ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

25.09.2017р. Справа №905/1695/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ялта град строй", м.Київ

до відповідача ОСОБА_1 підприємства "Донецький Облавтодор" Відкритого акціонерного

товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України",

м.Покровськ

про стягнення інфляції та трьох процентів річних в сумі 12815807,42 грн.

Суддя Г.В. Левшина

Представники:

від позивача: ОСОБА_2-по дов.

від відповідача: ОСОБА_3-по дов.

В засіданні суду брали участь:

СУТЬ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Ялта град строй", м.Київ, позивач, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, ОСОБА_1 підприємства "Донецький Облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України", м.Покровськ, про стягнення інфляції в сумі 11441198,87 грн. та трьох процентів річних в сумі 1374608,55 грн.

В обгрунтування своїх вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобовязань за договором субпідряду №2-145/1 від 03.01.2013р. в частині повної та своєчасної оплати вартості наданих послуг, що встановлено рішеннями господарського суду Донецької області від 24.03.2016р. по справі №905/561/16 та від 30.06.2015р. №905/87/15.

Відповідач у відзиві на позовну заяву від 28.08.2017р. заперечив проти заявлених позовних вимог, посилаючись на неправомірність нарахування позивачем інфляційних витрат та 3% річних. Зокрема, за твердженням відповідача, невиконання грошового зобовязання за наявності судових рішень про задоволення вимог кредитора з розстроченням або відстроченням не призводить до наслідків порушення грошового зобовязання, передбачених ч.2 ст.625 Цивільного кодексу, за період такого відстрочення або розстрочення.

Крім того, відповідачем заявлено клопотання про застосування позовної давності до нарахування інфляційних витрат та 3% річних.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, господарський суд встановив:

30.06.2015р. рішенням господарського суду Донецької області по справі №905/87/15 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю Ялта Град Строй до ОСОБА_1 підприємства Донецький облавтодор Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України задоволені повністю: стягнуто з ОСОБА_1 підприємства Донецький облавтодор Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Ялта Град Строй суму заборгованості в розмірі 500000,00грн. та 10000,00 грн. судового збору.

Крім того, вказаним рішенням розстрочено виконання рішення господарського суду Донецької області у даній справі строком до 30 серпня 2015 року за наступним графіком погашення заборгованості: до 30.06.2015р. 170000,00 грн., до 30.07.2015р. 170000,00 грн., до 30.08.2015р. 160000,00 грн.

Згідно вказаного рішення суду встановлено, що 03.01.2013р. між Дочірнім підприємством Донецький облавтодор Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України (відповідач, Генпідрядник) та Товариством з обмеженою відповідальністю Ялта Град Строй (позивач, Субпідрядник) укладено договір субпідряду №2-145/1, за умовами якого позивач зобовязався протягом 2013р. виконати послуги з поточного середнього ремонту автомобільної дороги, а відповідач взяв на себе зобовязання прийняти і оплатити такі роботи (пункт 1.1 договору).

Як встановлено вищевказаним рішенням, позивач договірні зобовязання виконав належним чином, а саме виконав ремонтні роботи, що підтверджується довідкою про вартість виконаних робіт та витрат (форма №КБ-3) та актом приймання виконаних робіт (форми КБ-2в) за квітень 2013р. на суму 13146655,91 грн.

Пунктом 4.1 договору передбачено, що оплата робіт здійснюється протягом 20 (двадцяти) банківських днів на підставі довідки про вартість виконаних робіт та витрат (форма №КБ-3), а також акту приймання виконаних робіт (форми КБ-2в), підписаними уповноваженими представниками сторін, при умові надходження від замовника Служби автомобільних доріг в Донецькій області, коштів за надані послуги на рахунок генпідрядника.

Проте, згідно з рішенням господарського суду Донецької області від 30.06.2015р. по справі №905/87/16 відповідач взяті зобовязання не виконав.

Як наслідок, вказаним рішенням суду стягнуто з відповідача на користь позивача заявлену до стягнення суму заборгованості в розмірі 500000,00 грн.

На підставі встановленого рішенням суду від 30.06.2015р. по справі №905/87/15 факту наявності заборгованості відповідача перед позивачем за договором №2-145/1 від 03.01.2013р., рішенням господарського суду Донецької області від 24.03.2016р. по справі №905/561/16 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю Ялта Град Строй задоволено повністю, стягнуто з ОСОБА_1 підприємства Донецький облавтодор Відкритого акціонерного товариства Державної акціонерної компанії Автомобільні дороги України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Ялта Град Строй решту заборгованості в сумі 12515189,35 грн. та розстрочено її сплату за наступним графіком:

до травня 2016 року 200000,00 грн.;

до червня 2016 року 300000,00 грн.;

до липня 2016 року 1001265,00 грн.;

до серпня 2016 року 1001265,00 грн.;

до вересня 2016 року 1001265,00 грн.;

до жовтня 2016 року 1001265,00 грн.;

до листопада 2016 року 1001265,00 грн.;

до грудня 2016 року 1001265,00 грн.;

до січня 2017 року 1001265,00 грн.;

до лютого 2017 року 1001265,00 грн.;

до березня 2017 року 1001265,00 грн.;

до квітня 2017 року 1001265,00 грн.;

до травня 2017 року 1001265,00 грн.;

до червня 2017 року 1001274,35 грн.

Відповідно до ч.5 ст.124, п.9 ст.129 Конституції України, ст.115 Господарського процесуального кодексу України судове рішення, яке набрало законної сили, підлягає обовязковому виконанню на всій території України.

Згідно приписів ст.35 Господарського процесуального кодексу України факти, встановлені рішенням господарського суду під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Оскільки рішенням господарського суду Донецької області від 30.06.2015р. по справі №905/87/15 встановлений факт наявності у відповідача перед позивачем заборгованості в сумі 500000,00 грн. та рішенням господарського суду Донецької області від 24.03.2016р. по справі №905/561/16 факт наявності заборгованості в розмірі 12515189,35 грн., а також факт порушення відповідачем строків виконання грошового зобовязання, тому ці факти не повинні доводитися знову у відповідності з п.2 ст.35 Господарського процесуального кодексу України.

Як встановлено, згідно з наданими до матеріалів справи банківськими виписками по рахунку за період з 21.07.2015р. по 22.05.2017р. відповідачем було сплачено позивачу стягнуту рішеннями суду заборгованість в сумі 13015189,35 грн. (а.с.56-84).

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вказана стаття визначає відповідальність за порушення грошового зобов'язання та її приписи підлягають застосуванню тільки у випадку прострочення боржником виконання грошового зобов'язння.

Згідно п.7.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань" за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

В звязку з неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобовязань, позивачем на підставі ст.625 Цивільного кодексу України нараховано та предявлено до стягнення за період з червня 2013р. по травень 2017р. інфляцію в сумі 11441198,87 грн. та три проценти річних в сумі 1374608,55 грн. за період з 15.05.2013р. по 21.05.2017р.

За висновками суду, розрахунок трьох процентів річних є аріфметично вірним, відповідає законодавству та доведений фактичними обставинами справи.

Одночасно, щодо вимог про стягнення інфляції суд суд вважає за необхідне зазначити наступне:

Відповідно до п.3.2 постанови пленума Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Виходячи зі змісту наданого до матеріалів справи розрахунку, позивачем неправомірно було нараховано інфляцію за місяці, в яких здійснювалась оплата відповідачем. Зокрема, останній платіж був проведений відповідачем 22.05.2017р., внаслідок чого станом на 31.05.2017р. заборгованість відповідача перед позивачем відсутня. Проте, позивачем за травень місяць нараховано інфляцію в сумі 19396,90 грн. Те саме стосується й інших періодів нарахування (наприклад, з 01.06.2013р. по 31.07.2015р. без врахування оплати 21.07.2015р. на суму 50000,00 грн.).

Відповідач у відзиві на позовну заяву від 28.08.2017р. також стверджує про неправомірність нарахування позивачем інфляційних витрат та 3% річних за період розстрочення виконання судових рішень.

Проте, за висновками суду, судове рішення про задоволення позову не спричинило припинення зобовязання як правовідношення сторін; в свою чергу надання судом розстрочки виконання рішення впливає на можливість для позивача одержати виконання зобовязання за допомогою державних органів, що здійснюють його примусове стягнення, а не змінює існуючого зобовязання, не перешкоджає відповідачу здійснити його добровільне виконання. Під час дії розстрочки виконання судового рішення інфляційні процеси тривають, і їх негативний вплив на майнові інтереси позивача потребує компенсації відповідно до підстав та порядку, визначених ст.625 Цивільного кодексу України.

За змістом норми ст.625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому, застосування даної норми кредитором жодним чином не ставиться у залежність від надання судом розстрочки, відстрочки виконання грошового зобовязання.

У відзиві на позов відповідачем також заявлено про застосування позовної давності.

Щодо застосування позовної давності суд зазначає наступне:

Згідно із статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

За змістом ст.261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

За вимогами про стягнення з відповідача за період з червня 2013р. по травень 2017р. інфляції та трьох процентів річних за період з 15.05.2013р. по 21.05.2017р., право позивача на позов виникло, відповідно, з 16.05.2013р. щодо вимог про стягнення трьох процентів річних та з 01.07.2013р. щодо вимог про стягнення інфляції.

Виходячи з того, що позовна заява про стягнення трьох процентів річних та інфляції направлена до суду 24.07.2017р. (згідно зі штампом вхідної кореспонденції), судом встановлено, що позивачем пропущено встановлений ст.257 Цивільного кодексу України трирічний строк позовної давності за вимогами про стягнення трьох процентів річних за період з 15.05.2013р. по 24.07.2014р. та інфляції за період з червня 2013р. по червень 2014р.

Згідно із п.4 ст.267 Цивільного кодексу України закінчення строку позовної давності до предявлення позову є підставою для відмови в позовних вимогах.

За приписом п.5 ст.267 Цивільного кодексу України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Поважними причинами є такі обставини, які роблять своєчасне предявлення позову до суду неможливим або ускладненим.

Відповідного клопотання про захист порушеного права позивачем до матеріалів справи не надано.

Наявності поважних причин пропуску позивачем встановленого трирічного строку позовної давності на звернення до суду з вимогами про стягнення заборгованості в сумі 30559000,00 грн. судом не встановлено.

При цьому, посилання позивача на переривання позовної давності внаслідок звернення до суду з вимогами про стягнення основного боргу, заявленням відповідачем клопотань про розстрочення виконання судового рішення суд до уваги не приймає.

Зокрема, за приписом ст.264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Згідно п.4.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. N10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

За висновками суду, стягнення основного боргу, заявлення клопотань про розстрочення виконання судового рішення не може свідчити про визнання відповідачем суми інфляції та трьох процентів річних за спірний період, а стосується виключно суми основного грошового зобовязання.

Будь-яких доказів (як-то підписаних сторонами актів звірок взаємних розрахунків, листів відповідача тощо), які б підтверджували вчинення відповідачем дій, направлених на визнання інфляції та трьох процентів річних перед позивачем, останнім до матеріалів справи не надано.

Як наслідок, вимоги позивача в частині стягнення з відповідача трьох процентів річних за період з 15.05.2013р. по 24.07.2014р. в сумі 465337,54 грн. та інфляції за період з червня 2013р. по червень 2014р. в сумі 2486248,96 грн. підлягають залишенню без задоволення.

За таких обставин, враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, зокрема, три проценти річних за період з 25.07.2014р. по 21.05.2017р. в сумі 909271,01 грн. та інфляція за період з липня 2014р. по квітень 2017р. в сумі 8954949,91 грн.

Судовий збір підлягає розподілу між сторонами пропорційно задоволеним позовним вимогам.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4-3, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Ялта град строй", м.Київ до ОСОБА_1 підприємства "Донецький Облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України", м.Покровськ про стягнення інфляції в сумі 11441198,87 грн. та трьох процентів річних в сумі 1374608,55 грн. задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 підприємства "Донецький Облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (85307 м.Покровськ, вул.Захисників України, 2, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ялта град строй" (02098 м.Київ, вул.Шумського, 5, офіс 372/2, ) інфляцію в сумі 8954949,91 грн., три проценти річних в сумі 909271,01 грн., судовий збір в сумі 147964,90 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

В судовому засіданні 25.09.2017р. оголошено повний текст рішення.

Суддя Г.В. Левшина