Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "28" вересня 2017 р. Справа № 906/660/17

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Шніт А.В.

секретар судового засідання Антонюк Н.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - довіреність №4150 від 09.08.2016;

від відповідача: Маковій О.Є. - довіреність №161 від 08.06.2017.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

до Приватного підприємства фірма "Санітас"

про стягнення 210261,51грн (згідно заяви від 12.09.2017)

Відповідно до ст.77 ГПК України, в судовому засіданні 25.09.2017 оголошувалась перерва до 28.09.2017.

Позивач звернувся з позовом до суду про стягнення з відповідача матеріальних збитків у розмірі 144761,10грн, з яких: 7437,43грн - витрати, пов'язані зі сплатою орендної плати, 137323,67грн - втрачена вигода, а також моральної шкоди в сумі 50000,00грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на відсутність можливості займатися господарською діяльністю в орендованому ним приміщенні внаслідок не звільнення останнього відповідачем.

14.09.2017 від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, у якій позивач просить стягнути з відповідача матеріальні збитки в розмірі 160261,20грн, з яких: 7437,43грн - орендної плати, 152823,77грн - втраченої вигоди та 50000,00грн - моральної шкоди, всього 210261,51грн (а.с. 86-88).

Ухвалою від 14.09.2017 суд прийняв заяву позивача щодо збільшення розміру позовних вимог та вважає заявленим до розгляду спір про стягнення з відповідача 210261,20грн (а.с. 101).

Представник позивача в судовому засіданні 28.09.2017 позовні вимоги про стягнення матеріальної і моральної шкоди в розмірі 210261,51грн підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, заяві про збільшення розміру позовних вимог та письмовому поясненні на відзив відповідача на позовну заяву.

Представник відповідача в засіданні суду проти позову заперечив у повному обсязі з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву та додатковому запереченні на позовну заяву. Зокрема, наполягав на відсутності факту вини відповідача у понесенні позивачем збитків та моральної шкоди внаслідок не використання останнім спірного приміщення для господарської діяльності, оскільки вважає, що власник орендованого об'єкту нерухомості не повинен був передавати, а позивач - приймати його в оренду до моменту звільнення приміщення відповідачем.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

12.04.2016 між Комунальним закладом "Коростенська районна лікарня" Коростенської районної ради (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (орендар, позивач) укладено договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що перебуває у спільній власності територіальних громад сіл Коростенського району (далі - Договір) (а.с. 19-21).

Згідно п.1.1 Договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно, а саме - частину нежитлового приміщення загальною площею 22,3кв.м. для розміщення аптечного пункту, яке знаходиться на 1-му поверсі терапевтичного корпусу КЗ "Коростенська районна лікарня" Коростенської районної ради, за адресою: АДРЕСА_1.

За змістом п.10.1 Договору останній укладено строком на 2 роки 11 місяців, що діє з 18.04.2016 до 18.03.2019 включно.

Водночас, п.2.1 Договору передбачено, що вступ орендаря у користування приміщенням настає з дати, вказаної у даному договорі, після підписання сторонами договору та акта приймання-передачі вказаного приміщення.

Так, у матеріалах справи міститься підписаний та скріплений печатками КЗ "Коростенська районна лікарня" Коростенської районної ради і позивача акт приймання-передачі від 12.04.2016, згідно якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно, а саме - частину нежитлового приміщення загальною площею 22,3кв.м. для розміщення аптечного пункту, яке знаходиться на 1-му поверсі терапевтичного корпусу КЗ "Коростенська районна лікарня" Коростенської районної ради, за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 21, на звороті).

Разом з тим, як підтверджує сам позивач у позовній заяві, фактично передача спірного приміщення йому орендодавцем не відбулась, оскільки воно перебувало у користуванні Приватного підприємства фірма "Санітас" (відповідач). Орендоване приміщення повернуто відповідачем КЗ "Коростенська районна лікарня" Коростенської районної ради лише 03.04.2017, про що свідчить акт повернення майна, яке знаходилось у користуванні на підставі договору оренди №195 від 22.04.2005 (а.с. 22).

Посилаючись на відсутність можливості займатися господарською діяльністю в орендованому ним приміщенні внаслідок не звільнення останнього відповідачем, позивач звернувся до господарського суду Житомирської області з позовом до Приватного підприємства фірма "Санітас" (з врахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог) про стягнення з відповідача матеріальних збитків у розмірі 210261,51грн, з яких: 7437,43грн - витрати, пов'язані зі сплатою орендної плати, 152823,77грн - втрачена вигода, а також моральної шкоди в сумі 50000,00грн.

Оцінивши в сукупності матеріали справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, врахувавши пояснення учасників процесу, господарський суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, враховуючи наступне.

Стаття 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, вказана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту (постанова Верховного Суду України від 15.04.2015 у цивільній справі №6-55цс15).

Відповідно до ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (п.8 ч.2 ст.16 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Під збитками слід розуміти втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (п.1 ч.2 ст.22 ЦК України).

За загальним правилом збитки - це об'єктивне зменшення будь-яких майнових благ, яке пов'язане з утиском його інтересів як учасника певних суспільних відносин і яке виражається у зроблених ним витратах тощо.

Під поняттям "реальна шкода" розуміються дві групи витрат:

1) витрати, які особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі. В даному випадку мова йдеться про ті фактичні витрати, які вже зроблені особою. Це може вартість знищеної речі, інші реальні втрати, які зазнала особа у зв'язку із знищенням речі (наприклад, вартість втраченого ремонту внаслідок знищення шарового крану стояку водопостачання в квартирі та затоплення квартири) тощо.

2) Витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Під дане визначення підпадають ті грошові штрафні санкції, які потерпілий сплатив або має сплатити у зв'язку із невиконання ним зобов'язання перед третьою особою, якщо таке невиконання є наслідком порушення його цивільного права.

Варто зазначити, що загальні правила відшкодування завданої особі недоговірної шкоди встановлені ст.1166 ЦК України.

За змістом ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Загалом, для відшкодування шкоди за правилами зазначених вище правових норм необхідно довести такі факти:

а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії;

б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров'я тощо);

в) причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. При цьому, встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність завдавача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Питання про наявність або відсутність причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи (п.6 Роз'яснення Вищого арбітражного суду України №02-5/215 від 01.04.1994 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди" (зі змінами і доповненнями);

г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Отже, для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу правопорушення: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі №5011-71/2684-2012 від 22.01.2013.

При цьому, п.6 Роз'яснення Вищого арбітражного суду України №02-5/215 від 01.04.1994 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди" (зі змінами і доповненнями) визначено, що для правильного вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди, важливе значення має розподіл між сторонами обов'язку доказування, тобто визначення, які юридичні факти повинен довести позивач або відповідач.

За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (стаття 33 ГПК України).

Як у випадках порушення зобов'язання за договором, так і за зобов'язанням, що виникає внаслідок заподіяння шкоди, цивільне законодавство (статті 614 та 1166 ЦК України) передбачає презумпцію вини правопорушника. Отже, позивач не повинен доказувати наявність вини відповідача у заподіянні шкоди. Навпаки, на відповідача покладено тягар доказування того, що в його діях відсутня вина у заподіянні шкоди.

Так, відповідач, обґрунтовуючи свої заперечення проти позову, посилається на відсутність його вини у понесенні позивачем збитків та моральної шкоди внаслідок не використання останнім спірного приміщення для господарської діяльності, оскільки вважає, що власник орендованого об'єкту нерухомості не повинен був передавати, а позивач - приймати його в оренду до моменту звільнення приміщення відповідачем за відповідним актом.

Як судом зазначалося вище, у матеріалах справи міститься складений КЗ "Коростенська районна лікарня" Коростенської районної ради та відповідачем акт від 03.04.2017 повернення майна, яке знаходилось у користуванні на підставі договору оренди №195 від 22.04.2005 (а.с. 22), що підтверджує факт користування останнім спірним приміщенням до 03.04.2017.

Тобто, позивачу згідно акту приймання-передачі від 12.04.2016 орендодавцем передавалось нежитлове приміщення загальною площею 22,3кв.м для розміщення аптечного пункту, яке знаходиться на 1-му поверсі терапевтичного корпусу КЗ "Коростенська районна лікарня" Коростенської районної ради, за адресою: АДРЕСА_1, у той час, коли останнє фактично ще використовувалось відповідачем, оскільки вважав себе добросовісним користувачем даного нерухомого майна, права на яке захищав у судовому порядку, про що свідчать наявні в матеріалах справи копії судових актів у справах №906/370/16, №906/529/16, №906/784/16 (а.с. 41-68).

Таким чином, підписання КЗ "Коростенська районна лікарня" Коростенської районної ради та позивачем акту приймання-передачі від 12.04.2016 (а.с. 21, на звороті) мало лише формальний характер, а фактична передача спірного приміщення позивачу орендодавцем не відбулась, що підтверджує і сам позивач у позовній заяві. Іншими словами, КЗ "Коростенська районна лікарня" Коростенської районної ради, як орендодавець, не прийнявши за актом повернення (як цього вимагає ч.2 ст.795 ЦК України) спірне майно від попереднього орендаря - відповідача, передало його у користування іншому користувачеві - позивачу, а останній, у свою чергу, володіючи інформацією щодо фактичної зайнятості цього майна відповідачем, підписав як договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що перебуває у спільній власності територіальних громад сіл Коростенського району, так і акт приймання-передачі від 12.04.2016.

З огляду викладене вище, суд вважає, що у понесенні позивачем збитків внаслідок не використання останнім спірного приміщення для господарської діяльності вина відповідача відсутня.

При цьому, як судом зазначалося вище, для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу правопорушення: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, в и н и. З а в і д с у т н о с т і х о ч а б о д н о г о з ц и х е л е м е н т і в ц и в і л ь н о - п р а в о в а в і д п о в і д а л ь н і с т ь н е н а с т а є .

Так як, у спірних правовідносинах не вбачається усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення, зокрема, вини, підстави для застосування такого заходу відповідальності як стягнення збитків відсутні. Тому, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача 7437,43грн витрат, пов'язаних зі сплатою орендної плати (реальної шкоди).

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди у вигляді втраченої вигоди в розмірі 152823,77грн, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками, зокрема, є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (п.2 ч.2 ст.22 ЦК України)

Під упущеною вигодою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. У даному випадку мова йде не про реальні втрати особи, які вона зробила або зробить, а про ті доходи, які вона недоотримає внаслідок порушення її цивільного права.

Господарський кодекс України (далі - ГК України) визначає подібні правила відшкодування збитків, використовуючи при цьому дещо інші терміни. Так, за правилами ст.225 ГК України упущена вигода називається "втраченою вигодою".

Варто зауважити, що Цивільним кодексом України передбачено певні додаткові умови відшкодування збитків у вигляді втраченої вигоди, або фактори, які впливають на розмір втраченої вигоди, які повинні враховуватися і учасниками господарських відносин. При визначенні розміру втраченої вигоди повинні враховуватися тільки точні дані, які безспірно і достовірно підтверджують існування реальної можливості отримання грошових сум або іншого майна, в тому випадку, якби зобов'язання було виконане боржником належним чином. Її розмір повинен бути підтверджений обґрунтованим розрахунком, а також відповідними доказами. Тобто, втрачена вигода розглядається як гарантований, безумовний і реальний дохід.

Як зазначає Вищий господарський суд України, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані. Саме тому у вирішенні спорів про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди суди повинні дослідити, чи могли такі збитки бути реально понесені кредитором, чи вжив кредитор заходів щодо їх відшкодування, що пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані, якби його право не було порушено, позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток (п.3 оглядового листа Вищого господарського суду України від 14.01.2014 №01-06/20/2014 "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства у справах, в яких заявлено вимоги про відшкодування збитків").

Тягар доведення наявності і обґрунтування розміру втраченої вигоди покладається на позивача, який повинен довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Таким чином, незважаючи на те, що неодержаний прибуток - це результат, який не наступив, вимоги про відшкодування збитків у вигляді втраченої вигоди теж повинні бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами на підкріплення реальної можливості отримання потерпілою стороною відповідних доходів у разі, якби друга сторона виконала свої зобов'язання належним чином.

Проте, як судом встановлено вище, у понесенні позивачем збитків, у тому числі, втраченої вигоди, внаслідок не використання останнім спірного приміщення для господарської діяльності вина відповідача відсутня.

Таким чином, позивачем не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування підстав і розміру відшкодування саме відповідачем упущеної вигоди в розмірі 152823,77грн, і такі докази в матеріалах справи відсутні.

Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог і щодо стягнення з відповідача на користь позивача втраченої вигоди в сумі 152823,77грн.

Окрім того, позивач заявляє вимогу про відшкодування йому відповідачем моральної шкоди в сумі 50000,00грн.

Разом з тим, суд вважає, що дана позовна вимога також не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

При цьому, згідно ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Варто зазначити, що поняття "моральна шкода" стосується фізичних осіб, а "немайнова шкода" - юридичних осіб. Подібне бачення має і Верховний Суд України (Постанова Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі змінами і доповненнями)).

Під немайновою шкодою, заподіяною фізичній особі-підприємцю, необхідно розуміти, зокрема, втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Згідно п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі змінами і доповненнями) відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: н а я в н і с т ь т а к о ї ш к о д и, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується ф а к т з а п о д і я н н я п о з и в а ч е в і моральних чи фізичних страждань або в т р а т н е м а й н о в о г о х а р а к т е р у, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Наявність немайнової шкоди доводиться потерпілим, який у позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації.

Проте, позивачем не подано достатніх доказів заподіяння йому морально (немайнової) шкоди, зокрема, у вигляді приниженні ділової репутації його як суб'єкта господарювання, а також зниження престижу чи підрив довіри до його діяльності, і такі докази відсутні в матеріалах справи.

Таким чином, суд вважає, що позивачем не доведено завдання йому відповідачем моральної шкоди, тому відмовляє в позові у цій частині за безпідставністю.

Як визначає ст.32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.34 ГПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом статті 33 ГПК України обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Проте, позивачем належними та допустимими доказами не доведено завдання йому відповідачем збитків у розмірі 160261,20грн та моральної шкоди, оціненої в 50000,00грн, і такі в матеріалах справи відсутні, у зв'язку з чим, суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі.

Судові витрати, в порядку ст.49 ГПК України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 03.10.17

Суддя Шніт А.В.

Віддрукувати:

1 - у справу