РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" вересня 2017 р. Справа № 906/261/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Розізнана І.В.

судді Олексюк Г.Є. ,

судді Грязнов В.В.

при секретарі судового засідання Берун О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-Дорожня компанія" на рішення господарського суду Житомирської області від 06.06.17р. у справі №906/261/17

за позовом акціонерного товариства Тодіні Коструціоні ОСОБА_1П.А. (Італія, м. Рим) в особі представництва "Тодіні Коструціоні ОСОБА_1П.А." (м. Рівне)

до товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-Дорожня компанія" (Житомирська область, Новоград-Волинський район, с. Наталівка)

про стягнення 3255750,00 грн.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_2, представник за довіреністю від 24.02.2015р.;

відповідача - не з'явився;

Судом розяснено представнику позивача права та обовязки, передбачені ст. ст. 20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство Тодіні Коструціоні ОСОБА_1П.А. в особі представництва "Тодіні Коструціоні ОСОБА_1П.А." звернулося до господарського суду Житомирської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-Дорожня компанія" про стягнення 3 255 750 грн.

Рішенням господарського суду Житомирської області від 06.06.17р. у справі №906/261/17 позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, товариство з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-Дорожня компанія" звернулося до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Обґрунтовуючи вимоги скаржник посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого суду, обставинам справи. Скаржник зазначає, що судом першої інстанції не досліджено питання вини відповідача та не з`ясований момент виконання прийнятих на себе зобовязань. Скаржник вказує, що сам по собі факт підписання тексту договору (акту приймання-передачі) не породжує обовязку повернути товар, прийнятий на зберігання. Суд першої інстанції, під час розгляду справи, не приділив уваги факту реального передання позивачем дизельного палива на відповідальне зберігання відповідачу. Обовязок повернути отримане дизельне пальне по акту приймання-передачі від 14.12.2015р. у відповідача не виник оскільки він дизельне паливо по вищевказаному акту в кількості зазначеному в акті від позивача не отримував. Скаржник зазначає, що позивач на підтвердження позовних вимог надав заправні відомості, однак не змінив предмету позову, а подані ним докази та надані пояснення підтверджують його слова про те, що згідно акту приймання-передачі від 14.12.2015р. жодного дизельного палива не передавалось, а сам акт є лише документом, який сторони підписали з метою фіксації отриманого обєму дизельного палива під час виконання договорів по яким відповідачем надані відповідні мирові угоди. Скаржник зазначає, що ним повернутий обєм дизельного палива отриманий за договорами на що відповідач може надати необхідні докази. Суд першої інстанції помилково зазначив, що Інструкція про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти та нафтопродуктів на підприємствах і організаціях застосовується лише на підприємствах, які зареєстрували за собою право займатися такими видами економічної діяльності, як закупівля, транспортування, зберігання та реалізація нафти та нафтопродуктів, оскільки одним з письмових доказів на підтвердження зайняття відповідними видами діяльності хоча б однією із сторін судом не вимагались.

Акціонерне товариство Тодіні Коструціоні ОСОБА_1П.А. в особі представництва "Тодіні Коструціоні ОСОБА_1П.А." надіслало до суду відзив на апеляційну скаргу (вх. №27387/17 від 20.09.2017р.) в якому позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 27.07.2017р. апеляційну скаргу прийнято до провадження, справу призначено до розгляду у складі колегії суддів: головуючий суддя Розізнана І.В., суддя Гулова А.Г., суддя Олексюк Г.Є.

Розпорядженням керівника апарату суду від 20.09.2017р., у зв'язку із відставкою судді Гулової А.Г. на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 12.09.2017р. та відповідно до п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду та п. 8.2 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Рівненському апеляційному господарському суді, призначено повторний автоматизований розподіл справи № 906/261/17.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.09.2017р. визначено колегію суддів для розгляду справи № 906/261/17 у складі: головуючий суддя Розізнана І.В., суддя Грязнов В.В., суддя Олексюк Г.Є.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 20.09.2017р. апеляційну скаргу прийнято до провадження у новому складі суду.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 21.09.2017р. розгляд справи відкладено.

В судових засіданнях 21.09.2017р. та 28.09.2017р. представник позивача заперечив доводи апеляційної скарги, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідач не забезпечив явку повноважного представника в судові засідання 21.09.2017р. та 28.09.2017р., хоча про день, час та місце судового розгляду повідомлявся у встановленому законом порядку.

Враховуючи те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників провадження у справі про день, час та місце розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за наявними у справі матеріалами, у відповідності до вимог ст.101 ГПК України.

Розглянувши апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши надану судом першої інстанції оцінку обставинам справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення представників позивача, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Як встановлено апеляційним судом, 14.12.2015р. між акціонерним товариством Тодіні Коструціоні ОСОБА_1П.А. в особі представництва "Тодіні Коструціоні ОСОБА_1П.А." (сторона-1) та товариством з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-Дорожня компанія" (сторона-2) підписано акт передачі-приймання матеріальних цінностей на відповідальне зберігання (а.с. 10), відповідно до якого стороною-1 передано, а стороною-2 прийнято на відповідальне зберігання дизельне паливо в кількості 144700 л. загальною вартістю 3255750 грн. (п.1 акту).

Пунктом 2 сторони передбачили, що сторона-2 зобов'язана повернути отримані за цим актом матеріальні цінності стороні-1 за першою вимогою й невідкладно, однак не пізніше 3 календарних днів з моменту направлення такої вимоги стороною-1.

Пунктом 3 акту передбачено, що товарно-матеріальні цінності, зазначені у даному акті, передаються лише на відповідальне зберігання, без права їх використання стороною-2.

Зволікання в поверненні матеріальних цінностей вважатиметься незаконним та протиправним заволодінням стороною-2 майном сторони-1.

05.07.2016р. позивачем було направлено на адресу відповідача вимогу про повернення матеріальних цінностей вих. №КНR/RВ/4/10661/16, в якій позивач вимагав здійснити повернення дизельного палива в кількості 144700 л. (а.с. 11)

25.07.2016р. на адресу позивача надійшов від відповідача лист вих. №109 від 20.07.2016р., згідно якого відповідач зазначив, що не отримував від позивача дизельного палива та не підписував ніякого акту прийому-передачі матеріальних цінностей (а.с. 12).

Предметом позову у даній справі є вимога позивача про стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 3 255 750 грн., які позивач визначає як збитки, спричинені внаслідок втрати майна, що було передано на відповідальне зберігання відповідачу.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання-відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Нормами ст. 937 ЦК України встановлено, що договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем. Прийняття речі на зберігання може підтверджуватися видачею поклажодавцеві номерного жетона, іншого знака, що посвідчує прийняття речі на зберігання, якщо це встановлено законом, іншими актами цивільного законодавства або є звичним для цього виду зберігання.

Виходячи з наведеного, за відсутності оформлення домовленості сторін у єдиному документі, вимога щодо письмової форми договору вважається дотриманою у разі наявності підписаного зберігачем документа, що підтверджує прийняття речі на зберігання.

Відповідно до приписів ст. 398 ЦК України зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Згідно ст. 953 ЦК України зберігач зобов'язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей (ст. 949 ЦК України).

Відповідно до ст. 950 ЦК України за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах.

Згідно ст. 951 ЦК України збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем, зокрема, у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості.

Відповідно до ч.1 ст. 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Пунктом 4 ч.2 ст. 611 ЦК України також передбачено такий правовий наслідок порушення зобов'язання як відшкодування збитків.

Частини 1, 2 ст. 22 ЦК України встановлюють, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частиною 2 ст. 224 ГК України закріплено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Положеннями ч. 1 ст. 225 ГК України передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються зокрема вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства.

Згідно зі ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. При цьому, розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Виходячи з наведених норм, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.

Відсутність хоча б одного з елементів складу правопорушення виключає відповідальність боржника за невиконання або неналежне виконання зобов'язань у вигляді відшкодування збитків.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до акту передачі-приймання матеріальних цінностей від 14.12.2015р., позивачем було передано відповідачу на відповідальне зберігання дизельне паливо в кількості 144700 л. загальною вартістю 3 255 750 грн.

Відповідач, на вимогу позивача повернути дизельне паливо, листом (вих. №109 від 20.07.2016р.) заперечив факт його приймання (отримання), а також підписання акту передачі-приймання матеріальних цінностей на відповідальне зберігання від 14.12.2015р.

Суд апеляційної інстанції, аналізуючи дані правовідносини зазначає, що підписаний між позивачем та відповідачем акт передачі-приймання від 14.12.2015р. підтверджує виникнення між сторонами зобов`язань з приводу зберігання матеріальних цінностей, в розумінні ст. 937 ЦК України, а відтак застосування судом першої інстанції до правовідносин, які виникли на підставі вказаного акту, положень глави 66 ЦК України (зберігання) є правомірним.

Оцінюючи наданий позивачем акт передачі-приймання матеріальних цінностей від 14.12.2015р., колегія суддів апеляційного господарського суду приходить до висновку про належність та допустимість такого доказу у підтвердження передання позивачем та прийняття відповідачем майна на відповідальне зберігання, оскільки він містить відомості про відповідні господарські операції та стверджує факт їх здійснення, а також відповідає вимогам закону щодо форми та змісту первинного документу, в тому числі з огляду на наявність на ньому відтисків печатки відповідача та підписів уповноважених осіб.

Суд апеляційної інстанції вказує, що відповідач не надав суду належних та допустимих доказів, відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України, які б підтверджували повернення дизельного палива позивачу чи його наявності у відповідача.

Отже, враховуючи встановлений судом факт відсутності у відповідача товару (дизельного палива), отриманого ним від позивача на відповідальне зберігання, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність фактичних та правових підстав для стягнення з відповідача збитків у розмірі вартості товару в сумі 3 255 750 грн., які виникли внаслідок неналежного виконання останнім договірних зобов'язань щодо зберігання та повернення товару.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що мирова угода, укладена між позивачем та відповідачем у справі №918/262/16 від 18.04.2016р. та затверджена господарським судом Рівненської області стосується виключно виконання договорів №KHR/P/01-07/1/15 від 01.07.2015р., №KHR/P/19-09/1/15 від 19.10.2015р., №KHR/P/19-02/11/15 від 02.11.2015р. (послуги по перевезенню будівельних матеріалів) та не впливає на відносини між сторонами у справі щодо акту передачі-приймання матеріальних цінностей на відповідальне зберігання від 14.12.2015р.

Доводи скаржника не беруться до уваги судом апеляційної інстанції, оскільки їм була надана правильна правова оцінка судом першої інстанції на підставі наданих сторонами доказів, які відповідно до статей 33, 34 ГПК України засвідчують певні обставини і на яких ґрунтується висновок суду. Судовою колегією не встановлено порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, а тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Керуючись, ст.ст. 33, 43, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-Дорожня компанія" на рішення господарського суду Житомирської області від 06.06.17р. у справі №906/261/17 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з Розділом ХІІ-1 Господарського процесуального кодексу України.

3. Справу повернути до господарського суду Житомирської області.

Головуючий суддя Розізнана І.В.

Суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Грязнов В.В.