною та іншою інформацією між сторонами, що було б підставою для задоволення позову.

Проаналізувавши положення чинного законодавства та наявні в матеріалах справи докази, суд не знайшов підстав для задоволення позовних вимог в зв'язку з їх безпідставністю та недоведеністю.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги пояснення представників сторін, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 75, 82-85 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого відповідно до вимог статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 28.09.2017р

Суддя О.М. Ярмак