РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.09.2017 Справа №910/13957/17
За позовом Чернівецької обласної державної адміністрації

До Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк»

про стягнення збитків в розмірі 165554,81 грн.

Суддя Трофименко Т.Ю.

Представники сторін:

від позивача: Брезін В.В. - по дов. №01.40/23-1377 від 25.07.2017

від відповідача: Чвалюк А.В. - по дов. №19/3-02/292 від 21.08.2017

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Чернівецької обласної державної адміністрації до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк» про стягнення збитків в сумі 165554,81 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.08.2017р. порушено провадження у справі №910/13957/17, розгляд справи призначено на 20.09.2017р.

18.09.2017р. представником позивача через відділ діловодства суду було продано клопотання про долучення документів до матеріалів справи на виконання вимог ухвали суду.

19.09.2017р. представником відповідача через відділ діловодства суду було подано відзив на позов.

Представником позивача у судовому засіданні 20.09.2017р. було надано усні пояснення по суті спору, відповідно до яких позовні вимоги підтримано.

Представником відповідача проти задоволення позовних вимог було надано заперечення.

Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, за висновками суду, справа може бути розглянута по суті за наявними у ній документами у судовому засіданні 20.09.2017р.

В судовому засіданні 20.09.2017р. на підставі приписів ст.ст.82-85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком (ч.1 ст.1066 Цивільного кодексу України).

Як свідчать матеріали справи, 04.02.2013р. між Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк» (банк) та Чернівецькою обласною державною адміністрацією (клієнт) було укладено договір банківського рахунку №740 від 04.02.2013р., відповідно до п.1.1 якого банк зобов'язується надати клієнту послуги з розрахунково-касового обслуговування, які пов'язані з переказом грошей з рахунка (на рахунок) цього клієнта, видачею йому грошей у готівковій формі, а також здійсненням інших операцій, передбачений цим договором, а клієнт зобов'язується оплачувати вартість таких послуг та надає банку право користування тимчасово вільними коштами клієнта на власний розсуд.

Відповідно до п.2.1 договору №740 від 04.02.2013р. банк протягом трьох банківських днів після надання всіх необхідних документів зобов'язаний відкрити клієнту поточний рахунок №8040 в євро та надавати послуги з розрахунково-касового обслуговування, відповідно до умов цього договору, чинного законодавства України, в тому числі, нормативно-правових актів Національного банку України.

У п.2.2 укладеного між сторонами правочину вказано, що порядок здійснення банком за цим договором операцій з розрахунково-касового обслуговування визначається чинним законодавством України, зокрема, Законом України «Про банки і банківську діяльність», Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму», іншими нормативно-правовими актами України, в тому числі, нормативно-правовими актами Національного банку України.

Банк зобов'язується надавати клієнту послуги відповідно до вимог чинного законодавства України та умов договору (п.4.1.3 договору №740 від 04.02.2013р.).

Цей договір набирає чинності з дати підписання і діє протягом одного календарного року. Дія договору автоматично продовжується на кожний наступний рік на тих самих умовах, якщо жодна зі сторін не попередить в письмовій формі іншу сторону про припинення його дії не менше ніж за один місяць до закінчення відповідного строку договору (9.1 договору №740 від 04.02.2013р.).

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №740 від 04.02.2013р., як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків.

Як свідчать матеріли справи, 08.01.2014р. Сучавською повітовою радою (Румунія) здійснено переказ грошових коштів на рахунок Чернівецької обласної державної адміністрації в сумі 35162,56 євро.

Означені грошові кошти 10.01.2014р. Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк» було зараховано на рахунок позивача (за вирахуванням банківської комісії).

З представлених до матеріалів справи меморіальних ордерів та банківської виписки з рахунку Чернівецької обласної державної адміністрації вбачається, що 50% від вказаної вище суми відповідачем було реалізовано, а кошти від продажу іноземної валюти (євро) зараховано на казначейський рахунок позивача. Вказані обставини підтверджуються наявним в матеріалах справи платіжним дорученням №006(24527417) від 10.01.2014р.

Наразі, за твердженнями заявника дії банку щодо здійснення продажу 50% від суми грошових коштів, які надійшли на рахунок Чернівецької обласної державної адміністрації в іноземній валюті (євро), є неправомірними, оскільки у відповідності до вимог чинного законодавства не підлягають обов'язковому продажу на міжбанківську валютному ринку України надходження в іноземній валюті за проектами (програмами) міжнародної технічної допомоги, що пройшли державну реєстрацію. Заявником наголошено, що грошові кошти, які надійшли на рахунок Чернівецької обласної державної адміністрації від Сучавської повітової ради було перераховано на виконання міжнародного проекту «Безпечний туризм в горах Буковини». За твердженнями позивача, означеними діями Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк» заявнику було завдано збитків в розмірі 5492,71 євро, що еквівалентно 165554,81 грн., як втрат понесених внаслідок коливання курсу гривні до євро з моменту надходження грошових коштів на рахунок й продажу їх частини на міжбанківську валютному ринку та до моменту перерахування грошових коштів у відповідності до умов проекту на рахунок Департаменту екології та туризму облдержадміністрації. Вказані обставини у сукупності і стали підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Згідно із ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Виходячи зі змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ста.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Отже, до обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги входять, зокрема, факти, з яких вбачається, що відповідач вчинив дії, спрямовані на порушення інтересу позивача, на захист якого подано позов, або утверджують за собою право, яке належить позивачу тощо, тобто ті, які свідчать про те, що право (інтерес) позивача порушене або оспорюється. Зазначені обставини входять до підстав позову і підлягають дослідженню, оскільки, суд, приймаючи рішення, має встановити чи мають місце факти порушення чи оспорення суб'єктивного матеріального права чи інтересу, на захист якого подано позов.

Відповідно до ст.224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Таким чином, з урахуванням вимог вказаної статті, відшкодування збитків є видом господарських санкцій, під якими розуміються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування котрих для нього настають несприятливі економічні наслідки. Одночасно, для учасника господарських відносин, який потерпів від правопорушення, відшкодування збитків є способом захисту його прав та законних інтересів.

За приписом ст.22 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування збитків, які їй було завдано в результаті порушення її цивільного права.

Збитками є:

- втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

- доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Одночасно, відповідно до ст.225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відшкодування збитків є наслідком порушення зобов'язання. За таких обставин, можливість використовувати відшкодування збитків як засіб захисту порушених прав виникає у юридичних осіб із самого факту невиконання обов'язку, порушення цивільних прав.

У будь-якому випадку для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв'язок між протиправною поведінкою боржника і збитками, вина боржника. Відсутність хоча б одного з перелічених елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним взятих на себе зобов'язань. Вказану позицію наведено в Оглядовому листі №01-06/20/2014 від 14.01.2014р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства у справах, в яких заявлено вимоги про відшкодування збитків».

Відсутність хоча б одного з перелічених елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним взятих на себе зобов'язань.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Статтею 54 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги; зазначення доказів, що підтверджують позов; законодавство, на підставі якого подається позов.

Отже, при зверненні до суду з позовними вимогами про стягнення збитків, завданих внаслідок поставки неякісного товару, позивачем повинно бути доведено факт неправомірної поведінки банку, обставини завдання збитків, причинно- наслідковий зв'язок та вину відповідача.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Режим здійснення валютних операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства визначено Декретом №15-93 від 19.02.1993р. Кабінету Мінітсрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до ст.ст.11, 13 вказаного Декрету Національний банк України у сфері валютного регулювання: здійснює валютну політику виходячи з принципів загальної економічної політики України; видає у межах, передбачених цим Декретом, обов'язкові для виконання нормативні акти щодо здійснення операцій на валютному ринку України. Національний банк України є головним органом валютного контролю, що здійснює контроль за виконанням правил регулювання валютних операцій на території України з усіх питань, не віднесених цим Декретом до компетенції інших державних органів.

Відповідно до п.2 Постанови №453 від 14.11.2013р. правління Національного банку України «Про зміну строків розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів і запровадження обов'язкового продажу надходжень в іноземній валюті» (чинній станом на 10.01.2014р.) встановлено вимогу щодо обов'язкового продажу на міжбанківському валютному ринку України надходжень в іноземній валюті із-за кордону на користь юридичних осіб, які не є уповноваженими банками, фізичних осіб - підприємців, іноземних представництв (крім офіційних представництв), на рахунки, відкриті в уповноважених банках для ведення спільної діяльності без створення юридичної особи, а також надходжень в іноземній валюті на рахунки резидентів, відкриті за межами України на підставі індивідуальних ліцензій Національного банку України.

Не підлягають обов'язковому продажу на міжбанківському валютному ринку України надходження в іноземній валюті: на користь держави або під державні гарантії; за кредитами, позиками, що залучаються відповідно до міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, або від міжнародних фінансових організацій, членом яких є Україна, або від міжнародних фінансових організацій, за договорами з якими Україна зобов'язалася забезпечувати правовий режим, який надається іншим міжнародним фінансовим організаціям; за проектами (програмами) міжнародної технічної допомоги, що пройшли державну реєстрацію; на користь резидентів-посередників за договорами комісії, доручення, консигнації або за агентськими угодами, що підлягають подальшому перерахуванню власникам коштів. Уповноважені банки, які обслуговують власників цих коштів, здійснюють обов'язковий продаж надходжень в іноземній валюті відповідно до вимог цього пункту; що надійшли як помилковий переказ. Розмір надходжень в іноземній валюті, що підлягають згідно з абзацом першим цього пункту обов'язковому продажу на міжбанківському валютному ринку України, у тому числі безпосередньо Національному банку України, установлюється окремим розпорядчим документом Національного банку України.

Уповноважений банк зобов'язаний здійснити обов'язковий продаж надходжень в іноземній валюті згідно з вимогами цього пункту та в установленому Національним банком України розмірі: без доручення клієнта; не пізніше ніж на наступний робочий день після дня зарахування таких надходжень на розподільчий рахунок. Встановлено вимогу щодо обов'язкового продажу на міжбанківському валютному ринку України надходжень із-за меж України в іноземній валюті на користь фізичних осіб (резидентів та нерезидентів) у сумі, що дорівнює або перевищує в еквіваленті 150000 гривень за місяць (п.3 Постанови №453 від 14.11.2013р. правління Національного банку України «Про зміну строків розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів і запровадження обов'язкового продажу надходжень в іноземній валюті»).

Отже, виходячи з системного аналізу наведених вище норм, банк зобов'язаний без доручення клієнта здійснити обов'язковий продаж надходжень в іноземній валюті за відсутності доказів того, що такі надходження не підлягають обов'язковому продажу на міжбанківському валютному ринку України.

Наразі, судом прийнято до уваги,що у відповідності до відповідно до п.2 Порядку залучення, використання та моніторингу міжнародної технічної допомоги, який затверджено Постановою №153 від 15.02.2002р. Кабінету Міністрів України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) проект - документ, яким визначаються спільні дії учасників проекту (донорів, виконавців, бенефіціарів, реципієнтів), а також ресурси, необхідні для досягнення цілей надання міжнародної технічної допомоги протягом установлених строків.

Пунктами 11, 12, 13 Порядку залучення, використання та моніторингу міжнародної технічної допомоги визначено, що проекти (програми) підлягають обов'язковій державній реєстрації. Державна реєстрація проектів (програм) є підставою для акредитації їх виконавців, а також реалізації права на одержання відповідних пільг, привілеїв, імунітетів, передбачених законодавством та міжнародними договорами України. Державна реєстрація проектів (програм) провадиться Мінекономрозвитку.

За приписами п.18 Порядку залучення, використання та моніторингу міжнародної технічної допомоги державна реєстрація проекту (програми) підтверджується реєстраційною карткою проекту (програми), складеною за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку, яка підписується уповноваженою особою Мінекономрозвитку, засвідчується печаткою Міністерства та видається заявникові з надсиланням копії бенефіціарові протягом п'яти робочих днів від дати прийняття рішення про проведення державної реєстрації проекту (програми). Одночасно з видачею реєстраційної картки проекту (програми) робиться відповідний запис у єдиному реєстрі проектів, що реалізуються в Україні з використанням ресурсів міжнародних фінансових організацій та міжнародної технічної допомоги, та розміщується план закупівлі на офіційному сайті Мінекономрозвитку (крім інформації, що становить комерційну таємницю).

За поясненнями заявника, грошові кошти від Сучавської повітової ради в сумі 35162,56 євро. надійшли на рахунок Чернівецької обласної державної адміністрації на виконання міжнародного проекту «Безпечний туризм в горах Буковини».

З матеріалів справи вбачається, що означений проект було зареєстровано Міністерством економічного розвитку і торгівлі України, про що свідчить реєстраційна картка проекту (програми) №2929 від 06.12.2013р.

Проте, за твердженнями відповідача, які з боку позивача не заперечувались, станом на дату надходження на рахунок Чернівецької обласної державної адміністрації грошових коштів в іноземній валюті від Сучавської повітової ради в сумі 35162,56 євро., Публічному акціонерному товариству «Державний ощадний банк» заявником не було надано документів, які б підтверджували надходження означених грошових коштів саме на виконання міжнародного проекту «Безпечний туризм в горах Буковини». Доказів зворотного матеріали справи не містять. Означені відомості, як свідчать матеріли справи, було надано банку лише 13.01.2014р.

Тобто, з огляду на те, що станом на момент надходження грошових коштів в іноземній валюті на рахунок позивача, відповідачу не було надано належним чином підтверджених (реєстраційна картка проекту) відомостей, що означені кошти надійшли на виконання міжнародного проекту, а отже, у остатнього були відсутні підстави вважати, що такі надходження не підлягають обов'язковому продажу на міжбанківському валютному ринку України, згідно п.3 Постанови №453 від 14.11.2013р. правління Національного банку України «Про зміну строків розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів і запровадження обов'язкового продажу надходжень в іноземній валюті», суд дійшов висновку, що дії Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк» з продажу частини валюти на міжбанківському ринку та зарахування виручених грошових коштів в гривні на рахунок Чернівецької обласної державної адміністрації відповідають вимогам чинного законодавства України щодо здійснення валютного контролю.

При цьому, судом також прийнято до уваги, що у відповідності до ч.2 ст.13 Декрету №15-93 від 19.02.1993р. Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» уповноважені банки, фінансові установи та національний оператор поштового зв'язку, які отримали від Національного банку України генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, здійснюють контроль за валютними операціями, що проводяться резидентами і нерезидентами через ці установи.

Отже, враховуючи, що умовами укладеного між сторонами правочину було визначено обов'язок банку надавати клієнту послуги відповідно до вимог чинного законодавства України та умов договору та обов'язок клієнта виконувати умови договору та вимоги чинного законодавства України, в тому числі, нормативно-правових актів Національного банку України (п.п.4.1.3, 4.3.3 договору №740 від 04.02.2013р.), з огляду на відповідність у даному випадку дій Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк» приписам Постанови №453 від 14.11.2013р. правління Національного банку України «Про зміну строків розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів і запровадження обов'язкового продажу надходжень в іноземній валюті», суд дійшов висновку щодо безпідставності та юридичної неспроможності тверджень заявника щодо наявності протиправної поведінки відповідача, як однієї з обов'язкових складових збитків.

За висновками суду, відсутність протиправної поведінки Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк» виключає у даному випадку обставини завдання останнім позивачу збитків у заявленому до стягнення розмірі.

За таких обставин, виходячи з наведеного вище у сукупності, враховуючи, що позов Чернівецької обласної державної адміністрації до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк» про збитків в сумі 165554,81 грн. позбавлений належного доказового обґрунтування, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для його задоволення.

Всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Судовий збір згідно приписів ст.49 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 25.09.2017р.

Суддя Трофименко Т.Ю.