РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.09.2017Справа №910/10344/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інкомрайс"

до Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації

про стягнення 5 790,15 грн., -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: не зявились;

від відповідача: не зявились.

Обставини справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Інкомрайс" (надалі - позивач) звернулося до суду з позовною заявою про стягнення з Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (надалі - відповідач) суми заборгованості за Договором № 134 на закупівлю товарів за державні кошти код 28.29.6 за ДКПП ДК 016-2010 «Машини та устаткування для обробляння матеріалів зміненням температури, н.в.і.у.» (сковороди електричні - 7 шт.) від 27.12.2013р. в розмірі 5 790,15 грн., з яких 4 871,98 грн. інфляційних втрат та 918,17 грн. 3 % річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач своїх обов'язків за договором не виконав та не здійснив своєчасну оплату за поставлений позивачем товар, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість. З огляду на прострочення виконання грошового зобов'язання з оплати вартості поставленого товару, позивач у відповідності до положень ст. 625 Цивільного кодексу України нарахував та заявив до стягнення з відповідача 4 871,98 грн. інфляційних втрат та 918,17 грн. 3 % річних за загальний період з 01.12.2016р. по 11.04.2017р.

Відповідач надав для долучення до матеріалів справи письмовий відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить суд відмовити позивачеві в задоволенні його вимог, посилаючись на неможливість виконання рішення суду у справі № 910/23823/16 від 30.01.2017р., оскільки вказане рішення оскаржувалось в апеляційному порядку та набрало законної вили з 27.03.2017р., а прострочення виконання зобов'язань за договором виникло у зв'язку з тим, що судове рішення у названій справі виконувалось у безспірному порядку та залежало від пред'явлення виконавчого документу до виконання. Крім того, відповідач вказує на те, що хоча позивачем стягнуто в судовому порядку з відповідача вартість товару, а також інші нарахування, передбачені законом, проте товар, який є предметом договору в розпорядження відповідача не передав.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.06.2017р. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі, розгляд призначено на 01.08.2017р.

В судовому засіданні 01.08.2017р. оголошено перерву до 15.08.2017р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.08.2017р. розгляд справи відкладено до 12.09.2017р.

В судове засідання 12.09.2017р. представники сторін не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, проте до суду від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі його представника.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Зважаючи на те, що неявка представників сторін, належним чином повідомлених про час та місце судового засідання, не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду справи, а також зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

В судовому засіданні 12 вересня 2017 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

27.12.2013р. між позивачем (постачальник за договором) та відповідачем (замовник за договором) було укладено Договір № 134 про закупівлю товарів за державні кошти код 28.29.6 за ДКПП ДК 016-2010 "Машини та устаткування для обробляння матеріалів зміненням температури, н. в. і. у." (сковороди електричні - 7 шт.), відповідно до умов якого постачальник зобов'язався у 2013 році поставити замовнику товар: "Машини та устаткування для обробляння матеріалів зміненням температури, н. в. і. у." (сковороди електричні - 7 шт.), код 28.29.6 за ДКПП ДК 016-201, а замовник зобов'язався прийняти і оплатити товар.

Згідно п. 1.2. Договору кількість товару в одиницях вимірювання шт..: сковороди електричні - 7 шт.

Як передбачено в пункті 1.4. Договору найменування, номенклатура, асортимент товару визначається в специфікації (Додаток №1), що є невід'ємною частиною договору.

У відповідності до пункту 4.2. Договору оплата здійснюється на умовах відтермінування платежу за поставлений товар на два тижні (14 календарних днів), після пред'явлення постачальником рахунку на оплату товару та видаткової накладної, підписаної уповноваженою особою замовника.

Відповідно до Додатку № 1 до договору постачальник зобов'язався поставити замовнику сковороди електричні (об'єм чаші л. -30; розігрів чаші до 200оС; хвилин 20; напруга В. - 380; маса кг. -160) - 7 штук загальною вартістю 99 743 грн. 00 коп. (ціна договору).

Як вбачається з матеріалів справи, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за Договором, позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення з відповідача суми боргу за поставлений товар, а також інших нарахувань (ст. 625 ЦК України) за загальний період прострочення з 01.02.2014р. по 20.12.2016р.

Так, рішенням Господарського суду міста Києва від 30.01.2017р. у справі №910/23823/16, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.03.2017р. задоволено вимоги позивача та стягнуто з Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Інкомрайс" заборгованість у розмірі 99 743 грн. 00 коп., інфляційні втрати у розмірі 76 802 грн. 11 коп., 3 % річних у розмірі 8 640 грн. 75 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 777 грн. 79 коп.

Як зазначає позивач та вказане підтверджується матеріали справи відповідачем погашено суму заборгованості за поставлений позивачем товар лише 12.04.2017р. (копія платіжного доручення № 59 від 11.04.2017р. міститься в матеріалах справи).

Предметом спору у даній справі є вимога позивача про стягнення з відповідача на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України 4 871,98 грн. інфляційних втрат та 918,17 грн. 3 % річних за загальний період з 01.12.2016р. по 11.04.2017р.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 1, 2 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Звертаючись до суду, позивач самостійно обирає спосіб захисту, передбачений ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

Виходячи з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача 4 871,98 грн. інфляційних втрат та 918,17 грн. 3 % річних за загальний період з 01.12.2016р. по 11.04.2017р. за несвоєчасне виконання свого грошового зобов'язання зі сплати вартості поставленого позивачем товару.

Нормами ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 598 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Підстави припинення зобов'язання зазначені у статтях 599-601, 604-609 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

З положень п.1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як встановлено судом, рішенням Господарського суду міста Києва від 30.01.2017р. у справі №910/23823/16, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.03.2017р. задоволено вимоги позивача та стягнуто з Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Інкомрайс" заборгованість у розмірі 99 743 грн. 00 коп., інфляційні втрати у розмірі 76 802 грн. 11 коп., 3 % річних у розмірі 8 640 грн. 75 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 777 грн. 79 коп.

Вказаним судовим рішенням у справі № 910/23823/16, яке набрало законної сили з 27.03.2017р., встановлено факти поставки товару за укладеним між сторонами договором, наявності заборгованості відповідача зі сплати, зокрема, заборгованості за поставлений позивачем товар в сумі 99 743 грн. 00 коп.

Статтею 35 ГПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Аналогічну позицію щодо преюдиціальної дії рішень суду наведено у п. 2.6. Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Преюдиціальність - це обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Наведеної позиції також дотримується Вищий господарський суд України у постановах від 30.01.2013 року по справі №5020-660/2012 та від 06.03.2014 року по справі №910/11595/13.

Таким чином, рішення Господарського суду міста Києва від 30.01.2017р. у справі №910/23823/16, залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.03.2017р. має преюдиціальне значення при розгляді даної справи, а встановлені ним факти поставки товару за укладеним між сторонами договором, наявності заборгованості зі сплати відповідачем суми заборгованості за поставлений позивачем товар в сумі 99 743 грн. 00 коп. перед позивачем не потребує доказуванню при розгляді даної справи.

Судом також встановлено, а відповідачем не заперечується, що відповідачем погашено суму заборгованості за поставлений позивачем товар лише 12.04.2017р.

Аналізуючи положення глави 47 Цивільного кодексу України, можна зробити висновок, що грошовим зобов'язанням є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів.

Відтак, грошове зобов'язання - це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Виходячи з викладеного, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, із правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Вказана позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 04.02.2014 р. у справі № 3-1гс14.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судового акту про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 625 Цивільного кодексу України.

В постанові Верховного Суду України від 20.01.2011 року у справі № 10/25 зазначено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

При цьому, у постанові Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 року у справі №16/5/5022-103/2011 (2/43-654) зазначено, що приписи ст. 625 Цивільного кодексу України не заперечують можливості звернення кредитора з вимогою про стягнення з боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, суми, на яку заборгованість за грошовим зобов'язанням підвищено в порядку індексації та процентів річних від простроченої суми в період виконання судового рішення, оскільки право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних втрат та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Вказана правова позиція викладена в постанові Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 року № 14, постановах Верховного Суду України від 20.12.2010 року у справі № 3-57гс10, від 14.11.2011 року у справі № 3-116гс11, від 23.01.2012 року у справі № 3-142гс11 та від 01.10.2014 року у справі № 3-113цс14.

Пунктом 5.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 року № 14 визначено, що кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом зі сплатою суми основного боргу, так і окремо від неї.

Відповідно до п. 7.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 року № 14 за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 20.12.2010 року у справі № 10/25, від 04.07.2011 року у справі № 13/210/10, від 12.09.2011 року у справі № 6/433-42/183, від 14.11.2011 року у справі № 12/207 та від 23.01.2012 року у справі № 37/64.

Відповідно до п. 2. Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. № 01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (див. постанову Вищого господарського суду України від 01.02.2012 N 52/30).

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Перевіривши надані позивачем розрахунки інфляційних втрат та 3% річних, судом встановлено, що сума інфляційних втрат за період з 01.12.2016р. по 01.04.2017р. позивачем розрахована вірно, натомість 3 % річних позивач нараховує за період з 20.12.2016р. по 11.04.2017р.

При цьому, як вбачається з розрахунку 3 % річних та рішення Господарського суду міста Києва від 30.01.2017р. у справі №910/23823/16 позивачем було нараховано, а судом відповідно стягнуто з відповідача за прострочення ним виконання свого грошового зобов'язання з оплати вартості товару 3 % річних за період з 01.02.2014р. по 20.12.2016р. включно, однак здійснивши власний розрахунок 3 % річних за період прострочення з 21.12.2016р. по 11.04.2017р., судом встановлено, що сума 3 % річних розрахована позивачем вірно.

Суд не приймає до уваги посилання відповідача на неможливість виконання рішення суду у справі № 910/23823/16 від 30.01.2017р., оскільки вказане рішення оскаржувалось в апеляційному порядку та набрало законної вили з 27.03.2017р., а прострочення виконання зобов'язань за договором виникло у зв'язку з тим, що судове рішення у названій справі виконувалось у безспірному порядку та залежало від пред'явлення виконавчого документу до виконання, оскільки як вказано вище чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судового акту про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, а судом при розгляді даної справи встановлено прострочення виконання відповідачем свого грошового зобов'язання з оплати вартості поставленого позивачем товару.

Як і не можна погодитись з доводами відповідача про те, що товар, який є предметом договору позивачем в розпорядження відповідача не передано з огляду на встановлені в рішенні Господарського суду міста Києва від 30.01.2017р. у справі №910/23823/16 факти, які мають преюдиціальне значення при розгляді даної справи.

Крім того, суд звертає увагу відповідача за наявності порушеного позивачем права не позбавлений захистити його в судовому порядку шляхом подачі відповідного позову.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідачем належними засобами доказування не спростовано обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог.

За таких обставин, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено, що позовні вимоги в справі №910/10344/17 підлягають задоволенню в повному обсязі та до стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 4 871,98 грн. інфляційних втрат та 918,17 грн. 3 % річних.

Судовий збір в розмірі 1 600,00 грн., відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

2. Стягнути з Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (ідентифікаційний код 37397216, адреса: 02105, м. Київ, пр. Миру, буд. 6-А) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Інкомрайс" (ідентифікаційний код 38648705, адреса: 73025, м. Херсон, вул. Михайлівська, буд.18) 4 871,98 грн. (чотири тисячі вісімсот сімдесят одну гривню 98 коп.) інфляційних втрат, 918,17 грн. (дев'ятсот вісімнадцять гривень 17 коп.) 3 % річних та 1 600,00 грн. (одну тисячу шістсот гривень 00 коп.) судового збору.

3. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 18.09.2017р.

Суддя С.М. Морозов