КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" вересня 2017 р. Справа№ 910/8493/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Мартюк А.І.

Зубець Л.П.

при секретарі Шмиговській А.М.

за участю представників:

від позивача - Ковтонюк Ю.А. (довіреність б/н від 07.12.2016 р.)

від відповідача - Орлик В.В. (довіреність №26 від 02.06.2017 р.)

розглянувши матеріали апеляційної скарги Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України «Укрзалізничпостач»

на рішення господарського суду міста Києва від 17.07.2017 р.

у справі №910/8493/17 (суддя Спичак О.М.)

за позовом Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України «Укрзалізничпостач»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Морган Кепітал»

про визнання договору недійсним в частині

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України «Укрзалізничпостач» звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Морган Кепітал» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Перша Паливна Компанія» про визнання недійсним договору від 28.03.2017 р. купівлі-продажу прав грошових вимог, які продаються підприємством-банкрутом, що укладений між ТОВ «Перша Паливна Компанія» та ТОВ «Фінансова компанія «Морган Кепітал».

В ході розгляду даної справи в суді першої інстанції позивачем було подано заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої просив визнати недійсним договір від 28.03.2017 р. купівлі-продажу грошових вимог в частині купівлі-продажу права грошової вимоги у розмірі 4035364,89 грн. до Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України «Укрзалізничпостач», що виникло на підставі договору поставки №ЦХП-14-003614-01 від 16.01.2014 р.

Ухвалою від 10.07.2017 р. припинено провадження по справі №910/8493/17 в частині позовних вимог до ТОВ «Перша Паливна Компанія».

Рішенням господарського суду міста Києва від 17.07.2017 р. в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Представник позивача в судовому засіданні повністю підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив скаргу задовольнити, рішення скасувати, позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, рішення залишити без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

16.01.2014 р. між Державним підприємством матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту «Укрзалізничпостач» (замовник) та ТОВ «Перша Паливна Компанія» (постачальник) було укладено договір поставки №ЦХП-14-00314-01, відповідно до п.1.1 якого постачальник зобов'язується поставити, а замовник прийняти та оплатити паливо рідинне та газ; оливи мастильні (дизельне паливо, яке відповідає вимогам ДСТУ 4840:2007 або ДСТУ 3868-99), назване у подальшому «товар», найменування, марка та кількість якого вказується у специфікаціях, які є невід'ємною частиною договору, на умовах що викладені у цьому договорі.

За умовами п.2.3 договору №ЦХП-14-00314-01 від 16.01.2014 р. сторони планують за цим договором поставити товар на суму ,00 грн., крім того, податок на додану вартість 20% - 218700000,00 грн., на загальну суму ,00 грн.

В п. 11.1 договору №ЦХП-14-00314-01 від 16.01.2014 р. контрагенти погодились, що текст договору, будь-які матеріали, інформація та відомості, які стосуються договору, є конфіденційними і не можуть передаватись третім особам без письмової згоди іншої сторони договору.

Термін дії даного правочину встановлюється з моменту його підписання обома сторонами до 31.12.2014 р., а в разі наявності потреби замовника, що підтверджено відповідним повідомленням та рознарядкою, направленими на адресу постачальника - до повного виконання (п.12.2 договору №ЦХП-14-00314-01 від 16.01.2014 р.).

Відповідно до п. 12.4 вказаного договору, права та обов'язки за цим договором можуть бути передані (відступлені) сторонами третім особам лише за взаємною письмовою згодою сторін.

28.03.2017 р. між ТОВ «Перша Паливна Компанія» (продавець) та ТОВ «Фінансова компанія «Морган Кепітал» (покупець) було укладено договір купівлі-продажу прав грошових вимог, які продаються підприємством - банкрутом.

Згідно п.1.1 договору від 28.03.2017 р., на умовах цього правочину у відповідності до протоколу про проведення аукціону №1 від 28.03.2017 р., складеного організатором аукціону - Товарною біржею «Феміда», продавець зобов'язується передати покупцю права грошових вимог від третіх осіб (права вимоги). Опис вимог наведено у додатку №1 до цього договору.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.ч. 1, 2, 3 ст. 656 ЦК України).

За змістом ст.ст. 628, 638 ЦК України, ст. 180 ГК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

За умовами п.1.3 договору від 28.03.2017 р., вартість прав вимоги, які є предметом цього договору, визначена шляхом проведення аукціону та згідно протокола №1 становить 77688,26 грн.

Згідно змісту додатку №1 «Опис грошової вимоги» до договору від 28.03.2017 р., за вказаним правочином продається: право грошової вимоги у розмірі 10912,79 грн. від ТОВ «Адоніс Консалтінг», що виникло на підставі договору про купівлю-продаж пального та його відпуск за електронною карткою №01/03-1/2014 від 01.03.2014 р. з подальшими змінами та додатками; право грошової вимоги у розмірі 4035364,89 грн. від Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту «Укрзалізничпостач», що виникло на підставі договору поставки №ЦХП-14-00314-01 від 16.01.2014 р. з подальшими змінами та доповненнями.

Вказаний правочин з боку покупця підписано директором Харченком Р.М., а з боку продавця - ліквідатором Якубовим О.А. та скріплено відповідними печатками.

Пунктом 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» встановлено, що не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 Цивільного кодексу України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 Господарського кодексу України тощо).

Враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору від 28.03.2017 р. купівлі-продажу прав грошових вимог в частині купівлі-продажу права грошової вимоги у розмірі 4035364,89 грн. до Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України «Укрзалізничпостач», керуючись приписами чинного на момент укладання договору цивільного та господарського законодавства України, сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу, договір скріплено підписами посадових осіб та печатками сторін, а отже суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що спірний правочин було вчинено.

Щодо посилань представника відповідача на те, що вказаний вище договір за своєю правовою природою є договором факторингу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Частиною 1 ст.1078 ЦК України передбачено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

За змістом ст. 1079 ЦК України, сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Частиною 1 ст.1084 ЦК України передбачено, що якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договорів цесії та купівлі-продажу, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Разом з тим розділ І книги п'ятої Цивільного кодексу України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо сторін у зобов'язанні.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні.

Згідно ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Частиною 1 ст. 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав (ч. 2 ст. 656 ЦК України).

На відміну від договору купівлі-продажу та відступлення права вимоги договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга, згідно договору факторингу, надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду України від 06.07.2015 р. по справі №6-301-цс15, від 13.04.2016 р. по справі №3-238гс16 та у постановах Вищого господарського суду України від 20.09.2016 р. по справі №925/949/15, від 19.04.2016р. по справі №5021/2509/2011.

Проте, у даному випадку посилання представника відповідача на те, що фактично плата за договором, яку отримує покупець, виражається у різниці між реальною ціною вимоги та ціною, передбаченою у правочині, ніяким чином не змінює правової природи договору від 28.03.2017 р. купівлі-продажу прав грошових вимог. Наразі, умови останнього не свідчать про волю сторін щодо виникнення правовідносин з фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів

Як зазначено вище, ч. 1 ст. 1084 ЦК України передбачено, що якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

Однак, такої умови укладений правочин між ТОВ «Морган Кепітал» та ТОВ «Перша Паливна Компанія» не містить.

Крім того, вказаний договір укладено в межах процедури банкрутства ТОВ «Перша Паливна Компанія» на підставі - протоколу про проведення аукціону №1 від 28.03.2017 р., складеного організатором аукціону - Товарною біржею «Феміда» в порядку реалізації (продажу) майна боржника, що визначений Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Посилання відповідача на практику Верховного Суду України не спростовують висновків суду щодо правової природи спірного правочину, оскільки у наведених постановах спір між сторонами виник з відмінних, ніж у межах даної справи, правовідносин.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що укладений 28.03.20217 р. між ТОВ «Морган Кепітал» та ТОВ «Перша Паливна Компанія» договір є саме договором купівлі-продажу права вимоги.

Згідно ст.1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 ГК України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч. 2 ст. 16 ЦК України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст. 20 ГК України.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

За приписом ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 ЦК України).

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

За загальним правилом, правочин не може бути визнаний недійсним, якщо закону не відповідають лише окремі його частини і обставини справи свідчать про те, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної його частини. У такому разі господарський суд може визнати недійсною частину правочину. Недійсними частини правочину визнаються за загальними правилами визнання правочинів недійсними із застосуванням передбачених законом наслідків такого визнання. Якщо недійсна частина правочину виконана будь-якою із сторін, господарський суд визначає наслідки такої недійсності залежно від підстави, з якої вона визнана недійсною (п. 2.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Пунктом 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до ст.ст. 215, 216 ЦК України, суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За приписами ч. 1 ст. 207 ГК України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За змістом постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним в частині повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод (їх частин недійсними) недійсними.

Обґрунтовуючи заявлений позов, заявник посилався на те, що право вимоги до Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України «Укрзалізничпостач», яке виникло на підставі договору поставки №ЦХП-14-003614-01 від 16.01.2014 р., не могло бути відчужено на користь відповідача без попередньої письмової згоди позивача, оскільки умовами вказаного правочину передбачено, що права та обов'язки за цим договором можуть бути передані (відступлені) сторонами третім особам лише за взаємною письмовою згодою сторін.

За загальним правилом, відступлення права вимоги здійснюється без згоди боржника, оскільки не погіршує становище останнього та не зачіпає його інтересів. Тобто заміна кредитора у зобов'язанні не впливає на характер, обсяг та порядок виконання боржником своїх обов'язків, а особа кредитора, на користь якої повинно бути здійснене таке виконання, не має істотного значення для боржника, адже внаслідок відступлення права вимоги відбувається заміна кредитора у конкретному зобов'язанні, а не заміна сторони в договорі.

Проте, враховуючи, що норма ст. 516 ЦК України має диспозитивний характер, сторони договору можуть передбачити необхідність згоди боржника на заміну кредитора у зобов'язанні або ж взагалі обумовити заборону на відступлення права вимоги. Аналогічну правову позицію наведено у постановах Вищого господарського суду України від 03.07.2014 р. по справі №910/12929/13 та від 14.05.2014 р. по справі №922/846/13-г.

Зі змісту договору №ЦХП-14-00314-01 від 16.01.2014 р. вбачається, що контрагентами фактично було передбачено необхідність отримання кредитором такої згоди від боржника.

Посилання відповідача в якості заперечення проти позову на приписи ч. 1 ст. 1080 ЦК України, згідно якої договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження, оцінюються колегією суддів критично, оскільки норми законодавства, що регулюють факторинг, до спірних правовідносин не застосовуються, з огляду на те, що спірний правочин за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу.

У даному випадку наявність у договорі №ЦХП-14-00314-01 від 16.01.2014 р. обмеження стосовно відступлення права вимоги та його недотримання не може бути достатньою підставою для визнання недійсним договору від 28.03.2017 р. купівлі-продажу прав грошових вимог, які продаються підприємством - банкрутом, з огляду на наступне.

За даними автоматизованої системи «Діловодство спеціалізованого суду» у провадженні господарського суду міста Києва перебувала справа №910/7039/16 про банкрутство ТОВ «Перша Паливна Компанія».

Постановою від 16.05.2016р. господарського суду міста Києва ТОВ «Перша Паливна Компанія» визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру банкрута, ліквідатором призначено голову ліквідаційної комісії -Ягубова О.А.

Ухвалою від 07.06.2017 р. господарського суду міста Києва по справі №910/7039/16 затверджено звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс ТОВ «Перша Паливна Компанія»; ліквідовано банкрута - ТОВ «Перша Паливна Компанія», як юридичну особу у зв'язку з банкрутством.

Умови та порядок відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедури з метою повного або часткового задоволення вимог кредиторів визначено Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

За приписами ч. 1 ст. 38 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури: скасовується арешт, накладений на майно боржника, визнаного банкрутом, чи інші обмеження щодо розпорядження майном такого боржника. Накладення нових арештів або інших обмежень щодо розпорядження майном банкрута не допускається.

Частинами 1 та 2 ст.44 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» передбачено, що після проведення інвентаризації та оцінки майна ліквідатор здійснює продаж майна банкрута такими способами: проведення аукціону; продаж безпосередньо юридичній або фізичній особі. Вибір способів продажу активів здійснюється ліквідатором з метою забезпечення його відчуження за найвищою ціною. Ліквідатор організовує проведення аукціону з продажу активів банкрута з урахуванням вимог цього Закону. На аукціоні можуть продаватися: основні засоби (нерухомість, незавершене будівництво, транспортні засоби, будівельні матеріали тощо); відокремлений структурний підрозділ банкрута як частина цілісного майнового комплексу; необоротні активи банкрута; дебіторська заборгованість на умовах договору про відступлення права вимоги банкрута.

Вищенаведене дає підстави для висновку, що з моменту порушення щодо боржника справи про банкрутство, він перебуває в особливому правовому режимі, і спеціальні норми Закону про банкрутство мають пріоритет у застосуванні при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України.

Правова позиція щодо пріоритетності застосування норм законодавства про банкрутство перед іншими законодавчими актами наведена у постановах Верховного Суду України від 04.11.2015 р. у справі №916/2019/13, від 23.12.2015 р. у справі №903/33/15, від 27.01.2016 р. у справі № Б11/009-12, від 25.05.2016 р. у справі № 17-7/355-10-3625, від 19.10.2016 р. у справі №903/623/13, висновки, наведені у яких, згідно зі ст. 111-28 ГПК України є обов'язковими для всіх судів України.

Як зазначено вище, спірний правочин було укладено на підставі протоколу про проведення аукціону №1 від 28.03.2017 р., складеного організатором аукціону - Товарною біржею «Феміда» в порядку реалізації (продажу) майна боржника, що визначений Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Слід зазначити, що оскільки відчуження права вимоги до позивача за спірним правочином було вчинено в межах процедури банкрутства, у даному випадку порушення загальних норм права щодо відступлення права вимоги та умов договору щодо заміни кредитора у зобов'язанні не може бути підставою для визнання недійсним договору, укладеного за результатами аукціону з продажу майна боржника, оскільки у такому випадку майно (право вимоги до боржника) вибуло з володіння ТОВ «Перша Паливна Компанія» у примусовому порядку поза його волі згідно норм Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Аналогічну правову позицію наведено у постанові Вищого господарського суду України від 23.11.2016 р. по справі №908/997/16.

За таких обставин, посилання апелянта на те, що продаж грошової вимоги було вчинено без погодження з боржником, не вказують на наявність достатніх підстав для визнання недійсним договору від 28.03.2017 р. купівлі-продажу прав грошових вимог в частині купівлі-продажу права грошової вимоги у розмірі 4035364,89 грн. до Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України «Укрзалізничпостач».

З огляду на наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем, в порушення зазначеної норми, належним чином апеляційну скаргу не обґрунтовано, доказів та підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційному суду не наведено.

З огляду на викладене, посилання скаржника на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду та не підтверджуються наявними матеріалами справи.

Тому колегія суддів вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 17.07.2017 р. у даній справі є таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства матеріально-технічного забезпечення залізничного транспорту України «Укрзалізничпостач» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 17.07.2017 р. у справі №910/8493/17 залишити без змін.

Справу №910/8493/17 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання судовим рішенням апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді А.І. Мартюк

Л.П. Зубець