РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.09.2017Справа № 910/12797/17

За позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Провідна"

до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Аха Страхування"

про стягнення 36 255,47 грн., -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: Деревецький В.В. (представник за довіреністю № 22/18 від 11.01.2017р.).

Обставини справи:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Провідна" (надалі - позивач) звернулося до суду з позовною заявою про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Аха Страхування" (надалі - відповідач) суми страхового відшкодування в розмірі 36 255,47 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, виплативши страхове відшкодування власнику автомобіля, пошкодженого при дорожньо-транспортній пригоді, винним у якій визнано водія іншого автомобіля, отримав, в силу приписів статті 27 Закону України "Про страхування" та статті 993 Цивільного кодексу України, у межах фактичних витрат, право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Спір виник внаслідок того, що позивачем виконано свій обов'язок щодо виплати страхового відшкодування, а відповідач ухиляється від виконання свого обов'язку здійснити виплату страхового відшкодування.

Відповідач надав для долучення до матеріалів справи письмовий відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить суд відмовити позивачеві в задоволенні його вимог, посилаючись на те, що останнім не було надано всіх необхідних документів для прийняття рішення щодо виплати страхового відшкодування. Крім того, відповідач вказує на те, що оскільки застрахований позивачем автомобіль неодноразово був учасником дорожньо-транспортних пригод, відповідачем було замовлено у аварійного комісара ОСОБА_2 визначення коефіцієнту фізичного зносу, який склав 0,3510, з урахуванням якого було визначено суму страхового відшкодування в розмірі 27 359,82 грн., отже вимоги позивача щодо стягнення 8 895,65 грн. (знос деталей) не підлягають задоволенню, а виплату суми страхового відшкодування в розмірі 27 359,82 грн. відповідачем не здійснено враховуючи те, що позивачем не було надано в розпорядження останнього всіх документів необхідних для такої виплати.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.08.2017р. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі, розгляд призначено на 19.09.2017р. Крім того, в порядку ст. 65 ГПК України зобов'язано Моторне (транспортне) страхове бюро України надати інформацію щодо полісу № АС/6442796.

В судове засідання 19.09.2017р. представник позивача не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Зважаючи на те, що неявка представника позивача, належним чином повідомленого про час та місце судового засідання, не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду справи, а також зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

В судовому засіданні 19 вересня 2017 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

26.02.2014р. між позивачем (страховик) та ОСОБА_3 (страхувальник) було укладено Договір добровільного комплексного автострахування: добровільного страхування наземного транспорту, водіїв і пасажирів від нещасних випадків на транспорті та відповідальності власників наземних транспортних засобів №06/0672309/9069/14 (надалі - Договір страхування), відповідно до до якого позивач прийняв на себе обов'язок по страхуванню, зокрема, автомобіля "Субару", реєстраційний номер НОМЕР_1 (надалі також - застрахований автомобіль), зі строком дії з 00.00 годин 04.03.2014р. до 24.00 годин 03.03.2015р.

20.08.2014р. на перехресті бул. Л.Українки - вул. Кутузова в м. Києві ОСОБА_5 керуючи автомобілем "КІА", реєстраційний номер НОМЕР_2, виїхав на перехрестя на червоний сигнал світлофора, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем "Субару", реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3, що призвело до пошкодження вказаних транспортних засобів.

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 19.02.2015р. у справі №757/25238/14-п провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_5 за ст. 124 КУпАП закрито у зв'язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення.

Проте, як вбачається з мотивувальної частини постанови Печерського районного суду м. Києва від 19.02.2015р. у справі №757/25238/14-п, суд дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні правопорушення та кваліфікував дії ОСОБА_5 за ст. 124 КУпАП як порушення учасником дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів.

Відповідно до наданого позивачем звіту № 03281/КВ про оцінку вартості (розміру) збитків, спричинених пошкодженням транспортного засобу від 22.09.2014р. вартість матеріального збитку (відновлювального ремонту застрахованого позивачем автомобіля з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу) становить 36 692,99 грн.

При цьому, у вказаному звіті, значення коефіцієнту фізичного зносу не визначалось, так як строк експлуатації застрахованого позивачем автомобіля не перевищує 7 років.

Згідно рахунку СТО (ТОВ «Інтерциклон+») № ВІП0000522 від 10.09.2014р. вартість ремонту транспортного засобу "Субару", реєстраційний номер НОМЕР_1 становить 36 255,47 грн.

Відповідно до складеного позивачем Страхового акту № від 03.10.2014р. та розрахунку суми матеріального збитку по справі № від 29.09.2014р., розмір страхового відшкодування, який підлягає до виплати страхувальнику, становить 36 255,47 грн.

З урахуванням проведеного звіту та рахунку СТО, позивач на виконання умов Договору страхування виплатив своєму страхувальнику страхове відшкодування в сумі 36 255,47 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення №0045126 від 06.10.2014р. на вказану суму.

Позивачем було направлено на адресу відповідача заяву про відшкодування шкоди в порядку регресу/суброгації № 03-17/15134 від 15.10.14 (докази направлення та отримання заяви відповідачем у матеріалах справи) на суму 36 255,47 грн., на яку відповідачем було надано відповідь вих. 6195/12 ЦВ від 13.07.2015р. про те, що для подальшого розгляду справи та прийняття рішення щодо відшкодування завданої шкоди за вказаною вимогою необхідно надати копію постанови суду про притягнення водія забезпеченого ТЗ до відповідальності, що набрала законної сили та завірена належним чином.

У зв'язку з тим, що відповідач не здійснив виплату позивачу суми страхового відшкодування, останній звернувся до суду з даним позовом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до пункту 22.1. статті 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Статтею 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Згідно з п. 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.2003р., відновлювальний ремонт - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів, а вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу відповідно до п. 2.3 Методики - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісних транспортних засобів.

Системне тлумачення наведених вище положень чинного законодавства дає підстави вважати, що в разі пошкодження транспортного засобу розмір шкоди, завданої транспортному засобу, що підлягає відшкодуванню страховиком, визначається виходячи з оцінки вартості витрат, які несе власник пошкодженого транспортного засобу при здійсненні його відновлювального ремонту.

Позивачем з урахуванням звіту та рахунку СТО, на підставі складених ним Страхового акту № від 03.10.2014р. та розрахунку суми матеріального збитку по справі № від 29.09.2014р. виплачено своєму страхувальнику суму страхового відшкодування в розмірі 36 255,47 грн.

Таким чином, враховуючи вищенаведені обставини, до позивача перейшло право вимоги, згідно зі ст. ст. 993 ЦК України, ст. 27 Закону України "Про страхування" та п. 22.1. ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", в межах суми виплаченого страхового відшкодування.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-112цс13 та від 23.09.2015 у справі № 3-303гс15.

Згідно ст. 2 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Вказана норма кореспондується із частиною 2 статті 999 ЦК України, якою встановлено, що до відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Системний аналіз положень Закону дає підстави для висновку, що у момент укладення договору обов'язкового страхування відповідальності страховик приймає на себе зобов'язання відповідати перед невизначеним і невідомим заздалегідь колом осіб за майнову шкоду, завдану цим особам страхувальником, тобто приймає на себе фінансові ризики виплати відшкодування завданої страхувальником іншій особі майнової шкоди на умовах, визначених саме цим законом та договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

За загальним правилом, згідно з положеннями статті 1192 Цивільного кодексу України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Однак, спеціальні норми Закону обмежують розмір шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду і яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема: межами ліміту відповідальності (пункт 22.1 статті 22); вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (стаття 29); відповідно до пунктів 32.4, 32.7 статті 32 страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну майну, яке знаходилося у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив ДТП; шкоду, пов'язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу; згідно з пунктом 12.1 статті 12 страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Отже, виконання обов'язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, Законом покладено на страховика (винної особи) у межах, встановлених цим Законом, та договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

При цьому, порядок відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, встановлено статтею 1194 Цивільного кодексу України, за змістом якої особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Таким чином, відповідач як страховик відповідальності особи, яка винна у дорожньо-транспортній пригоді, на підставі спеціальної норми статті 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» здійснює відшкодування витрат, пов'язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, а різницю між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу на підставі статті 1194 Цивільного кодексу України відшкодовує особа, яка завдала збитків.

Такі висновки суду відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 22.03.2017 у справах №3-1344гс16, 3-1304гс16.

Враховуючи наведене, у справі, що розглядається, у відповідача у зв'язку з настанням страхового випадку (ДТП) виник обов'язок відшкодувати позивачеві шкоду в межах ліміту його відповідальності за страховим випадком (50 000 грн.) і в межах суми фактичних затрат (тобто, не більше суми фактичних затрат), право на вимогу якої перейшло до позивача у зв'язку з виплатою страхового відшкодування, але виходячи з вартості відновлювального ремонту застрахованого автомобіля, з урахуванням коефіцієнту зносу деталей та за мінусом франшизи.

Згідно з п. п. 1.2, 1.3 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.2003 (далі - Методика), дана Методика встановлює механізм оцінки (визначення вартості) колісних транспортних засобів (далі - КТЗ), а також вимоги до оформлення результатів оцінки, оціночні процедури визначення вартості КТЗ. Вимоги Методики є обов'язковими під час проведення автотоварознавчих експертиз та експертних досліджень судовими експертами науково-дослідних інститутів судових експертиз Міністерства юстиції України, експертами науково-дослідних експертно-криміналістичних центрів Міністерства внутрішніх справ України, експертами інших державних установ, суб'єктами господарювання, до компетенції яких входить проведення судових автотоварознавчих експертиз та експертних досліджень, а також всіма суб'єктами оціночної діяльності під час оцінки КТЗ у випадках, передбачених законодавством України або договорами між суб'єктами цивільно-правових відносин.

Пунктом 4.3 Методики передбачено, що за результатами оцінки оцінювач складає звіт про оцінку КТЗ.

За приписами Методики збільшення від нуля до одиниці коефіцієнту фізичного зносу деталей автомобіля впливає на зменшення вартості його відновлювального ремонту, та при наявності коефіцієнту зносу деталей автомобіля про встановлення вартості його відновлювального ремонту застосування такого коефіцієнту є обов'язковим.

Відповідно до вимог п. 8.2. Методики вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу транспортного засобу розраховується за формулою: Сврз = С р + С м + С с Х (1- Е З), де: С р - вартість ремонтно-відновлювальних робіт, грн; С м - вартість необхідних для ремонту матеріалів, грн; С с - вартість нових складників, що підлягають заміні під час ремонту, грн; Е з - коефіцієнт фізичного зносу.

Отже, якщо для відновлення пошкодженого у ДТП транспортного засобу ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові, страховик за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (відповідач у справі) відшкодовує не повну вартість цих складових частин, а їх вартість з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників аварійно пошкодженого транспортного засобу.

Відтак, пред'явлення позивачем (особа, яка має право на отримання відшкодування замість потерпілого) до відповідача (страховика за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності) вимоги про виплату страхового відшкодування у розмірі повної вартості відновлювального ремонту без урахування коефіцієнта фізичного зносу не відповідає викладеним вище вимогам законодавства.

Відповідно до п. 7.38 Методики значення коефіцієнта фізичного зносу (Ез) приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД та 7 років - для інших легкових КТЗ.

Зі свідоцтва про реєстрацію серії САК № 393209 пошкодженого автомобіля "Субару", реєстраційний номер НОМЕР_1, копія якого міститься у матеріалах справи, вбачається, що рік випуску автомобіля - 2010, а отже на момент ДТП строк його експлуатації не перевищував семи років.

Таким чином, підстав для вирахування зносу в даному випадку не має, про що також зазначено у звіті № 03281/КВ про оцінку вартості (розміру) збитків, спричинених пошкодженням транспортного засобу від 22.09.2014р.

Однак, відповідно до п. 7.39 цієї ж Методики винятком стосовно використання зазначених вимог є: а) якщо КТЗ експлуатуються в інтенсивному режимі (фактичний пробіг щонайменше вдвічі більший за нормативний); б) якщо складові частини кузова, кабіни, рами відновлювали ремонтом або вони мають корозійні руйнування чи пошкодження у вигляді деформацій; в) якщо КТЗ експлуатувалося в умовах, визначених у пункті 4 таблиці 4.1 додатка 4.

Як на одну з підстав для відмови позивачеві в позові, відповідач посилається на те, що застрахований позивачем автомобіль неодноразово був учасником дорожньо-транспортних пригод, відтак наявні підстави для визначення коефіцієнту фізичного зносу деталей пошкодженого автомобіля.

Так, відповідачем надано до матеріалів справи Довідку № 9132822 про дорожньо-транспортну пригоду від 25.12.2012р., відповідно до якої 25.12.2012р. о 10.30 год. на вул. Перовської, буд. 5 в м. Києві сталася ДТП за участю застрахованого позивачем автомобіля, акт № 06/40130 огляду транспортного засобу від 26.12.2012р. з наведеними в ньому пошкодженнями вказаного транспортного засобу, рахунок-фактуру СТО (ТОВ «Богдан-Авто Поділ») № АП-0000211 від 16.01.2013р. про вартість ремонту автомобіля.

Крім того, відповідачем надано заяву страхувальника ОСОБА_3 № про факт настання події від 31.05.2013р., відповідно до якої вказується, що 29.05.2013р. о 12.40 год. на вул. Рибальська, 7 в м. Києві автомобіль "Субару", реєстраційний номер НОМЕР_1 було пошкоджено, надано також акт № огляду транспортного засобу від 31.05.2013р. з наведеними в ньому пошкодженнями вказаного транспортного засобу, рахунок-фактуру СТО (ТОВ «Богдан-Авто Поділ») №АП-0002734 від 06.06.2013р. про вартість ремонту автомобіля.

Таким чином, транспортний засіб "Субару", реєстраційний номер НОМЕР_1 двічі відновлювався або мав бути відновлений ремонтом.

Проте, позивачем при визначенні вартості матеріального збитку, значення коефіцієнту фізичного зносу визначено не було.

Відповідачем належними засобами доказування доведено суду наявність підстав для визначення у даному випадку коефіцієнту фізичного зносу пошкодженого при ДТП автомобіля.

Так, відповідно до розрахунку коефіцієнту фізичного зносу КТЗ № 1.102.14.06044 від 14.09.2017р. аварійного комісара ОСОБА_2 значення коефіцієнту фізичного зносу пошкодженого при ДТП автомобіля "Субару", реєстраційний номер НОМЕР_1 складає Ез = 0,3510.

З огляду на те, що правовідносини між позивачем та відповідачем щодо виплати страхового відшкодування за Полісом № АС/6442796 регулюються положеннями Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та сума страхового відшкодування за вказаним Полісом обмежується вартістю відновлювального ремонту застрахованого позивачем автомобіля та розміром виплаченого страхового відшкодування, беручи до уваги встановлення судом наявність підстав для визначення коефіцієнту фізичного зносу автомобіля "Субару", реєстраційний номер НОМЕР_1, при визначенні вартості його відновлювального ремонту, суд дійшов висновку, що доказом на підтвердження вартості відновлювального ремонту вказаного автомобіля з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу у даному випадку є звіт суб'єкта оціночної діяльності, складений відповідно до Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", з урахуванням розрахованого у встановленому порядку розрахунку коефіцієнту фізичного зносу КТЗ № 1.102.14.06044 від 14.09.2017р. аварійного комісара ОСОБА_2 Ез = 0,3510.

Відтак, вартість відновлювального ремонту застрахованого позивачем автомобіля відповідно до вимог закону та методики, названих вище, має бути визначена наступним чином:

6 762,00 грн. (вартість ремонтно-відновлювальних робіт) + 4 891,71 грн. (вартість необхідних для ремонту матеріалів) + (25 039,28 грн. (сума вартості складових, що підлягають заміні) х (1-Ез (0,3510)) = 27 904,20 грн.

Інших доказів наявності або іншого розміру коефіцієнту фізичного зносу пошкодженого при ДТП автомобіля, позивачем до матеріалів справи не надано.

Згідно зі ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Так, частинами першою та другою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Вина фізичної особи ОСОБА_5 встановлена у судовому порядку, а відповідальність особи, яка керує транспортним засобом "КІА", реєстраційний номер НОМЕР_2 станом на дату ДТП, була застрахована відповідачем на підставі Полісу №АС/6442796.

Відповідно до ст. 12.1. Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Відповідно до Полісу № АС/6442796 розмір франшизи становить 0,00 грн., а ліміт відповідальності по майну - 50 000,00 грн., отже, з відповідача має бути стягнуто 27 904,20 грн. (виплачена позивачем своєму страхувальнику сума страхового відшкодування в межах вартості відновлювального автомобіля з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу).

Судом відхиляються як необґрунтовані посилання відповідача на те, що його обов'язок щодо виплати позивачу страхового відшкодування не настав, оскільки позивачем не було надано всіх необхідних документів для прийняття рішення щодо виплати страхового відшкодування.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

При цьому, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 №15-рп/2002 кожна особа має вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

Згідно п. 1. Оглядового листа Вищого господарського суду України № 01-06/15/2014 від 14.01.2014р. «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з правовідносин страхування» страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, має право звернутися до суду з вимогою про стягнення суми виплаченого страхового відшкодування, і таке право не пов'язане з попереднім зверненням з аналогічною вимогою до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність.

З огляду на викладене, позивач у справі, що розглядається, отримав право вимоги після виплати ним страхового відшкодування та не зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток з вимогою про відшкодування завданих збитків.

Аналогічна правова позиція викладена також і в постанові Верховного Суду України від 28.08.2012 у справі №3-38гс12.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності у нього обов'язку здійснити виплату позивачу суми страхового відшкодування в розмірі 27 904,20 грн.

Враховуючи все вищенаведене, суд дійшов висновку, що заявлені в справі №910/12797/17 позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає сума страхового відшкодування в розмірі 27 904,20 грн.

Судовий збір позивача у розмірі 1 231,45 грн., пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АХА Страхування" (ідентифікаційний код 20474912, адреса: 04070, м. Київ, вул. Іллінська, буд. 8) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Провідна" (ідентифікаційний код 23510137, адреса: 03049, м. Київ, пр. Повітрофлотський, буд. 25) 27 904,20 грн. (двадцять сім тисяч дев'ятсот чотири гривні 20 коп.) суми страхового відшкодування та 1 231,45 грн. (одну тисячу двісті тридцять одну гривню 45 коп.) судового збору.

3. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

4. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 25.09.2017р.

Суддя С.М. Морозов