РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.09.2017Справа №910/9915/17
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельний комбінат "Прогрес"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗБК "Прогрес"

про визнання договору недійсним

Суддя Усатенко І. В.

Представники сторін:

від позивача: Скороход А. К. (за дов.);

від відповідача: Куничак О. В. (за дов.).

В судовому засіданні 20.09.2017 на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України) оголошено вступну та резолютивну частину рішення суду.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулось з позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельний комбінат "Прогрес" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗБК "Прогрес" про визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення № 1-2510/16 від 25.10.2016 та про припинення договору оренди нежитлового приміщення № 1-2510/16 від 25.10.2016 з 19.05.2017.

Ухвалою суду від 23.06.2017 порушено провадження у справі № 910/9915/17, розгляд останньої призначено на 17.07.2017.

Ухвалою суду від 17.07.2017 продовжено строк вирішення спору. В судовому засіданні 17.07.2017 судом була оголошена перерва до 07.09.2017.

Через відділ канцелярії господарського суду 06.09.2017 від позивача надійшла позовна заява (уточнена) (вих. № 42/05-09 від 05.09.2017), в якій позивач просить суд визнати недійсним договір оренди нежитлового приміщення № 1-2510/16 від 25.10.2016 укладений між сторонами і припинити його дію на майбутнє.

Ухвалою суду від 07.09. розгляд справи відкладено на 14.09.2017.

В судовому засіданні 14.09.2017 судом оголошувалася перерва до 20.09.2017.

18.09.2017 через відділ канцелярії господарського суду від позивача надійшли пояснення.

В судове засідання 20.09.2017 представники сторін з'явилися та надали суду усні пояснення по суті справи, в яких позивач позовні вимоги з урахуванням позовної заяви (уточнена) (вих. № 42/05-09 від 05.09.2017) підтримав в повному обсязі, а відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив.

Подана позивачем позовна заява (уточнена) (вих. № 42/05-09 від 05.09.2017), розцінена судом, як заява про зменшення позовних вимог та прийнята судом до розгляду, в порядку ст. 22 ГПК України. В подальшому розгляд справи здійснюється судом з врахуванням відповідної заяви.

Позовні вимоги мотивовані тим, що при укладанні спірного договору сторонами не було дотримано вимог чинного законодавства. Зокрема: договір оренди нежитлового приміщення № 1-2510/16 від 25.10.2016 був підписаний не уповноваженою особою (не генеральним директором) з перевищенням повноважень; при підписанні акту прийому передачі об'єкта оренди від 24.10.2016 сторонами були допущені недоліки: в даті підписання акту, в зазначенні кількості аркушів акту по тексту акту, не вказано реквізити орендаря, не вказано стану об'єктів, в якому вони передаються в оренду. Вказані обставини, на думку позивача, є підставами для визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення № 1-2510/16 від 25.10.2016.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує з підстав їх необґрунтованості. Зокрема, відповідач зазначає, що на спірні договірні відносини поширюється дія ч. 1 ст. 241 ЦК України, і договір оренди нежитлового приміщення № 1-2510/16 від 25.10.2016 є схваленим з боку позивача, так як остатній впродовж шести місяців отримував орендну плату за ним.

Відповідно до положень ст. 75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як підтверджується матеріалами справи, 25.10.2016 між позивачем, як орендодавцем та відповідачем, як орендарем був укладений договір № 1 - 2510/16 оренди нежитлового приміщення (далі за текстом - договір), відповідно до п. 1.1. якого орендодавець обов'язується передати орендареві, а орендар зобов'язується прийняти в строкове платне користування нежитлові приміщення з наявним у ньому промисловим обладнанням та комунікаціями (надалі разом - об'єкт оренди), а саме:

- виробниче приміщення - формувальний (виборчий) цех площею 2 669, 7 кв. м. та БСУ площею 188, 5 кв. м., загальною площею - 2 858, 2 кв. м.(надалі приміщення);

- відкритий склад для піску та щебеню;

- підземна конвеєрна галерея з залізобетонними конструкціями підкранових шляхів;

- дороги для доступу до складу та до складу готової продукції.

Приміщення заходиться за адресою: 08300, Київська область, м. Бориспіль, вул. Запорізька, 14.

Приміщення на момент підписання договору придатне до використання, не продане, не подароване, не внесене як внесок до статутного фонду юридичних осіб, іншим чином не відчужене, орендодавець є власником приміщення на підставі права приватної власності на підставі протоколу №147633 проведення електронних торгів та акту виконавчої служби №47530494/17.

Промислове обладнання, яке орендується за договором, складається з елементів вказаних в п. 1.4. договору.

Приміщення передається орендареві для здійснення виробничої діяльності, а саме для виготовлення попередньо-напружених екструдерних плит (п.п.2.1. договору).

У відповідності до п. 3.2. договору орендар вступає у строкове платне користування приміщенням з дня підписання сторонами акту приймання - передачі приміщення. Дата підписання акту приймання - передачі приміщення є датою початку оренди.

Згідно з п. 3.3. договору повернення приміщення орендодавцю у разі закінчення строку дії договору або у разі припинення (розірвання) цього договору здійснюється протягом п'яти днів з моменту закінчення строку дії договору, або з моменту підписання сторонами додаткової угоди про розірвання договору, або з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили за актом приймання - передачі приміщення, що підписується сторонами та є невід'ємною частиною договору.

Обов'язок по складанню акта приймання - передачі приміщення покладається на орендодавця (п. 3.4. договору).

При передачі Приміщення та обладнання орендодавець також передає усю необхідну документацію для належного користування приміщенням та обладнанням, у т.ч., але не виключно щодо введення в експлуатацію, їх відповідності установленим нормам та чинному законодавству, санітарним, протипожежним, будівельним нормам, вимогам охорони праці тощо. Орендар не несе відповідальності за накладання санкцій уповноваженими державними органами у зв»язку з ненаданням орендодавцем зазначених документів. (п.3.6. договору).

Відповідно до п. 4.1. договору орендна плата за користування об'єктами оренди складає за місяць 164 100, 00 грн., у т.ч. ПДВ 27 350, 00 грн. До складу орендної плати включено плату за водопостачання та водовідвід, послуги орендодавця з ремонту та обслуговування приміщення та обладнання, інженерних мереж, компенсація плати за землю, а також витрати на охорону приміщення та обладнання (п. 4.2. договору).

Згідно п. 5.1.4. та 5.1.5. договору орендар зобов'язується своєчасно та у повному обсязі сплачувати орендну плату, вказану в п. 1.4. договору, оплачувати комунальні послуги, та з урахуванням п. 3.6. договору забезпечувати збереження приміщення та обладнання, запобігати їх пошкодженню і псуванню, дотримуватися санітарних норм, правил протипожежної безпеки, правил і положень по охороні здоров'я, техніки безпеки, природоохоронних правил і загальних правил громадського порядку відповідно до чинного законодавства України.

Договір може бути достроково (до закінчення строку оренди) розірваний сторонами за взаємною згодою, шляхом підписання єдиного документа, укладеного в письмовій формі. У цьому разі договір вважається розірваним з моменту належного оформлення сторонами відповідної додаткової угоди до договору (п. 10.1. договору).

Договір вважається припиненим внаслідок односторонньої відмови від договору на 32 (тридцять другий) день після отримання орендодавцем письмового повідомлення про таке припинення (п. 10.2. договору).

В п. 11.2. договору сторони погодили, що строк оренди складає 2 (два) роки та починає перебіг з моменту, вказаного в п. 3.2. договору.

Право власності на майно орендоване за спірним договором належить позивачу, докази чого наявні в матеріалах справи.

Предметом позову у справі є визнання недійсним спірного договору, спір між сторонами виник щодо відсутності та/або наявності у представника орендодавця в момент укладання спірного договору повноважень на підписання договору.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив, що вказана позовна вимога є необґрунтованою та недоведеною, виходячи з наступного.

Приписами частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-5 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Зазначені норми кореспондуються з положеннями частини першої статті 207 ГК, згідно з якою господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України. При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Позивач стверджує, що спірний договір зі сторони орендодавця підписаний неповноважною особою - ОСОБА_3, у якого були відсутні будь - які повноваження на укладання спірного договору.

В силу ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 ЦК України, юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Як вбачається із змісту спірного договору, від імені позивача договір підписаний генеральним директором ОСОБА_4, від імені відповідача - директором ОСОБА_5 Підписи ОСОБА_4 та ОСОБА_5 скріплені печатками сторін. Водночас, у спірному договорі відсутні будь - які положення, із яких би вбачалося його підписання особою - ОСОБА_3 Будь - яких інших доказів, із яких би вбачалося підписання спірного договору особою - ОСОБА_3 матеріали справи не містять.

У відповідності до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань наданого за запитом № , ОСОБА_4 є керівником позивача з 02.02.2016. Таким чином, на момент укладання спірного договору ОСОБА_4 являвся керівником позивача, і відповідно мав повноваження діяти від його імені, докази, в підтвердження тих обставин, що договір підписаний з боку позивача іншою особою, а не генеральним директором Алякіним суду не надані.

Припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України).

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач стверджує, що за ОСОБА_3 не було закріплено повноважень щодо розпорядження майном ТОВ «БК «Прогрес». Оскільки згідно п. 6.2.5. Статуту позивача директор (генеральний директор) не має права розпоряджатися майном товариства (відчужувати його будь - яким способом, продавати, надавати в заставу, оренду, іпотеку та інше) ринкова вартість якого становить більше 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, таке розпорядження можливе лише при наявності прийняття рішення загальними зборами товариства, за яке проголосувало не менше 80 % голосів, і при підписанні спірного договору рішення загальних зборів учасників товариства про передачу в оренду нежитлових приміщень з обладнанням та комунікаціями відсутнє.

Позивач зазначає в позовній заяві (уточненій), що станом на 05.09.2017 балансова вартість майна становить 116 420 071, 97 грн., при цьому жодних доказів на підтвердження вказаних тверджень та/або доказів ринкової вартості орендованого за спірним договором майна суду надано позивачем не було. Як і не було надано доказів підписання спірного договору особою - ОСОБА_3

На підтвердження своїх тверджень, щодо наявності в статуті позивача обмежень на укладання договору позивач надав суду копію свого статуту в редакції затвердженій протоколом № 11 від 01.06.2017, яка не підтверджує наявність обмежень щодо укладання договорів оренди станом на дату укладання спірного договору.

Згідно положень п. 13 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» (в редакції чинній на момент укладання спірного договору) в Єдиному державному реєстрі містяться відомості про юридичну особу, зокрема відомості про керівника юридичної особи та дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи.

У відповідності до ч. 1, 2 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, якщо відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не внесені до нього, вони не можуть бути використані у спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань станом на 25.10.2016 (на дату укладання договору) до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань не було внесено даних про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи.

Відповідно у даному випадку позивачем не можуть бути використані у спорі з відповідачем аргументи щодо наявності у позивача на момент укладання спірного договору обмежень щодо представництва юридичної особи.

Згідно положень ч. 4 ч. 92 ЦК України якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов'язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.

Таким чином, у відповідності до чинного законодавства порушення органами юридичної особи своїх обов'язків щодо представництва є підставою для стягнення збитків з відповідних осіб, а не підставою для недійсності договору, який виконувався сторонами (був схвалений) укладеного такими особами від імені юридичної особи.

Отже позивачем не доведено належними та допустимими доказами, які б відповідали вимогам ст. 33, 34 ГПК України, що за спірним договором в оренду було передано майно ринкова вартість якого становить більше 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Відповідно позивачем не доведено і ту обставину, що спірний договір був укладений з порушенням господарської компетенції позивача.

Обставини допущення сторонами помилок при підписанні акту прийому - передачі об'єкта оренди від 24.10.2016, що полягали, зокрема, в неправильній даті підписання акту, в зазначенні неправильної кількості аркушів акту по тексту акту, не зазначенні реквізитів орендаря, не зазначені стану об'єктів, в якому вони передаються в оренду, тощо, в силу положень ст. 203 ЦК України не впливають на дійсність/недійсність спірного договору.

Крім того, у відповідності до п. 3. 4. спірного договору обов'язок по складанню акта приймання - передачі приміщення покладається на орендодавця. Таким чином, помилки при підписанні акту прийому - передачі об'єкта оренди від 24.10.2016 були допущені саме позивачем.

Враховуючи викладене, доводи позивача про недотримання сторонами при укладанні спірного договору вимог чинного законодавства не доведені, а відтак у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Крім того, згідно приписів статті 241 ЦК України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину (п. 3.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України N 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Матеріалами справи підтверджено, що за спірним договором позивачем виставлялися відповідачу рахунки на оплату орендної плати, а відповідачем сплачувалася позивачу за відповідними рахунками орендна плата, зокрема, за жовтень 2016 року - квітень 2017 року, вказане також не заперечується позивачем. В матеріалах справи, також, наявні копії податкових накладних від 28.10.2016 № 7, від 28.10.2016 № 8, від 04.11.2016 № 1, від 11.11.2016 № 2, від 16.11.2016 № 4, від 30.11.2016 № 13, від 30.11.2016 № 17, від 06..12.2016 № 1, від 09.12.2016 № 6, від 26.12.2016 № 16, від 29.12.2016 № 21, від 29.12.2016 № 22, від 05.01.2017 № 1, від 06.01.2017 № 2, від 26.01.2017 № 6, від 04.02.2017 № 6, від 08.02.2017 № 7, від 13.02.2017 № 9, від 14.02.2017 № 10, від 16.02.2017 № 11, від 16.02.2017 № 12, від 20.02.2017 № 13, від 22.02.2017 № 14, від 24.02.2017 № 16, від 27.02.2017 № 17, від 28.02.2017 № 20, від 07.03.2017 № 1, від 10.03.2017 № 2, від 14.03.2017 № 3, від 16.03.2017 № 4, від 20.03.2017 № 5, від 21.03.2017 №6, від 31.03.2017 № 8, виписані позивачем на ім'я відповідача податкові накладні, за підписом ОСОБА_4 Отже, з вказаних дій сторін щодо формування податкового кредиту та податкових зобов'язань, вбачається підтвердження позивачем отримання від відповідача орендної плати за спірним договором.

В матеріалах справи також наявні листи позивача адресовані відповідачу, в яких позивач пропонував відповідачу розірвати спірний договір, з огляду на порушення боку відповідача правил експлуатації орендованого майна. Вказані листи підписані керівником позивача ОСОБА_4, і свідчать про виконання сторонами спірного договору, та наміри позивача щодо його розірвання з підстав неналежного виконання умов договору з боку відповідача. Неналежне виконання сторонами не може бути підставою для визнання договору недійсним.

Таким чином, в даному випадку, крім іншого мало місце вчинення позивачем дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання), що унеможливлює визнання такого правочину недійсним.

Оскільки позивач як на підставу припинення договору посилається саме на його недійсність, а недійсність договору не доведено матеріалами справи, у суду відсутні правові підстави для задоволення вимог щодо припинення договору. Слід також зауважити, що в надісланих відповідачу листах позивач просив розірвати договір, у той же час умовами договору одностороннє розірвання договору не передбачене (п. 10.1.договору), доказів односторонньої відмови від договору, як це передбачено п. 10. 2. договору матеріали справи не містять, тобто відсутні будь - які інші підстави для припинення договору.

Згідно зі ст. 43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Враховуючи те, що позивач не довів суду належними та допустимими доказами наявності правових підстав, з якими закон пов'язує недійсність спірного договору та його припинення у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 44 ГПК України позивачем понесені судові витрати, пов'язані з розглядом справи, то зазначені витрати відшкодовуються за рахунок позивача (ст. 49 ГПК України).

Статтею 7 Закону України "Про судовий збір" внормовано, що зайво сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. За таких підстав, позивачу слід повернути зайво сплачений судовий збір, але оскільки позивач не звертався до суду з клопотанням про повернення зайво сплаченого судового збору, зайво сплачений судовий збір не повертається судом.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 44, 49, 82-85 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 22.09.2017.

Суддя І.В. Усатенко