ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" вересня 2017 р.Справа № 922/2539/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Байбака О.І.

при секретарі судового засідання Рученко К.Д.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Доклаб", м. Київ
до Приватного підприємства "Ясен", м. Харків
про стягнення 11935,93 грн.
за участю представників сторін:

позивача - не з'явився;

відповідача - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Доклаб", м. Київ (далі за текстом - позивач) звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Приватного підприємства "Ясен", м. Харків (далі за текстом - відповідач) 11935,93 грн., з яких:

9300,00 грн. - заборгованість по оплаті наданих послуг;

503,00 грн. - 3% річних;

2132,93 грн. - інфляційних.

Позов обґрунтовано з посиланням на невиконання відповідачем умов договору про надання послуг № Л/Д2807/5 від 28.07.2014 р. щодо своєчасного та повного проведення розрахунків за надані позивачем послуги.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 01.08.2017 р. зазначену позовну заяву прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 04.09.2017 р.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 04.09.2017 р. розгляд справи відкладено на 25.09.2017 р.

На судове засідання 25.09.2017 р. сторони своїх уповноважених представників не направили.

Позивач надіслав на адресу суду клопотання (вх. № 28268 від 04.09.2017 р.), в якому просить суд проводити розгляд справи за відсутності свого представника.

Відповідач відзиву на позов не надав, вимоги ухвал господарського суду Харківської області від 01.08.2017 р. та від 04.09.2017 р. не виконав.

В пункті 3.9.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. Про деякі питання практики застосування господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції, зокрема зазначено, що Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Суд зазначає, що законодавство України, в тому числі ГПК України, не зобов'язує й сторону у справі, зокрема позивача, з'ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її місцезнаходженням, визначеним згідно із статтею 93 ЦК України та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

В разі коли фактичне місцезнаходження юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

З метою повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, судом засобами поштового звязку на адресу відповідача, зазначену в позовній заяві, та яка зазначена як юридична адреса підприємства відповідача в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, направлялась копія ухвали від 01.08.2017 р., проте вона повернулась на адресу суду з відміткою пошти за закінченням терміну зберігання (а. с. 116-119).

На ту ж адресу судом направлено копію ухвали від 04.09.2017 р.

З урахуванням викладеного, судом виконано процесуальний обов'язок щодо повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи відповідно до вимог пункту 2.6. Інструкції з діловодства в господарських судах України, погодженої листом Вищого господарського суду України від 19.02.2013 р. та затвердженої наказом Державної удової адміністрації України від 20.02.2013 р. № 28.

Оскільки неявка на судове засідання представника відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті, суд вважає за необхідне розглядати справи за відсутності останнього, за наявними в матеріалах справи документами та матеріалами, як це передбачено ст. 75 ГПК України.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані суду докази та доводи, суд встановив:

Як свідчать матеріали справи, 28.07.2014 р. між позивачем, як виконавцем, та відповідачем, як замовником, укладено договір про надання послуг № Л/Д2807/5 (далі за текстом договір; а. с. 13-19).

Згідно з п. п. 1.1-1.3 договору в порядку та на умовах, визначених цим договором, виконавець зобовязується за винагороду надати замовнику інформаційні та рекламні послуги, спрямовані на пошук та залучення клієнтів з метою надання їм медичних послуг, а замовник зобовязується приймати та оплачувати надані послуги відповідно до умов цього договору.

Перелік та обсяг послуг, що надаються замовнику:

приймання замовлень клієнтів через сайт виконавця;

обробка замовлень клієнтів та їх передача замовнику, погодження замовлень із замовником;

розміщення та оновлення на сайті виконавця інформації та матеріалів стосовно пропозиції замовника, включаючи фотоматеріали, відеоролики та іншу інформацію, що повязана з діяльністю замовника;

інформаційно-рекламні послуги в мережі Інтернет щодо замовника та медичних послуг;

надання інших послуг в рамках виконання цього договору за письмовим повідомленням замовника.

Послуги, передбачені п. п. 1.2.1 та 1.2.2 договору, надаються виконавцем по мірі надходження замовлень до виконавця.

Згідно з п. 1.4. договору, на підтвердження факту надання виконавцем замовнику послуг відповідно до умов цього договору сторонами складаються акти приймання-передачі наданих послуг у відповідності з розподілом 5 цього договору.

За умовами п. 1.6 договору вартість послуг виконавця та інші умови визначаються в додатках до цього договору, які є його невідємною частиною.

Згідно з п. 2.2.7 договору замовник зобовязується своєчасно оплачувати послуги в розмірі та у строки, передбачені цим договором та додатками до нього.

Відповідно до п. 3.1.1 договору виконавець має право вимагати від замовника своєчасної оплати за надані послуги.

Пунктами 4.1 договору передбачено, що вартість послуг, передбачених п. 1.2 договору, за відповідний місяць визначається, виходячи з кількості прийнятих замовлень, на підставі яких замовником було фактично надано клієнту консультацію та/або медичні послуги, за виключенням випадку, зазначеного в п. 2.2.14 цього договору. Розмір винагороди за кожне прийняте замовлення зазначається в додатку № 2 до цього договору (а. с. 22), що є невідємною частиною цього договору.

Вище зазначеним додатком № 2 встановлено, що винагорода сплачується за кожне прийняте замовлення відповідно до договору у такому розмірі (розмір винагороди, грн., з урахуванням ПДВ):

за спеціальністю «Стоматологія» 150;

за спеціальністю «Пластична хірургія» 180;

за іншими спеціальностями 100.

Згідно з п. 4.2. договору, замовник зобовязаний сплатити виконавцю винагороду за прийняті замовлення за звітний місяць протягом 5 (пяти) робочих днів з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі наданих послуг, що складається відповідно до розділу 5 цього договору. Кількість прийнятих замовлень та розмір винагороди виконавця за відповідний місяць визначається сторонами в акті приймання-передачі наданих послуг.

Згідно з п. 4.5. договору, за результатами надання послуг сторони підписують акти приймання-передачі наданих послуг у відповідності з розділом 5 цього договору.

Відповідно до п. 5.1. договору, факт надання виконавцем послуг замовнику підтверджується підписанням уповноваженими представниками сторін звіту виконавця, форма якого наведена в додатку до договору «Звіт виконавця», що є одночасно актом приймання-передачі наданих послуг за цим договором.

При цьому, п. 5.2. договору передбачено, що виконавець щомісяця, до 5-го числа місяця, наступного за звітним, формує та передає замовнику два примірника звіту виконавця, в якому відображаються обсяг наданих послуг, а замовник зобовязаний протягом 2 (двох) робочих днів з моменту отримання такого звіту підписати звіт виконавця та повернути один примірник виконавцю або надати обґрунтовану відмову від підписання звіту в такий самий строк. В разі не підписання замовником звіту виконавця у встановлений строк, якщо при цьому на адресу виконавця не була надіслана обґрунтована письмова відмова від його підписання, послуги вважаються прийнятими замовником та підлягають оплаті в повному обсязі та у строки, обумовлені договором.

Згідно з п. п. 6.1-6.2, 6.6 договору останній вступає в силу з моменту його підписання сторонами та скріплення його печатками сторін. Датою початку надання послуг має бути дата набрання чинності договором.

Строк дії договору становить 1 (один) рік з моменту набрання чинності та продовжується автоматично на той самий строк за умови, що дію договору не буде припинено достроково. Умова щодо продовження строку дії цього договору застосовується до кожного наступного випадку такого продовження.

Як зазначає позивач, на виконання умов зазначеного договору він надав відповідачу послуги на загальну суму 32500 грн., однак останній сплатив надані послуги лише частково, перерахувавши позивачу 23200 грн., а решта боргу в сумі 9300 грн. залишилася не сплаченою.

Позивач вказує, що несплаченою в повному обсязі відповідачем є послуги, надані згідно з актами надання послуг № 1586 від 30.06.2015 р. (рахунок на оплату № 1282 від 30.06.2015 р.), № 1894 від 31.07.2015 р. (рахунок на оплату № 1582 від 31.07.2015 р.), № 2164 від 31.08.2015 р. (рахунок на оплату № 2031 від 31.08.2015 р.), № 2544 від 01.10.2015 р. (рахунок на оплату № 2618 від 30.09.2015 р.), № 2850 від 30.10.2015 р. (рахунок на оплату № 2961 від 30.10.2015 р.).

Позивач вказує, що обсяг наданих ним послуг та розмір не отриманої винагороди підтверджуються також карткою рахунку 361 за 29.08.2014-14.01.2016; звітом виконавця № 2877 від 30.06.2015 р., звітом виконавця № 3173 від 31.07.2015 р., звітом виконавця № 3663 від 31.08.2015 р., звітом виконавця № 4191 від 30.09.2015 р., звітом виконавця №4667 від 31.10.2015 р., та актом звірки взаєморозрахунків за період з січня 2014 р. по грудень 2016 р.

Матеріали справи також містять претензію щодо погашення заборгованості від 20.06.2017 р., яку як зазначає позивач, він направляв на адресу відповідача, проте останній її проігнорував.

Обставини щодо стягнення з відповідача існуючої заборгованості за договором в сумі 9300 грн. в примусовому порядку стали підставами для звернення позивача до суду з позовом по даній справі.

Крім того, у звязку з простроченням відповідачем своїх зобовязань з оплати послуг, позивачем також нараховано до стягнення з останнього 503,00 грн. 3% річних та 2132,93 грн. інфляційних за період прострочення з 01.11.2015 р. по 01.07.2017 р.

Надаючи правову кваліфікацію відносинам, що стали предметом спору, суд виходить з наступного:

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно зі ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст. 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

В пункті 2.5. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції, зокрема, зазначено, що будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи. Суд обґрунтовує своє рішення лише тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Подані докази не можуть бути відхилені судом з тих мотивів, що вони не передбачені процесуальним законом.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій та повинні бути складені під час здійснення цієї операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

В ст. 1 цього Закону встановлено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Кожною стороною (підприємством), що брала участь у здійсненні господарської операції, мають бути отримані первинні документи для записів у регістрах бухгалтерського обліку, інформація в яких ідентично засвідчує зміст господарської операції. Первинні документи складаються на бланках типових форм, затверджених Міністерством статистики України, а також на бланках спеціалізованих форм, затверджених міністерствами і відомствами України.

Позивач наполягаючи на тому, що відповідач порушив свої зобовязання з оплати наданих послуг не надав суду належних та допустимих доказів надання таких послуг.

Акти надання послуг № 1586 від 30.06.2015 р., № 1894 від 31.07.2015 р., № 2164 від 31.08.2015 р., № 2544 від 01.10.2015 р, № 2850 від 30.10.2015 р., на які посилається позивач, є односторонніми, оскільки підписані тільки представниками позивача, та вони не містить підпису уповноваженого представника відповідача, а тому в розумінні ст. 34 ГПК України не є належними та допустимими доказами надання таких послуг, та прийняття їх відповідачем.

Як вже було зазначено вище, за змістом п. п. 1.4., 4.5 договору, на підтвердження факту надання виконавцем замовнику послуг відповідно до умов цього договору сторонами складаються акти приймання-передачі наданих послуг у відповідності з розподілом 5 цього договору.

Відповідно до п. 5.1. договору, факт надання виконавцем послуг замовнику підтверджується підписанням уповноваженими представниками сторін звітом виконавця, форма якого наведена в додатку до договору «Звіт виконавця», що є одночасно актом приймання-передачі наданих послуг за цим договором.

При цьому, п. 5.2. договору передбачено, що виконавець щомісяця, до 5-го числа місяця, наступного за звітним, формує та передає замовнику два примірника звіту виконавця, в якому відображаються обсяг наданих послуг, а замовник зобовязаний протягом 2 (двох) робочих днів з моменту отримання такого звіту підписати звіт виконавця та повернути один примірник виконавцю або надати обґрунтовану відмову від підписання звіту в такий самий строк. В разі не підписання замовником звіту виконавця у встановлений строк, якщо при цьому на адресу виконавця не була надіслана обґрунтована письмова відмова від його підписання, послуги вважаються прийнятими замовником та підлягають оплаті в повному обсязі та у строки, обумовлені договором.

Суд констатує, що матеріали справи містять звіти виконавця № 2877 від 30.06.2015 р., № 3173 від 31.07.2015 р., № 3663 від 31.08.2015 р., № 4191 від 30.09.2015 р., № 4667 від 31.10.2015 р., які на думку позивача, також засвідчують факт надання ним послуг відповідачу, проте, зазначені звіти також не підписані уповноваженим представником відповідача.

При цьому, матеріали справи не містять жодного доказу виконання позивачем умов договору щодо направлення на адресу відповідача зазначених звітів виконавця, або безпосередньої їх передачі уповноваженому представнику відповідача та ухилення останнього від їх підписання та направлення на адресу позивача одного примірника такого звіту.

Посилання позивача на те, що факт надання послуг підтверджується інформацією на сайті позивача в мережі Інтернет, та фактом узгодження кожного з замовлень безпосередньо з позивачем суд також вважає безпідставними, оскільки зазначені обставини позивачем, всупереч вимогам ст. 32-34 ГПК України, жодним чином не доведені.

Посилання позивача в обґрунтування факту наявності у відповідача заборгованості на акт звірки взаєморозрахунків є також безпідставними, оскільки по-перше даний акт відповідачем також не підписаних, по-друге, акт звірки взаєморозрахунків в розумінні ст. 1, 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" не є первинним документом, що засвідчує факт здійснення тієї чи іншої господарської операції.

Крім того, за змістом п. 4.2. договору, необхідною передумовою для здійснення оплати наданих послуг є підписання акту приймання-передачі наданих послуг, що за змістом п. 5.1. договору є звітом виконавця. Однак, за відсутності підписаних між сторонами актів приймання-передачі наданих (звітів виконавця) та недоведеності факту направлення даних документів позивачем на адресу відповідача та ухилення останнього від їх підписання покладення на відповідача обовязку сплати наданих послуг є передчасним.

За таких обставин, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем в межах даної справи належними та допустимими доказами факту надання послуг відповідачу, та ухилення відповідача від їх оплати, а так само про передчасність заявленого позову.

Зазначене зумовлює прийняття судом рішення про відмову в задоволенні позову.

З урахуванням вимог ст. 44, 49 ГПК України, судовий збір у даній справі покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 4-5, 22, 44, 49, 75, 82, 84, 85 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 28.09.2017 р.

Суддя ОСОБА_1