ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" вересня 2017 р. Справа № 917/1400/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Фоміна В. О., суддя Крестьянінов О.О. , суддя Шевель О. В.

при секретарі Курченко В.А.

за участю представників:

позивача ОСОБА_1 (довіреність від 29.10.2014 №02-36/3043)

відповідача ОСОБА_2 (довіреність від 21.05.2012)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. №3327 П/1-42) на рішення Господарського суду Полтавської області від 15 листопада 2016 року у справі № 917/1400/16

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк", м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир", м. Гадяч Полтавської області

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача- Альмира ОСОБА_3 (Сайпрус) Лімітед (Almira Holdings (Cyprus) Limited) .

про стягнення 15917447 (п'ятнадцять мільйонів дев'ятсот сімнадцять тисяч чотириста сорок сім) доларів 81 центів США

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2016 позивач, ПАТ «Укрсоцбанк», звернувся до Господарського суду Полтавської області з позовом про стягнення з ТОВ «Гадячсир» 15917447,81 долл. США, заборгованості за кредитним договором №06.1-20/124 від 02.04.2013.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 15 листопада 2016 року у справі № 917/1400/16 (суддя Киричук О.А.) позов задоволено повністю; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Гадячсир» на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» 15917447 доларів 81 центів США заборгованості по кредиту, 206700 грн. витрат по сплаті судового збору.

Відповідач з вказаним рішенням суду не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» в повному обсязі.

Свою скаргу апелянт обгрунтовує тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі розглянуто матеріали справи та досліджено докази на їх підтвердження. Зокрема, апелянтом вказано, що судом першої інстанції не було досліджено договір від 05.04.2013 про участь у спільному фінансуванні, укладеному між ПАТ «УкрСиббанк», ПАТ «ОСОБА_4 банк», ПАТ «Укрсоцбанк» та ПАТ КБ «Правекс-банк», який підтверджує факт укладення кредитного договору №06.1-0/124 від 02.04.2013 у рамках концорціумної угоди, безпідставно його не витребував у позивача за клопотанням відповідача. Апелянтом також вказано, що судом також не досліджено додаткові угоди до кредитного договору, які укладались між позивачем та відповідачем, не досліджено копії меморіальних ордерів №478496895 та №479305687, які відповідачу на ознайомлення не надавались. Ще апелянт вважає, що меморіальні ордери не є документами, які б свідчили про отримання відповідачем кредитних коштів. До того ж, апелянт зазначає, що господарським судом безпідставно відмовлено судом першої інстанції у клопотанні про залучення до участі у справі поручителів основного боржника (відповідача у справі), як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 15.12.2016 апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 23.01.2017 у наступному складі колегії суддів: головуючий суддя Россолов В.В., суддя Гетьман Р.А., суддя Тихий П.В.

20.01.2017 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, з додатками (вх. 624).

23.01.2017 від відповідача надійшли клопотання (вх. 635, 636) про залучення до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 (Сайпрус) Лімітед (Almira Holdings (Cyprus) Limited), Sun Light Industries Limited.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 23.01.2017 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача- Альмира ОСОБА_3 (Сайпрус) Лімітед (Almira Holdings (Cyprus) Limited), в залученнні до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Sun Light Industries Limited відмовлено, розгляд справи відкладено на 20.02.2017.

13.02.2017 від представника третьої особи ОСОБА_5 надійшло клопотання, в якому вона просить безпосередньо звертатись до ОСОБА_3 (Сайпрус) Лімітед (Almira Holdings (Cyprus) Limited), оскільки, згідно довіреності, не наділена правом представляти інтереси доверітеля в суді.

13.02.2017 від позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи документів.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 20.02.2017 відмовлено у задоволенні клопотання позивача щодо надсилання нотаріально завіреного перекладу третій особі безпосередньо на адресу такої особи засобами поштового зв'язку, зобовязано позивача в семиденний строк з дня отримання цієї ухвали та підписаного судом прохання про вручення за кордоном судових або позасудових документів в двох примірниках здійснити їх переклад на англійську мову, правильність якого посвідчити нотаріально, та повернути на адресу Харківського апеляційного господарського суду.

Ухвалено направити Ministry of justice and Public Order of the Republic of Cyprus) (125 Athalassas Avenue 1461 NICOSIA) прохання про вручення за кордоном судових та позасудових документів на адресу Almira Holdings (Cyprus) Limited) (ОСОБА_3 (Сайпрус) Лімітед) копії даної ухвали суду, розгляд справи відкладено на 25.09.2017 провадження у справі зупинено.

02.06.2017 від Міністерства юстиції Кіпру надійшов лист, в якому повідомлено, що послуга щодо вручення адресату судового документу платна та коштує 21євро, в листі вказані реквізити для перерахування вказаних коштів.

Листом від 06.06.2017 суддя-доповідач ОСОБА_6 зобовязав позивача оплатити вартість послуг з вручення Міністерством юстиції Кіпру адресату судового документа.

Постановою Вищого господарського суду України від 02.08.2017 ухвалу Харківського апеляційного господарського суду від 20.02.2017 в частині зупинення провадження у справі № 917/1400/16 скасовано, справу передано на розгляд Харківського апеляційного господарського суду.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.08.2017, розгляд справи №917/1400/16 призначено судді-доповідачу ОСОБА_7 та сформовано колегію суддів: головуючий суддя Фоміна В.О., суддя Крестьянінов О.О., суддя Шевель О.В.

22.09.2017 від позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів сплати мита у розмірі 21 євро за послуги з вручення Міністерством юстиції Кіпру Almira Holdings (Cyprus) Limited) (ОСОБА_3 (Сайпрус) Лімітед) судового документа ухвали Харківського апеляційного господарського суду від 20.02.2017 у справі №917/1400/16.

В судовому засіданні 25.09.2017 представник відповідача наполягала на задоволенні апеляційної скарги, просила суд скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 15.11.2016, навела відповідні доводи.

Також представником відповідача заявлене усне клопотання про витребування у позивача оригіналу договору про участь у спільному фінансуванні від 05.04.2013, укладений між ПАТ "УкрСиббанк", ПАТ "ОСОБА_4 агріколь банк", ПАТ "Укрсоцбанк" та ПАТ КБ "Правекс-банк", який, на думку відповідача, підтверджує факт укладення кредитного договору № 06.1-20/124 від 02.04.2013 у рамках консорціумної угоди. На його думку, умови договору про участь у спільному фінансуванні від 05.04.2013 можуть виявитись принципово важливими для встановлення обставин у справі, допоможуть розкрити зміст консорціумної угоди та вплинути на подальший хід розгляду справи. Вказане клопотання надано до суду в письмовому вигляді.

Представник позивача заперечувала проти заявленого клопотання, зазначила про те, що умови консорціумної угоди не можуть вплинути на предмет доказування у даній справі, оскільки вона укладена пізніше 05.04.2013 ніж кредитний договір та її укладено в рамках забезпечення виконання відповідачем своїх зобовязань за кредитним договором.

Проте, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вказаного клопотання, оскільки міркування відповідача щодо потреби вивчення умов вказаного договору, що є необхідним для розгляду даної справи будуються на його припущеннях. Як зазначає відповідач, умови консорціумної угоди є основою правових взаємовідносин членів консорціуму, тому кредитний договір, який є предметом позову у даній справі, є похідним від консорціумної угоди. Вивчення його умов, на думку відповідача, дозволить суду та сторонам зясувати вплив договору на обсяг прав та обовязків всіх сторін та вирішити питання доцільності залучення членів консорціуму у судовий процес.

До того ж, слід зазначити, що консорціум банків це група банків, тимчасово обєднаних від егідою одного із крупних банків для спільного здійсненні кредитних, гарантійних та інших банківський операцій, коли потенціал одного банку по тим чи іншим причинам не дозволяє провести ці операції самостійно.

Виходячи з визначення терміну банківського консорціуму, колегія суддів зазначає, що предметом розгляду в даній справі є невиконання відповідачем своїх зобовязань за кредитним договором від 02.04.2013 № №06.1-20/124. Вказаний договір укладений між ПАТ «Укрсоцбанк» та ТОВ «Гадячсир», є самостійним актом цивільних прав та обовязків, укладений до підписання консорціумної угоди і наявність договору про участь у спільному фінансуванні від 05.04.2013 не має значення для встановлення обставин та фактів в данній справі.

Відповідно до ст.ст. 33 Господарського процесуального кодексу України сторони повинні довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень.

Господарський суд при має тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. 34 ГПК України).

Відповідно до частин 1, 2 статті 38 ГПК України, сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів.

У клопотанні повинно бути зазначено:

1) який доказ витребовується;

2) обставини, що перешкоджають його наданню;

3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація;

4) обставини, які може підтвердити цей доказ.

Враховуючи наведене, колегія суддів не вважає за доцільне задовольнити клопотання відповідача про витребування у позивача оригіналу договору про участь у спільному фінансуванні від 05.04.2013, укладений між ПАТ "УкрСиббанк", ПАТ "ОСОБА_4 агріколь банк", ПАТ "Укрсоцбанк" та ПАТ КБ "Правекс-банк", з огляду також і на те, що відповідачем не доведено неможливість самостійно надати вказані докази. В матеріалах справи відсутні відповідні докази.

Також представником відповідача в судовому засіданні 25.09.2017 заявлено усне клопотання (яке в подальшому в письмовому вигляді надано суду через відділ документального забезпечення та контролю) про витребування у позивача документів за підписом відповідальних осіб, які б підтверджували розмір ставки LIBOR для доларів США, застосованих при розрахунках заборгованості по кредитному договору, за кожен період нарахування процентів.

Вказане клопотання мотивоване наявністю у відповідача сумнівів щодо правильного нарахування процентів за кредитним договором, оскільки ставка LIBOR є складовою розрахунку процентної ставки, та є змінною у відповідності до процентної ставки по міжбанківським кредитам, що надаються банками, які виступають на лондонському міжбанківському ринку з пропозиціями коштів у різних валютах і на різні строки.

Як зазначає відповідач, позивач не повідомляв відповідача про застосування ставки LIBOR в кожному періоді.

Представник позивача заперечував проти заявленого клопотання, навів відповідні доводи. Зокрема, представник позивача зазначив, що наявність у відповідача сумнівів не підтверджені документально, відповідачем не доведено хибність застосування відсоткової ставки LIBOR при нарахуванні процентів за користування кредитом.

Колегія суддів, розглянувши вказане клопотання також не вбачає підстав для його задоволення, оскільки відповідачем не наведено поважних причин неможливості самостійно надати вказані докази. Посилання відповідача на відключення електроно-обчислювальної техніки внаслідок кібератаки 27.06.2017 року, під час якої втрачені всі первинні та бухгалтерські дані на жорстких дисках відповідача не приймаються колегією суддів, оскільки не підтверджені належними доказами. Доказів звернення до позивача з вимогою надати інформацію щодо застосування ставки LIBOR протягом дії договору (з квітня 2013 року по вересень 2016 (дату звернення позивача до суду) відповідачем не надано.

В судовому засіданні представником відповідача заявлене усне клопотання про призначення судової економічної експертизи (яке в подальшому надано суду в письмовому вигляді), та яке обгрунтовано тим, що на визначення суми заборгованості за кредитним договором значно безпосередньо впливає значний обсяг транзакцій за кредитним договором протягом 3 років та необхідність перевірки відповідності сум нарахованих банком процентів умовам кредитного договору, погодженого сторонами, а також розміру коштів, сплачених відповідачем з призначенням погашених процентів, які підлягають зарахуванню в рахунок погашення строкової заборгованості за кредитом.

Представник позивача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення вказаного клопотання відповідача, зазначала про припущення відповідача, які не підтверджені відповідними доказами, щодо необхідності проведення такої експертизи.

У відповідності до статті 41 ГПК України, судова експертиза призначається для розяснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору господарським судом.

Розглянувши вказане клопотання, колегія суддів зазначає, що підстави необхідності призначення економічної експертизи у даній справі фактично обґрунтовані неправильним, на думку відповідача, зарахуванням проплат відповідача у рахунок погашення прострочених процентів за кредитом, а ні зарахування їх як погашення самого кредиту. Зазначене на думку колегії суддів не може бути предметом дослідження судовими експертами, оскільки носить правовий характер та підлягає встановленню судом під час розгляду даної справи.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 ГПК України, заслухавши в судовому засіданні присутніх представників сторін, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Предметом даного позову є матеріально-правова вимога позивача щодо стягнення з відповідача суму кредитної заборгованості у розмірі 15917447,81 долл.США, отриманої на підставі кредитного договору від 02.04.2013 № 06.1-20/124, укладеного між ПАТ «Укрсоцбанк» та ТОВ «Гадячсир». Як зазначає позивач, вказана сума не включає в себе проценти, пені, штрафи, комісії чи інші платежі, які мали сплачуватись відповідачем за кредитним договором.

З матеріалів справи вбачається, що 02.04.2013 року між ПАТ «Укрсоцбанк» (банк, позивач) та ТОВ «Гадячсир» (позичальник, відповідач) укладено кредитний договір № 06.1-20/124, в п. 1.1. якого сторони визначили, що банк надає відповідачу кредит з загальною сумою 16000000 доларів США з можливістю отримувати кредит в доларах США та гривні, терміном до 30 листопада 2013 року.

ОСОБА_4 надавався з метою: 1) рефінансування заборгованості позичальника перед AT УкрСибБанк у розмірі 7300000 доларів США; 2) фінансування обігових коштів позичальника в сумі, що не перевищує 8700000 доларів США.

В пункті 5.2. договору сторони погодили наступну процентну ставку: процентна ставка часток в гривні є фіксовано і складає 17 % річних; процента ставка для часток в доларах США є змінюваною і складається з: (і) маржі 7,75 % річних та (іі) ставки LIBOR. При цьому, максимальний розмір збільшення процентної ставки для часток в доларах складає 20 % річних.

За умовами договору cтавка LIBOR означає відповідну екранну ставку або у випадку відсутності екранної ставки ставку, що повідомляється банку за його запитом лондонським офісом Унікредит Банк АГ (Німеччина), і за якою банк може запозичити кошти на Лондонському міжбанківському ринку у доларах США та/або євро та на період еквівалентний шести місяцям, та коли б це відбувалось шляхом звернення і потім прийняття міжбанківських пропозицій щодо депозитів на Лондонському міжбанківському ринку при розумному обсязі ринку в такій валюті і на такий період.

Відповідно до умов договору, кредит надається позичальнику частками шляхом фактичного надання грошових коштів у формі кредиту на підставі заяви на отримання частки, поданої позичальником банку.

До Кредитного договору неодноразово вносились зміни, зокрема на підставі договорів про внесення змін і доповнень № 1 від 03 квітня 2013 року, № 2 від 14 листопада 2013 року, № 2-1 від 14 листопада 2013 року, № 3 від 26 лютого 2014 року, № 4 від 12 березня 2014 року, № 5 від 16 квітня 2014 року, додаткових угод № 6 від 02 вересня 2014 року, № 7 від 28 листопада 2014 року, № 7-1 від 28 листопада 2014 року, № 7/2 від 28 листопада 2014 року, № 8 від 10 грудня 2014 року, № 9 від 19 грудня 2014 року, № 10 від 26 лютого 2015 року, №11 від 28 липня 2015 року, №12 від 29 грудня 2015 року.

Додатковою угодою до Кредитного договору №12 від 29 грудня 2015 року, сторони змінили термін повернення кредиту з 30 листопада 2016 року на 31 березня 2016 року.

Звертаючись до суду з даним позовом, банк зазначає, що на підставі заяв позичальника, 18.04.2013 та 19.04.2013 останньому надані кредитні кошти у розмірі 8700000,00 долл. США. та 7217447,81 долл. США. Однак, відповідач не виконав свої зобовязання за кредитним договором, не повернув кредитні кошти банку.

Відповідач заперечує проти позовних вимог, вважає що банком неправильно визначено ціну позову, адже ним сплачувались кошти за кредитним договором у розмірі 3487659,38 долл.США.

Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд встановив обставини надання відповідачу кредитних коштів, а також невиконання з боку відповідача своїх зобовязань за договором, визнав відповідача таким, що прострочив сплату заборгованості.

З такими висновками погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Статтями 626, 627 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Тож, в силу положень Цивільного кодексу України договірні зобов'язання є обов'язковими для виконання сторонами у порядку та у строк, визначений відповідним договором.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Виходячи з положень ст. 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частини 1, 2 статті 1056-1 Цивільного кодексу України (в редакції станом на день укладення спірного договору), процентна ставка з кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Обов`язок позичальника повернути кошти встановлено у статті 1049 ЦК України - позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Матеріалами справи підтверджено надання відповідачу кредитних коштів траншами від 18.04.2013 та 19.04.2013 року. Відповідно до меморіального ордеру № 478496895 від 18.04.2013, відповідач отримав 8700000,00 долл. США як перерахування траншів згідно договору №06.1-20/127 від 02.04.2013 (а.с. 162 т.1, призначення платежу). Відповідно до меморіального ордеру № 479305687 від 19.04.2013, відповідач отримав 7217447,81 долл. США, як перерахування траншів згідно договору №06.1-20/127 від 02.04.2013 (а.с. 163 т.1, призначення платежу).

Посилання відповідача на те, що меморіальні ордери не свідчать про отримання останнім кредитних коштів, колегія суддів вважає хибними, з огляду на таке.

Відповідно до статей 1, 9 Закону України «Про бухгалтерський та фінансову звітність в Україні» первинний документ, це документ, який містить відомості про господарську операцію. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.

Відповідно до Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та Інструкції про безготівкові розрахунки в національній валюті, затвердженої постановою Правління НБУ від 21.01.2004 № 22, меморіальний ордер це розрахунковий документ, який складається за ініціативою банку для оформлення операцій щодо списання коштів з рахунку платника і внутрішньобанківських операцій.

Статтею 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено, що ініціювання переказу здійснюється за такими видами розрахункових документів: 1) платіжне доручення; 2) платіжна вимога-доручення; 3) розрахунковий чек; 4) платіжна вимога; 5) меморіальний ордер.

Отже, колегія суддів вважає, що меморіальний ордер має статус розрахункового документа, а тому містить бухгалтерське оформлення будь-якої господарської операції з відображенням суми операції на бухгалтерських рахунках.

До того ж, на підтвердження виконання операції з перерахунку відповідачу кредитних коштів, позивачем надані копії банківських виписок з рахунку відповідача (а.с. 46 т. 2).

Втім, відповідач свої зобовязання за кредитним договором не виконав, кредитні кошти позивачу не повернув, чим порушив умови кредитного договору.

Пояснення відповідача щодо неправильного зарахування банком сплачених відповідачем сум в рахунок прострочених процентів у розмірі 3487659,38 долл.США за договором є неправильними, оскільки згідно виписок по рахунку відповідача (тома справи 2-4) підтверджується факт прострочення сплати процентів за користування кредитом.

Відповідно до п.5.1 позичальник сплачує банку проценти за отримані та непогашені частки, якщо інше не передбачено договором.

Пунктом 5.3 договору встановлено, що процентний період становить 1 місяць.

Відповідно до п. 7.4 договору, якщо позичальник сплачує банку суму, недостатню для сплати загальної заборгованості за цим договором сплачена сума буде використовуватись у наступному порядку:

перше, для погашення прострочених платежів, що становлять доходи банку (спочатку для погашення заборгованості за процентами, потім за комісіями);

друге, для погашення простроченої заборгованості за часткою;

третє, для сплати строкової заборгованості за нарахованими процентами, потім комісіями;

четверте, для погашення строкової заборгованості за часткою;

пяте, для погашення неустойки за порушення строків повернення частки (кредиту) та сплати процентів, потім штрафів за порушення інших зобовязань за цим договором;

шосте, для відшкодування витрат та збитків банку;

сьоме, для погашення інших платежів, які можуть виникнути відповідно з умовами цього договору.

Зміна порядку погашення заборгованості можлива у випадку погодження її сторонами договору шляхом направлення банком письмової пропозиції по зміні порядку та письмовою відповіддю позичальника про надання згоди на зміну або відмову у зміні.

Такий порядок погашення заборгованості не суперечить приписам статті 534 ЦК України, відповідно до якої, у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом:

1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання;

2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка;

3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Враховуючи, що відповідачем здійснювались оплати кредитних коштів з простроченням платежу, колегія суддів вважає правомірним зарахування сплачених відповідачем сум в рахунок прострочених процентів за договором.

До того ж, як вбачається з матеріалів справи (а.с. 50 т. 2, виписка по рахунку відповідача за 05.12.2014), відповідачем здійснено проплату в погашення заборгованості по кредиту згідно договору №06.1-20/124 від 02.04.2013 у розмірі 107182,79 долл. США. Однак, згідно виписки по рахунку відповідача за 08.12.2014 (а.с. 51 т.2), вказана сума повернута відповідачу, як помилково сплачена.

Стаття 15 Цивільного кодексу України надає кожній особі право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частина 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту прав і інтересів особи як присудження до виконання обов'язку в натурі.

Отже, невиконання відповідачем належним чином своїх зобов'язань щодо повернення позивачу коштів є порушенням прав останнього на своєчасне і повне отримання наданих сум кредиту.

Враховуючи, що позивачем заявлено до стягнення розмір наданих відповідачу кредитних коштів у розмірі 15917447, 81 доларів США, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо правомірності заявленої позивачем матеріально-правової вимоги щодо стягнення з відповідача цієї суми, як неповернутого кредиту.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 533 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Положеннями ч. З ст. 533 та ст. 192 Цивільного кодексу України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст. 2 Закону України Про банки і банківську діяльність, кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалентом. У статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу

Отже, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, проте водночас обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Чинне законодавство України дозволяє як видавати кредити в іноземній валюті, так і приймати відповідні рішення щодо стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій.

В силу положень ст.ст. 192, 533 ЦК України, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність у банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті (лист Верховного Суду України від 01.03.2015).

Враховуючи той факт, що у позивача наявна ліцензія на здійснення операцій в іноземній валюті, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями банківської ліцензії № 5 від 29.12.2001р. та дозволу № 5-2 від 29.07.2003р. з додатком, позивач правомірно просить стягнути борг у тій самій валюті, в якій його було видано, тобто у доларах США.

За таких обставин, доводи викладені в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження в матеріалах даної справи та спростовуються вищенаведеним. Інших підстав для скасування оскаржуваного рішення апелянтом не наведено.

Враховуючи наведені обставини справи та норми права, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення Господарського суду Полтавської області від 15.11.2016 у справі № 917/1400/16 без змін, апеляційної скарги відповідача - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, одностайно, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Гадячсир залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 15.11.2016 у справі № 917/1400/16 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 27.09.17

Головуючий суддя Фоміна В. О.

Суддя Крестьянінов О.О.

Суддя Шевель О. В.