РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2017 року Справа № 906/472/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Юрчук М.І., суддя Крейбух О.Г. , суддя Демянчук Ю.Г.

при секретарі судового засідання Новоселецький І.А.

за участю представників сторін:

позивача: представник ОСОБА_1;

відповідача: представник не з'явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача - ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Астем Трейд" від 10.08.2017р. на рішення господарського суду Житомирської області від 11.07.17р. у справі № 906/472/17 (суддя Тимошенко О. М.)

за позовом ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Плеттак"

до відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Астем Трейд"

про стягнення 69535,80 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області від 11.07.2017р. у справі №906/472/17 позов ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Плеттак" до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Астем Трейд" про стягнення 69535,80грн. задоволено частково; стягнуто з відповідача на користь позивача 46000,00грн. боргу, 1492,42грн. пені, 1106,68грн.3% річних, 5775,40грн. інфляційних втрат, 1251,14грн. судового збору; відмовлено в задоволенні позову в частині стягнення 5878,58грн. пені, 200,12грн. 3% річних, 1082,60грн. інфляційних втрат та 8000,00грн. боргу.

Рішення місцевого господарського суду мотивовано тим, що відповідач не виконав належним чином взятих на себе зобов'язань щодо оплати орендних платежів (оренда риштувань) згідно умов укладеного між сторонами договору №017/2016 від 31.03.2016р.; враховуючи заставну суму (8000,00грн.) та пункт 5.5 договору, розмір суми основного боргу за оренду риштувань, який підлягає стягненню з відповідача становить 46000грн.; правомірною, обґрунтованою та такою, що підлягає до стягнення є сума пені в розмірі 1492,42грн.; заявлені до стягнення суми інфляційних втрат та 3% річних на підставі статті 625 ЦК України підлягають задоволенню частково в сумі 1106,68грн. - 3% річних та 5775,40грн. інфляційних втрат, оскільки при здійсненні відповідних нарахувань позивачем порушено вимоги законодавства та рекомендації щодо порядку застосування індексу інфляції та нарахування 3 % річних, відповідно судом відмовлено в задоволенні позову в частині стягнення 200,12грн. 3% річних та 1082,60грн. інфляційних втрат.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Астем Трейд" звернулося до суду з апеляційною скаргою від 10.08.2017р., в якій просить скасувати рішення про стягнення коштів в розмірі 54374,50грн., з яких: 46000,00грн. боргу, 1492,42грн. пені, 1106,68грн. 3% річних, 5775,40грн. інфляційних частково і прийняти нове рішення про стягнення - 45974,50 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неправильно та неповно досліджено докази і встановлено обставини по справі, оскаржуване рішення постановлено з порушенням норм матеріального права. Апелянт зазначає, що 31.03.2016р. між позивачем та відповідачем укладено договір №017/2016, на виконання умов якого ТОВ "ПЛЕТТАК" передало в оренду універсальні будівельні риштування рlettac в обсязі 10-ти столів для каменярів, а ТОВ "АСТЕМ-ТРЕЙД" прийняло риштування та зобов'язалося своєчасно здійснювати орендні та інші платежі, передбачені даним договором. Термін оренди складає 30 календарних днів. Початок перебігу строку оренди риштувань, за який нараховується орендна плата, відраховується з дати підписання акту прийому-передачі (пункт 4.2 договору). Так, за пунктом 5.1.1 договору, вартість послуг з оренди риштувань за 1 стіл для каменярів складає 60грн. за добу. За оренду 30 календарних днів в обсязі 10 столів складає 18000,00грн. Вартість послуги з доставки риштувань складає 2400,00грн. Скаржник зазначає, що судом не враховано, що на день звернення до господарського суду станом на 27 квітня відповідачем проплачено 8400,00грн.

Позивач - ТОВ "Плеттак" правом подачі відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Разом з тим, в спростування доводів апеляційної скарги, позивач подав до суду апеляційної інстанції заяву від 26.09.2017р., в якій повідомляє, що за весь час співпраці із відповідачем, на рахунки ТОВ "Плеттак" від ТОВ "АСТЕМ-ТРЕЙД" надходило тільки два платежі: 31.03.2016р. на рахунки позивача надійшло 8000,00грн. та 20400,00грн. Інших коштів на рахунки позивача від відповідача не надходило, що підтверджується виписками з банків по рахунках позивача.

Відповідач явку представника у судове засідання не забезпечив, причини не явки суду не повідомив, хоча суд вважає, що з урахуванням постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 (пункт 3.9.1 постанови), відповідач (апелянт) був належним чином повідомлений про день і час розгляду апеляційної скарги, про що свідчить повернутий поштовим відділенням конверт із процесуальним документом суду (ухвали від 18.08.2017р. про відновлення строку на подання апеляційної скарги та про прийняття апеляційної скарги до провадження) - із зазначення "за закінченням терміну зберігання", який направлявся судом апеляційної інстанції за належною адресою (а.с.82-84).

Оскільки явка представників сторін в судове засідання обов'язковою не визнавалася, сторони належним чином були повідомлені про день, час і місце розгляду апеляційної скарги, клопотань про відкладення розгляду апеляційної скарги не надходило, колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги без участі представника відповідача.

Відповідно до частин 1, 2 статті 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Рівненський апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення представника позивача у судовому засіданні, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що рішення господарського суду Житомирської області від 11.07.2017р. у даній справі слід залишити без змін, а апеляційну скаргу скаржника - без задоволення, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 31.03.2016р між ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Плеттак" (орендодавець) та ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Астем Трейд" (орендар) укладено договір №017/2016, згідно пункту 1.1 якого, орендодавець передає, а орендар приймає у тимчасове платне користування універсальні будівельні риштування рlettac в обсязі 10-ти столів для каменярів згідно Специфікації №1 (Додаток №1 до договору). Стан (якість) риштувань на момент передачі в оренду задовільний (а.с. 10-12).

Відповідно до пункту 1.2 договору орендар доручає, а орендодавець зобовязується у відповідності до умов договору надати послуги з доставки риштувань (зі складу орендодавця на обєкт орендаря) в обсязі 10 столів для каменярів згідно Специфікації № 1 (Додаток №1 до договору), а орендар зобовязується оплатити ці послуги та прийняти їх.

Пунктом 1.3 договору сторони визначили, орендар сплачує часткову заставну суму за риштування в сумі 8000,00грн.

Мета оренди: для використання їх на об'єкті: Україна, Київська область, м. Вишгород, вулиця Новопромислова, 1 (пункт 2.1 договору).

Термін оренди складає 30 календарних днів. Початок перебігу строку оренди риштувань, за який нараховується орендна плата, відраховується з дати підписання акту прийому-передачі (пункт 4.2 договору).

ОСОБА_3 5.1.1 договору, вартість послуг з оренди риштувань за 1 стіл для каменярів/1 календарну добу складає 50грн., крім того сума ПДВ 20% - 10,00грн. Вартість послуг, без урахування ПДВ 20%, за оренду 30 календарних днів Риштувань в обсязі 10 столів для каменярів складає 15000,00грн., крім того сума ПДВ 20% - 3000,00грн. Разом 18000,00грн. Вартість послуги з доставки риштувань в обсязі 10 столів для каменярів згідно Специфікації №1 (Додаток №1 до договору) складає 2000,00 грн., крім того сума ПДВ 20% - 400,00грн. Разом - 2400,00грн.

Відповідно до пункту 5.2 договору оплата в сумі 20400,00грн. в т.ч. ПДВ за 30 календарних діб оренди, доставку та 8000,00грн. (заставна сума) відповідно до пункту 5.1.1. договору здійснюється орендарем в безготівковому порядку на розрахунковий рахунок орендодавця протягом 7 (семи) банківських діб після підписання договору на підставі рахунків-фактур до фактичного отримання риштувань в оренду. Оплата послуг транспортної доставки риштувань (в разі замовлення цих послуг) здійснюється передплатою до фактичного надання даного виду послуг. Платежі за можливу подальшу оренду риштувань після перших 30 календарних діб в разі продовження терміну оренди майна сплачуються за 5-7 календарні доби поточного місяця передплатою за фактичну кількість діб у наступному місяці на підставі виставлених ТОВ "Плеттак" рахунків-фактур. В разі повернення риштувань раніше терміну перших 30-ти календарних діб оренди риштувань вартість орендованого платежу за фактичний термін перебування риштувань в оренді складає суму, як за 30 календарних діб оренди риштувань. В разі терміну перебування риштувань в оренді понад 30 календарних діб, орендар сплачує орендні платежі тільки за фактичне перебування риштувань в оренді.

Оплата за послуги оренди вважається сплаченою орендарем з дня зарахування її на рахунок орендодавця. У всіх інших випадках орендна плата вважається несплаченою (пункт 5.3 договору).

Пунктом 5.5 договору сторони передбачили, що у випадку, якщо орендар має заборгованість за послуги з оренди риштувань заставна сума перераховується на поточний рахунок орендаря за виключенням боргу з орендної плати.

ОСОБА_3 пункту 9.1.1 договору у випадку порушення умов по виконанню договірних зобовязань за пунктом 5.2 договору орендар зобов'язується сплатити на користь орендодавця пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний календарний день прострочення платежу до дня повного розрахунку.

Укладення договору відбулось у спрощений спосіб, шляхом обміну факсограмами, у відповідності до частини першої статті 181 ГК України.

Договір підписаний повноважними представниками сторін та скріплений їх печатками.

ОСОБА_3 №001/017/2016-вО від 01.04.2016р. здачі-прийняття в оренду риштувань до договору №017/2016 від 31.03.2016р. ТОВ "Плеттак" (орендодавець), а ТОВ "Астем Трейд" (орендар) прийняв в оренду універсальні будівельні риштування рlettac в обсязі 10 столів для каменярів згідно Специфікації №1 (Додаток №1 до договору) на обєкті: Україна, Київська область, м. Вишгород, вулиця Новопромислова, 1 (а.с. 23).

Матеріалами справи встановлено, що орендодавець - ТОВ "Плеттак" згідно умов укладеного договору виставляв та направляв орендарю - ТОВ "Астем Трейд" рахунки-фактури для здійснення відповідних проплат.

Так, ТОВ "Плеттак" для здійснення оплати за послуги оренди універсальних будівельних риштувань направляв відповідачу наступні рахунки-фактури: рахунок-фактура №062 від 31.03.2016р.; рахунок-фактура №063 від 31.03.2016р.; рахунок-фактура №112 від 11.05.2016р.; рахунок-фактура №138 від 31.05.2016р.; рахунок-фактура №167 від 22.06.2016р.; рахунок-фактура №218 від 29.07.2016р.; рахунок-фактура №219 від 29.07.2016р. (а.с.16-20).

Як вбачається з платіжних доручень №114 та №115 від 31.03.2016р. ТОВ "Астем Трейд" (орендар) оплатив лише рахунки-фактури №062 та №063 від 31.03.2016р. за оренду майна у квітні 2016 року, за послуги з доставки та заставну суму, всього на загальну суму 28400,00грн. (а.с.13-15).

Таким чином, орендар - ТОВ "Астем Трейд" свої зобов'язання за договором щодо оплати орендних платежів за період з 01.05.2016р. по 03.08.2016р. належним чином не виконав, внаслідок чого перед орендодавцем виникла заборгованість у розмірі 54000грн.

Разом з тим, орендодавець - ТОВ "Плеттак" неодноразово направляв на адресу ТОВ "Астем Трейд" претензії стосовно наявної заборгованості за оренду риштувань згідно договору №017/2016 від 31.03.2016р., з вимогою в найкоротший термін сплатити наявну суму боргу (а.с. 30-41).

Однак, вказані претензії залишені без відповіді та виконання.

В претензії від 11.11.2016р. ТОВ "Плеттак" повідомило ТОВ "Астем Трейд" про наявну суму боргу відповідно до умов договору №017/2016 від 31.03.2016р., в розмірі 54000,00грн. та пеню в сумі 6858,66 грн. за прострочення виконання грошових зобовязань відповідно до пункту 9.1.1 договору; інфляційні втрати та 3% річних на підставі статті 625 ЦК України на загальну суму1960,54грн. Виходячи з умов укладеного договору та норм чинного законодавства орендодавець просив орендаря терміново перерахувати на рахунок товариства наявну суму заборгованості та повідомив про наміри звернення до суду з відповідним позовом, у разі незадоволення даної претензії (а.с. 40-41).

Вказана претензія також залишена орендарем без виконання.

За наведених обставин, ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Плеттак" в травні 2017 року звернулося до господарського суду Житомирської області з позовом про стягнення з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Астем Трейд" 69535,80грн. заборгованості, з яких: 54000,00грн. боргу за оренду майна, 7371,00грн. пені, 1306,80грн. 3% річних, 6858,00грн. інфляційних втрат.

Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цивільними актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 174 Господарського кодексу України (далі ГК України) передбачено, що господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

ОСОБА_3 частини 1 статті 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Абзацом 2 частини 1 статті 175 ГК України визначено, що майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 статті 193 ГК України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

ОСОБА_3 статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтями 626, 627 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини 4 статті 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК України).

ОСОБА_3 статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Правовідносини, що виникли між сторонами спору є відносинами, що виникли з договору оренди (найму).

Відповідно до частин 1, 2 статті 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України (частина 6 статті 283 ГК України).

ОСОБА_3 частини 1 статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частинами 1, 5 статті 762 ЦК України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином не допускаються (частина 7 статті 193 ГК України, стаття 525 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 598 та статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Враховуючи наведені норми чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, умови договору №017/2016 від 31.03.2016р., факт неналежного виконання відповідачем (орендарем) взятих на себе зобовязань щодо своєчасної оплати орендних платежів у встановлені договором умови, підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.

Виходячи із заявлених позовних вимог, позивач зазначає, що внаслідок не виконання відповідачем своїх зобов'язань щодо оплати орендних платежів за період з 01.05.2016р. по 03.08.2016р. у відповідача утворилась заборгованість у розмірі 54000грн.

Разом з тим, як уже зазначалося, пунктом 5.5 договору передбачено що, у випадку, якщо орендар має заборгованість за послуги з оренди риштувань заставна сума перераховується на поточний рахунок орендаря за виключенням боргу з орендної плати.

Таким чином, у даному випадку, заставна сума у розмірі 8000грн. з моменту повернення риштувань має бути вирахувана із заборгованості по орендній платі.

Відтак, розмір боргу відповідача перед позивачем за оренду риштувань згідно договору №017/2016 від 31.03.2016р. має становити 46000грн.

Враховуючи вище викладене, наявні в матеріалах справи докази, неналежне виконання відповідачем (орендарем) взятих на себе зобовязань щодо своєчасної оплати орендних платежів згідно договору №017/2016 від 31.03.2016р., місцевий господарський суд прийшов до вірного висновку, що правомірною та обґрунтованою, згідно договору №017/2016 від 31.03.2016р., є сума боргу в розмірі 46000,00грн. (54000 8000=46000).

Заявлені позовні вимоги в частині стягнення основного боргу підлягають задоволенню частково в сумі 46000,00грн. В частині стягнення заборгованості в сумі 8000,00грн. позивачу слід відмовити.

Поряд з тим, як уже зазначалося у даній постанові вище, крім суми основного боргу позивачем за неналежне виконання відповідачем своїх зобовязань по договору, на підставі пункту 9.1.1 договору, нараховано та заявлено до стягнення пеню за період з 26.11.2016р. по 25.05.2017р. в розмірі 7371,00 грн.

ОСОБА_3 статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 229 ГК України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених ГК України та іншими законами України.

Одним з наслідків порушення зобов'язання є оплата неустойки (штрафу, пені) - визначеної законом чи договором грошової суми, що боржник зобов'язаний сплатити кредитору у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов'язання, зокрема у випадку прострочення виконання (стаття 611 ЦК України).

ОСОБА_3 частини 1 статті 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною 3 статті 549 ЦК України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" встановлено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін; розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 9.1.1 договору сторони погодили, що у випадку порушення умов по виконанню договірних зобовязань за пунктом 5.2 договору орендар зобов'язується сплатити на користь орендодавця пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний календарний день прострочення платежу до дня повного розрахунку.

Відповідно до частини 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Таким чином, в даному випадку нарахування пені може проводитись за шість місяців, з врахуванням пункту 5.2 договору та вказаної норми ГК України з моменту виникнення зобов'язання, за кожен місяць окремо, однак починаючи з 26.11.2016р. (згідно розрахунку позивача, тобто в межах заявлених вимог).

Так, пунктом 5.2 договору передбачено, що платежі за подальшу оренду майна після перших 30 календарних днів в разі подовження терміну оренди сплачуються за 5-7 календарні доби поточного місяця передплатою за фактичну кількість днів у наступному місяці на підставі виставлених рахунків-фактур. Аналізуючи зміст вказаного пункту договору суд приходить до висновку, що кінцевим терміном оплати є 7-й день після виставлення рахунків.

ОСОБА_3 розрахунку позивача пеня нарахована ним за період з 26.11.2016р. по 25.05.2017р. та становить 7371,00грн. Відповідно позивачем виставлені наступні рахунки:

- 11.05.2016 за травень 15600грн., тобто строк оплати 18.05.2016р., отже нарахування пені можливе з 19.05.2016р. по 18.11.2016р.

- 31.05.2016 за червень 6000грн., строк оплати 07.06.2016р., отже нарахування пені можливе з 08.06.2016р. по 07.12.2016р.

- 22.06.2016 за червень 12000грн., строк оплати 29.06.2016р., отже нарахування пені можливе з 30.06.2016р. по 29.12.2016р.

- 29.07.2016 за липень 18600грн. строк оплати 05.08.2016р., отже нарахування пені можливе з 06.08.2016р. по 05.02.2017р.

- 29.07.2016 за серпень 1800грн., строк оплати 05.08.2016р., отже нарахування пені можливе з 06.08.2016р. по 05.02.2017р.

Перевіривши розрахунок позивача, щодо нарахованої пені за період з 26.11.2016р. по 25.05.2017р. у розмірі 7371,00грн., судом першої інстанції правомірно встановлено, що вірним та обґрунтованим є розмір пені за вказаний період в сумі 1492,42грн., оскільки, у зв'язку з настанням обов'язку повернути заставну суму в розмірі 8000грн., сума боргу відповідача зменшується. Це зменшення вірно віднесено місцевим господарським судом до заборгованості яка виникала хронологічно раніше, тобто за травень. Отже, борг по рахунку від 11.05.2016р. вважається частково сплаченим і становить 7600грн.

Враховуючи наведене, судом першої інстанції встановлено, що по рахунку за травень 2016р. період, за який позивач має право на нарахування пені, не включений до заявленого періоду в позовній заяві; по рахунку за червень 2016р. на суму 6000грн. за період з 26.11.2016 по 07.12.2016рр., розмір пені становить 55,08 грн.; по рахунку за червень 2016р. на суму 12000грн. за період з 26.11.2016 по 29.12.2016рр. 312,13грн.; по рахунку за липень 2016р. на суму 18600грн. за період з 26.11.2016 по 05.02.2017рр. 1025,93 грн.; по рахунку за серпень 2016р. на суму 1800грн. за період з 26.11.2016 по 05.02.2017рр. становить 99,28 грн. Загальний розмір пені за вказані періоди становить 1492,42грн.

Отже, правомірною та обґрунтованою є сума пені в розмірі 1492,42грн.

В стягненні пені в сумі 5878,58грн. (7371,00-1492,42=5878,58) слід відмовити.

Щодо заявлених позивачем до стягнення 3% в сумі 1306,80грн. та інфляційних втрат в сумі 6858,00грн, колегія суддів апеляційного суду, зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

ОСОБА_3 листа Верховного суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997р. №62-97 індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця.

Отже, врахування індексу інфляції можливе лише на суму простроченої заборгованості не менше як на один місяць та у порядку відповідальності боржника за порушення грошового зобов'язання.

Абзацом 3 пункту 3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013р. визначено, що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто, мала місце дефляція).

Колегія суддів, перевіривши розрахунок позивача 3% річних в сумі 1306,80грн. та інфляційних втрат в сумі 6858,00грн., погоджується з висновком суду першої інстанції, що заявлені до стягнення суми інфляційних втрат та 3% річних нараховані позивачем з порушенням вимог чинного законодавства, рекомендацій та порядку застосування індексу інфляції, а тому підлягають до стягнення частково.

Так, розмір 3% річних позивачем нараховано на суму 54000,00грн. за період з 04.08.2016р. по 25.05.2017р., що становить 1306,80грн.

При цьому, як вірно встановлено судом першої інстанції, по рахункам за липень та серпень нарахування за порушення відповідачем грошового зобов'язання можливо проводити з лише 06.08.2016р.

Таким чином, по рахункам за травень та червень 2016р. нарахування 3% річних слід здійснювати на суму 25600,00грн. - за період з 04.08.2016р. по 25.05.2017р., що становить 617,75грн. 3% річних; по рахункам за липень та серпень 2016р. - на суму 20400,00грн. за період з 06.08.2016р. по 25.05.2017р., що становить 488,93грн. 3% річних. Загальний розмір 3% річних становить 1106,68грн.

Отже, правомірною та обґрунтованою є сума 3 % річних в розмірі 1106,68грн

В стягненні 3 % річних в сумі 200,12грн. (1306,80-1106,68=200,12) слід відмовити.

Місцевий господарський суд правомірно прийшов до висновку про стягнення 3 % річних частково, в сумі 1106,68грн.

Розмір інфляційних втрат нараховано позивачем на суму боргу 54000,00грн. за період з серпня 2016р. по квітень 2017р. в розмірі 6858,00грн.

Так, по рахункам за липень та серпень 2016р. нарахування інфляційних втрат можливо проводити з вересня 2016р., оскільки індекс інфляції має нараховуватись в наступному місяці за місяцем, в якому мав бути здійснений платіж.

По рахункам за травень та червень 2016р. на суму 25600,00грн., за період з серпня 2016р. по квітень 2017р. розмір інфляційних втрат становить 3175,74грн.; по рахункам за липень та серпень 2016р. на суму 20400,00грн., за період з вересня 2016 по квітень 2017 розмір інфляційних втрат становить 2599,66грн. Таким чином, загальний розмір інфляційних втрат становить 5775,40грн.

Відтак, обґрунтованим та таким що підлягає до стягнення є розмір інфляційних втрат в сумі 5775,40грн. В стягненні інфляційних втрат в сумі 1082,60грн. (6858,00 -5775,40=1082,60) слід відмовити.

За наведених обставин, враховуючи норми чинного законодавства, наявні матеріали справи, місцевим господарським судом, правомірно прийнято рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнуто з відповідача на користь позивача 46000,00грн. основного боргу, 1492,42грн. пені, 1106,68грн 3% річних, 5775,40грн. інфляційних нарахувань, а в решті позовних вимог відмовлено.

ОСОБА_3 частини 1 статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Статтями 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Під час розгляду даної справи, відповідач жодних належних доказів в спростування наявної заборгованості перед позивачем за договором до суду не подав.

Покликання апелянта у апеляційній скарзі на неврахування судом першої інстанції часткову оплату заборгованості у розмірі 8400грн. не знайшло свого підтвердження під час розгляду апеляційної скарги. Стверджуючи про часткову оплату заборгованості у вказаному розмірі, заявник апеляційної скарги не додає жодного документа в обґрунтування свого твердження. Поряд з тим, якщо апелянт має на увазі суму 8000грн. - суму внесеної заставної вартості - то цим обставинам судом апеляційної інстанції надано оцінку у даній постанові вище. Щодо суми 400грн. - то вона може бути лише складовою суми транспортування (ПДВ 20%) виходячи із розміру 2000грн. (яка сплачена відповідачем за платіжним дорученням №115 від 31.03.16р. на підставі рахунку-фактури №062 від 31.03.16р. - а.с.13-14), і аж ніяк не самостійною сумою, направленою на сплату суми основного боргу.

Представник позивача з цього приводу надав письмові заперечення у формі заяви від 26.09.17р. із доданням звіту про дебетові та кредитові операції та виписку по рахунку позивача за період із 01.03.16р. по 07.09.17р.

Вважає, що такий аргумент апелянта є надуманий та безпідставний.

З огляду на зазначені правові положення та встановлені обставини справи апеляційний господарський суд приходить до висновку, що доводи, викладені відповідачем в апеляційній скарзі є безпідставними, необґрунтованими, оскільки вони спростовуються вищевикладеними обставинами та зібраними по справі доказами, не відповідають нормам законодавства, що регулюють дані правовідносини та не впливають на правомірність прийнятого господарським судом рішення у даній справі і не можуть бути підставою для його скасування.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу - без задоволення.

Враховуючи наведене, Рівненський апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду першої інстанції прийняте з врахуванням всіх обставин справи та з дотриманням норм чинного законодавства, а тому не вбачає підстав для його зміни чи скасування.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Астем Трейд" від 10.08.2017р. до задоволення не підлягає.

Витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Астем Трейд" від 10.08.17р. залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Житомирської області від 11 липня 2017 року у справі №906/472/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу №906/472/17 повернути господарському суду Житомирської області.

Головуючий суддя Юрчук М.І.

Суддя Крейбух О.Г.

Суддя Демянчук Ю.Г.