КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" вересня 2017 р. Справа№ 910/6984/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Руденко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі Петрик М.О.

за участю представників:

від позивача: не з'явились;

від відповідачів: 1) Печена І.В. - представник за довіреністю від 12.07.2017 року;

2) не з'явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат"

на рішення Господарського суду міста Києва від 01.06.2017 року

по справі №910/6984/17 (суддя - Сівакова В. В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест Холдинг"

до 1. Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат"

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест-СМЦ"

про стягнення 1.201.758.474,82 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Метінвест Холдинг" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест-СМЦ" про стягнення 1 201 758 474, 82 грн.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що після прийняття рішення у справі № 910/2031/16 відповідач-1 борг за договором № ГРД-01/10-5000 від 29.12.2010 року в сумі 2 565 675 769, 84 грн. не сплатив, а тому позивачем на вказану суму боргу нараховано пеню та 3% річних за період з 28.07.2016 по 21.04.2017.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.06.2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест Холдинг" 539 596 434 грн. 15 коп. пені, 56 299 281 грн. 90 коп. - 3% річних, 119 005 грн. 75 коп. витрат по сплаті судового збору.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест-СМЦ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест Холдинг" 5 000 грн. 00 коп. - 3% річних.

В іншій частині в позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідач 1 звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить змінити рішення Господарського суду міста Києва від 01.06.2017 року в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест Холдинг" трьох відсотків річних, зменшивши суму, що підлягає стягненню з Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест Холдинг", з 56 299 281, 90 грн. до 56 088 404, 50 грн., а в частині стягнення пені - відмовити в повному розмірі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано, що пеня може нараховуватися тільки протягом 6-ти місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Крім того, апелянт вважає, що суд першої інстанції безпідставно збільшив період нарахування пені та 3% річних по 21.04.2017 року.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат" по справі № 910/6984/17 передано на розгляд колегії суддів у складі: Дідиченко М.А. (головуюча), Руденко М. А., Пономаренко Є. Ю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.07.2017 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат" прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: Дідиченко М.А. (головуюча), Руденко М. А., Пономаренко Є. Ю. та призначено до розгляду на 05.09.2017 року.

У судовому засіданні 05.09.2017 року представник відповідача 1 підтримав доводи апеляційної скарги, просив суд її задовольнити.

Представник відповідача 2 у судовому засіданні 05.09.2017 року заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Представник позивача у судовому засіданні 05.09.2017 року подав постанову Вищого господарського суду України від 29.08.2017 року у справі № 910/2031/16, відповідно до якої встановлено, що заборгованість відповідача 1 за отриману за договором поставки № ГРД-01/10-5000 від 29.12.2010 року продукцію становить 5 191 546 432, 65 грн. та просив суд переглянути рішення суду першої інстанції у повному обсязі.

Крім того, представник позивача подав клопотання про продовження строку розгляду спору.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.09.2017 року продовжено строк розгляду апеляційної скарги та оголошено перерву у судовому засіданні до 12.09.2017 року.

У судове засідання 12.09.2017 року представник відповідача 2 не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив.

Представник позивача у судове засідання 12.09.2017 року не з'явився, однак, через відділ документального забезпечення суду подав клопотання про відкладення розгляду справи.

Представник відповідача 1 у судовому засіданні 12.09.2017 року, підтримав, подане через відділ документального забезпечення суду, клопотання про зменшення розміру пені та надав пояснення по суті спору.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.09.2017 року відкладено розгляд справи до 19.09.2017 року.

Представник позивача та представник відповідача 2 у судове засідання 19.09.2017 року не з'явилися, про поважні причини неявки суд не повідомили.

Представник відповідача 1 у судовому засіданні 19.09.2017 року підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд її задовольнити. Крім того, представник відповідача 1 підтримав подане клопотання про зменшення розміру пені та просив його задовольнити.

Колегія суддів відмовила у задоволенні клопотання про зменшення розміру пені з підстав зазначених у мотивувальній частині постанови.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 29.12.2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Метінвест Холдинг" (надалі - позивач, постачальник) та Відкритим акціонерним товариством "Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е. Дзержинського", яке перейменовано в Публічне акціонерне товариство "Дніпровський металургійний комбінат" (надалі - відповідач-1, покупець) укладено договір поставки № ГРД-01/10-5000 (далі - договір поставки).

Відповідно до п. 1.1 договору поставки постачальник зобов'язався передати у власність покупця залізорудний концентрат (далі - товар), а покупець зобов'язався прийняти товар та оплатити його на умовах, передбачених договором та специфікаціями до нього.

Специфікаціями №№ 8 - 18 до договору поставки сторони визначили зміст, ціну, загальну вартість, кількість товару, що підлягав поставці в спірні контрактні періоди (з 01.10.2012 по 30.06.2015), умови та строки його поставки.

На підставі договору та специфікацій постачальник здійснив поставку покупцю товару загальною кількістю 7 309 520, 70 тон на загальну суму 717 208 627, 39 доларів США.

Покупець частково сплатив постачальнику за поставлений товар в загальній сумі 514 649 605, 81 доларів США.

У зв'язку з неналежним вимонанням взятих на себе покупцем зобов'язань щодо повної оплати товару постачальник звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення боргу, а також нарахованої пені, інфляційних втрат та 3% річних. Спір між сторонами розглянуто судом у справі № 910/2031/16.

Так, рішенням Господарського суду міста Києва від 18.04.2016 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е.Дзержинського" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест Холдинг" 5 191 526 432, 65 грн. основного боргу, пеню у сумі 437 385 554, 08 грн. та 155 395 326, 15 грн. 3% річних. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест-СМЦ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест Холдинг" основний борг в сумі 20 000, 00 грн.

Постановою Вищого господарського суду України від 09.11.2016 постанову Київського апеляційного господарського суду від 28.07.2016 та рішення Господарського суду міста Києва від 18.04.2016 у справі № 910/2031/16 змінено та стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е.Дзержинського" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест Холдинг" основний борг в сумі 2 565 675 769, 84 грн., пеню в сумі 437 385 554,08 грн., 3% річних в сумі 155 395 326, 15 грн. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест-СМЦ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест Холдинг" основний борг в сумі 20 000, 00 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Звертаючись до суду першої інстанції позивач зазначав, що відповідач-1 заборгованість по договору поставки досі повністю не сплатив, тому позивачем нараховані пеня та 3% річних за період з 28.07.2016 по 20.04.2017 на суму боргу 5 191 546 432, 65 грн.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбовляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України (правовий висновок щодо застосування ст. 525, 526, 599, 611 Цивільного кодексу України викладений у постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 № 6-1206цс15).

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Верховний Суд України у постанові від 09.11.2016 у справі № 9/5014/969/2012(5/65/2011) зазначив, що за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін вказаного договору та не звільняє його від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання. а також не позбавляє кредитора права на отрмиання коштів, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України (відповідний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України № 3-57гс10 від 20.12.2010, № 3-610гс16 від 15.06.2016, № 3-142гс11 від 23.01.2012, № 3-116гс11 від 14.11.2011, № 6-113цс14 від 01.10.2014).

Діюче законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з наявністю судового рішення чи відкриття провадження по його примусовому виконанню, у зв'язку з чим, враховуючи порушення відповідачем-1 взятих на себе зобов'язань, непогашення у повному розмірі суми заборгованості за договором поставки № ГРД-01/10-5000 від 29.12.2010 у справі № 910/2031/16 заборгованості в спірному періоді (з 28.07.2016 по 20.04.2017), колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про обгрунтованість нарахування позивачем пені та 3% річних.

Водночас, частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що постановою Вищого господарського суду України від 09.11.2016 року у справі № 910/2031/16 встановлена заборгованість відповідача 1 за договором поставки № ГРД-01/10-5000 від 29.12.2010 року у розмірі 2 565 675 769, 84 грн., а не 5 191 546 432, 65 грн. на яку позивач нараховує пеню та 3% річних.

Разом з тим колегією суддів встановлено, що постановою Верховного Суду України від 21.06.2017 року, постанову Вищого господарського суду України від 09.11.2016 року у справі № 910/2031/16 скасовано, а справу передано на розгляд до Вищого господарського суду України.

При цьому, колегія суддів зазначає, що ухвала про допуск справи № 910/2031/16 до провадження Верховного Суду України була винесена 18.04.2017 року, тобто до прийняття рішення по даній справі.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

Беручи до уваги те, що рішення у даній справі ґрунтується на обставинах встановлених у справі № 910/2031/16, зважаючи на те, що постанова Вищого господарського суду України від 09.11.2016 року у справі № 910/2031/16 на час розгляду справи № 910/6984/17 у суді першої інстанції переглядалася Верховним Судом України, місцевий господарський суд повинен був зупинити розгляд даної справи до прийняття рішення Верховним Судом України у справі № 910/2031/16.

Вподальшому, постановою Вищого господарського суду України від 29.08.2017 року у справі № 910/2031/16, постанову від 28.07.2016 року Київського апеляційного господарського суду та рішення від 18.04.2016 року Господарського суду міста Києва у справі №910/2031/16 скасовано в частині стягнення пені в сумі 437 385 554,08грн., 3% річних в сумі 155 395 326, 15 грн. і в цій частині направлено на новий розгляд до господарського суду міста Києва. В іншій частині постанову Київського апеляційного господарського суду залишено без змін.

У вищевказаній постанові Вищий господарський суд України зазначив, що висновок судів попередніх інстанцій про те, що у відповідача виник обов'язок сплатити заборгованість з оплати вартості поставленого товару, виходячи із загальної суми виставлених позивачем рахунків-фактур, вираженій у гривні, а перерахунок доларового еквівалента ціни товару можливий лише на дату платежу та за умови виставлення останнім коригувальних рахунків є помилковим.

Таким чином, вказаною постановою встановлено, що заборгованість відповідача 1 перед позивачем за договором поставки № ГРД-01/10-5000 від 29.12.2010 року становить 5 191 546 432, 65 грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції прийшов до необгрунтованих висновків про нарахування пені та 3% річних на суму боргу у розмірі 2 565 675 769, 84 грн.

Отже, нарахування пені та 3% річних повинно здійснювати з урахуванням встановленої постановою Вищого господарського суду України від 29.08.2017 року у справі № 910/2031/16 суми заборгованості у розмірі 5 191 546 432, 65 грн.

Також, колегією суддів встановлено, що позивач вже звертався про стягнення пені та 3% річних у зв'язку із не здійсненням відповідачем 1 оплати боргу за договором поставки № ГРД-01/10-5000 від 29.12.2010 року (рішення Госпродарського суду міста Києва у справі № 910/2581/17 від 19.04.2017 року). Проте, в даному спорі судом було стягнуто пеню та 3% річних за період з 09.02.2016 по 28.07.2016 року.

Отже, позивач має право нараховувати пеню та 3% річних у даній справі починаючи з 29.07.2016 року.

Так, колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 8.3 договору поставки у випадку порушення покупцем строків оплати, передбачених п. 6.2 даного договору, покупець зобов'язується сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення. Пеня нараховується за весь період прострочки включно до фактичного моменту оплати.

Колегія суддів зазначає, що господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (частини перша, друга статті 217 ГК). Штрафними санкціями відповідно до частини першої статті 230 ГК визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

За змістом положень частин четвертої і шостої статті 231 ГК у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. Розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Тобто, встановивши розмір і термін нарахування штрафних санкцій за порушення грошового зобов'язання, законодавець передбачив також і право сторін врегулювати ці відносини у договорі. Тобто, сторони мають право визначити у договорі не лише інший строк нарахування штрафних санкцій, який обчислюється роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК), а взагалі врегулювати свої відносини щодо нарахування штрафних санкцій на власний розсуд (частина третя статті 6 ЦК), у тому числі мають право пов'язувати період нарахування пені з вказівкою на подію, яка має неминуче настати (фактичний момент оплати).

У справі, яка розглядається, сторони у пункті 8.3 договору поставки врегулювали відносини щодо розміру й терміну сплати пені за несвоєчасну оплату поставленого товару, а саме сторони погодили, що пеня нараховується за весь період прострочки аж до фактичного моменту оплати, тобто шестимісячний строк позовної давності, встановлений у ч.6 ст.232 ГК України не застосовується. Крім іншого, цей пункт договору повністю відповідає положенням частини шостої статті 231 ГК.

Аналогічної позиції притримується Верховний Суд України в постанові № 910/2031/16 від 21.06.2017 року.

Крім того, колегія суддів зазначає, що згідно із рішеннями Європейького суду право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одними із основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності.

Принцип правової визначеності вимагає однозначності (послідовності) правозастосування, а отже - системності та послідовності у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (див. рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25.07.2002; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007) (пункт 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини" від 18.11.2003 №01-8/1427).

Згідно з ч. 1 ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Щодо клопотання відповідача 1 про застосування строку позовної давності, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 Цивільного кодексу України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до частини другої статті 258 Цивільного кодексу України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Статтею 253 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За правилами статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від тривалості правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день (місяць) нарахування пені. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Саме такі висновки по застосуванню норм матеріального права викладено у постанові Верховного Суду України у справі № 6-3006цс15 від 08.06.2016 і підлягають врахуванню при вирішенні спору між сторонами в частині застосування строку позовної давності з огляду на заяву відповідача-1 у даній справі.

Остання поставка товару по договору, з приводу оплати за який виникла заборгованість була здійснена 16.05.2015 року.

У п. 6.2 договору поставки погоджені умови оплати: протягом 21 календарного дня, починаючи з дати поставки партії товару (включаючи день поставки); у зв'язку з чим, останній виставлений на підставі договору рахунок повинен був бути сплаченим в строк до 05 червня 2015 року включно, відповідно нарахування пені у спірному періоді (29.07.2016 до 20.04.2017 року) здійснено позивачем у межах строку позовної давності за основною вимогою, за останні 12 місяців перед зверненням кредитора до суду.

Оскільки позов заявлено в межах строку позовної давності, а пеню обраховано відповідно до вимог частини шостої статті 232 Господарського кодексу України і пункту 8.3 договору поставки, з урахуванням положень ст. 266, ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України, відсутні підстави для відмови у задоволенні вимог про стягнення пені за заявою відповідача 1 про застосування строку позовної давності.

Враховуючи вищевикладене, перевіривши розрахунок позивача, колегія суддів приходить до висновку, що розмір пені за період з 29.07.2016 року по 20.04.2017 року з урахуванням того, що заборгованість відповідача 1 за договором поставки становить 5 191 546 432, 65 грн., складає 1 088 437 497, 16 грн. та підлягає стягненню з відповідача 1.

Щодо позовних вимог про стягнення 3% річних, то колегія суддів зазначає, що позивачем пред'явлені вимоги про стягнення 3% річних як до відповідача 1 так і відповідача 2, як поручителя.

Згідно зі ст.ст. 546, 547 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема порукою. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Колегією суддів встановлено, що 08.02.2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Метінвест-СМЦ" (далі - відповідач-2, поручитель) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Метінвест Холдинг" (кредитор) укладено договір поруки № ПР080217-3.

Згідно з ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до п. 1.1 договору поруки, поручитель зобов'язався солідарно відповідати перед кредитором за своєчасне та повне виконання зобов'язань ПАТ "Дніпровський металургійний комбінат" за договором поставки № ГРД-01/10-5000 від 29.12.2010, укладеним між кредитором та боржником, включаючи за можливу відповідальність за несвоєчасну оплут коштів, сплату пені, процентів та штрафів, передбачених договором поставки.

Згідно з ст. 553 Цивільного кодексу України порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Пунктом 2.3 догвоору поруки визначено, що поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язання боржником в повному обсязі належним йому на праві власності майном, у тому числі коштами; однак, відповідальність поручителя обмежується 5 000,00 гривень за зобов'язаннями боржника, включаючи можливу відповідальність за несвоєчасну оплату коштів, сплату пені, процентів, штрафів та інших похідних грошових вимог, передбачених договором поставки, та у будь-якому випадку не може перевищувати зазначену суму.

Відповідно до ст. 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Оскільки в договорі поруки зафіксована сума в розмірі 5 000, 00 грн., в межах якої поручитель відповідає за невиконання боржником своїх зобов'язань, в тому числі процентів, отже відповідач-2 відповідає перед позивачем в розмірі 5 000,00 грн. - 3% річних.

Так, здійснивши перерахунок 3% річних колегія суддів зазначає, що 3% річних за період з 29.07.2016 року по 20.04.2017 року становлять 113 320 977, 66 грн., та підлягають стягненню з відповідача 1 у сумі 113 315 977, 66 грн., та з відповідача 2 у сумі 5 000, 00 грн.

Щодо клопотання відповідача 1 про зменшення розміру пені, то колегія суддів відмовляє у його задоволенні враховуючи наступне.

Клопотання відповідача 1 про зменшення пені мотивоване тим, що за 2016 рік відповідач 1 отримав збитки у розмірі 2 717 065 тис. грн. та має заборгованість з оплати праці, яка становить 120 974 тис. грн.

Згідно до п. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Положеннями частини першої статті 233 ГК України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (Лист Вищого господарського суду від 29.04.2013 року № 01-06/767/2013 "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо (Постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Так, дослідивши матеріали справи, колегія суддів зазначає, що заборгованість відповідача за договором поставки виникла ще в 2013 році, водночас в добровільному порядку, відповідач 1 не здійснював проплати щодо погашення заборгованості.

Крім того, відповідач 1 не надав суду жодного доказу, який би підтверджував винятковість обставин, яка надає можливість зменшити пеню.

Беручи до уваги викладене, враховуючи недоведеність відповідачем поважності причин неналежного виконання перед позивачем грошових зобов'язань за договором поставки, враховуючи майновий стан обох сторін, колегія суддів відмовляє у задоволенні клопотання про зменшення розміру пені.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат" не підлягає задоволенню, однак рішення Господарського суду міста Києва від 01.06.2017 року підлягає частковому скасуванню з урахуванням обставин встановлених в мотивувальній частині постанови.

Згідно із ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.06.2017 року залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.06.2017 року у справі № 910/6984/17 скасувати частково.

3. Позовні вимоги задовольнити повністю.

4. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат" (51925, Дніпропетровська область, м. Кам'янське, вул. Соборна, 18-Б, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест Холдинг" (87534, Донецька область, м. Маріуполь, просп. Нахімова, 116-А, ) 1 088 437 497, 16 грн. пені, 113 315 977, 66 грн. - 3% річних, 240 000, 00 грн. витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест-СМЦ" (01015, м. Київ, вул Лейпцизька, 15А, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Метінвест Холдинг" (87534, Донецька область, м. Маріуполь, просп. Нахімова, 116-А, ) 5 000, 00 грн. - 3% річних.

6. Доручити Господарському суду міста Києва видати відповідні накази.

7. Матеріали справи № 910/6984/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя М.А. Дідиченко

Судді М.А. Руденко

Є.Ю. Пономаренко