Господарський суд Чернігівської області
====================================================================================================================================
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"25"вересня 2017 року Справа № 927/697/17

Господарський суд Чернігівської області у складі судді Цимбал-Нарожної М.П., розглянувши матеріали справи

за позовом: Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк

"Приватбанк",

вул. Грушевського, буд.1Д, м. Київ, 01001,

адреса для листування: а/с1800, м. Дніпро, 49027;

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1,

АДРЕСА_1, 14027

про стягнення 100850,08 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: Пирковський Ю.Ф. довіреність № 6442-к-о від 17.05.2017 - юрисконсульт;

від відповідача: ОСОБА_3 довіреність №3982 від 01.09.2017 представник;

в с т а н о в и в :

Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Приватбанк" звернулось до господарського суду Чернігівської області з позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором № б/н від 12.09.2011 в розмірі 100850,08грн. де 24995,13 грн. - заборгованість за кредитом, 42866,67 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 32988,28 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором.

Ухвалою господарського суду Чернігівської області від 27.07.2017 порушено провадження у справі та розгляд справи призначено на 14.08.2017, після чого розгляд справи неодноразово відкладався до 29.08.2017, 12.09.2017 та 25.09.2017.

Суд перейшов до розгляду спору по суті в судовому засіданні 12.09.2017.

Відповідач в судовому засіданні 25.09.2017 заявив клопотання про застосування строку позовної давності та просить суд в позові відмовити повністю.

Розглянувши подані позивачем та відповідачем документи і матеріали, вислухавши пояснення повноважних представників сторін, дослідивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, господарський суд встановив наступне:

Відповідно до ч. 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

12.09.2011між ПАТ КБ «Приватбанк» та ФОП ОСОБА_1 було підписано заяву про відкриття рахунку та картку зі зразками підписів і відбитка печатки.

Як зазначає позивач, підписавши вказану заяву від 12.09.2011 ФОП ОСОБА_1 приєднався до "Умов та правил надання банківських послуг" (далі - Умови та Правила), що розміщені в мережі Інтернет на сайті http://privatbank.ua, які разом із Заявою складають Договір банківського обслуговування (далі - Договір), був ознайомлений з тарифами банку та взяв на себе зобов'язання виконувати умови Договору.

Відповідно до укладеного між сторонами Договору, відповідачу відкрито поточний рахунок НОМЕР_1.

Статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ч.1 ст. 1066 Цивільного кодексу України, за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Частиною 1 ст. 1067 Цивільного кодексу України закріплено, що договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами.

За загальним правилом, передбаченим частиною 1 статті 1072 Цивільного кодексу України та частиною 22.9. статті 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні» банк повинен виконати розпорядження клієнта виключно в межах залишку грошей на рахунку платника.

Разом з цим, відповідно до ч. 1 ст. 1069 Цивільного кодексу України, якщо відповідно до договору банківського рахунку банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу.

Таким чином, норми чинного законодавства надають сторонам договору банківського рахунку можливість передбачити в ньому положення про надання банком клієнту овердрафту - короткострокового кредиту, який надається понад залишок грошових коштів на поточному рахунку клієнта в цьому банку в межах заздалегідь обумовленої суми шляхом дебетування його рахунка, що має місце у спірних правовідносинах, які склались між сторонами у справі з приводу виконання укладеного між ними договору банківського обслуговування.

Отже, таке кредитування рахунка клієнта надає останньому можливість здійснювати платежі за умови відсутності або недостатності грошових коштів на його рахунку.

Відповідно до Заяви про відкриття поточного рахунку та картки зі зразками підписів, Банк при наявності вільних грошових ресурсів здійснює обслуговування кредитного ліміту Клієнта за рахунок кредитних коштів в рамках ліміту, про розміри якого Банк оповіщає Клієнта на свій розсуд або в письмовій формі, або через встановлені засоби електронного зв'язку Банку та Клієнта. Порядок, встановлення, зміну ліміту, погашення заборгованості та розмір відсоткової ставки, користування кредитним лімітом регламентується "Умовами та правилами надання банківських послуг" та Тарифів Банка, розміщених в мережі Інтернет на сайті www.privatbank.ua, які разом з анкетою (заявою) складають Договір банківського обслуговування.

Отже, за юридичної природою даний договір є змішаною формою договору на відкриття рахунку та кредитного договору (овердрафту).

Відповідно до ст.1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст. ст. 1048, 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) та сплатити відсотки за користування коштами у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач користувався послугою "Гарантований платіж" та отримував грошові кошти від Банку.

Так, Відповідачем в період з жовтня 2013 року по березень 2014 року були подані заявки на гарантований платіж (доручення на договірне списання), а саме за №4 від 14.10.2013 на перерахування коштів в сумі 6400грн. зі строком повернення 21.10.2013, №2 від 18.11.2013 на перерахування коштів у сумі 10 000грн. зі строком повернення 25.11.2013, №5 від 19.11.2013 на перерахування коштів у сумі 5100грн. зі строком повернення 25.11.2013, №7 від 20.11.2013 на перерахування коштів у сумі 3405,54грн. зі строком повернення 25.11.2013, №8 від 20.11.2013 на перерахування коштів у сумі 214,33грн. зі строком повернення 25.11.2013, №3 від 17.12.2013 на перерахування коштів у сумі 4 000грн. зі строком повернення 23.12.2013, №4 від 17.12.2013 на перерахування коштів у сумі 1050грн. зі строком повернення до 23.12.2013, №5 від 17.12.2013 на перерахування коштів у сумі 3650грн. зі строком повернення 23.12.2013, №6 від 17.12.2013 на перерахування коштів у сумі 15500грн. зі строком повернення 23.12.2013, №12 від 17.01.2014 на перерахування коштів у сумі 8600грн. зі строком повернення 22.01.2014, №11 від 17.01.2014 на перерахування коштів у сумі 16400грн. зі строком повернення 22.01.2014, №14 від 19.02.2014 на перерахування коштів у сумі 25000грн. зі строком повернення 24.02.2014, №22 від 21.03.2014 на перерахування коштів у сумі 25000грн. зі строком повернення 31.03.2014.

Вказані заявки були підписані цифровим чи електронно-цифровим підписом Відповідача.

Згідно зі ст. 1 Закону "Про електронний цифровий підпис", електронний цифровий підпис (далі - ЕЦП) - це «вид електронного підпису, отриманого за результатом криптографічного перетворення набору електронних даних, який додається до цього набору або логічно з ним поєднується і дає змогу підтвердити його цілісність та ідентифікувати підписувача. Електронний цифровий підпис накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа». Свою чергою, особистий ключ - це «параметр криптографічного алгоритму формування електронного цифрового підпису, доступний тільки підписувачу», а відкритий ключ - це «параметр криптографічного алгоритму перевірки електронного цифрового підпису, доступний суб'єктам відносин у сфері використання електронного цифрового підпису».

Крім того, згідно зі ст. 6 Закону про електронні документи, ЕЦП є обов'язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб'єктами електронного документообігу. Накладанням ЕЦП завершується створення електронного документа.

Представник відповідача щодо отримання коштів від Банку не заперечував.

Банком заявлені позовні вимоги щодо повернення 24995,13грн., перерахованих 31.03.2014 на підставі заявки Відповідача за №22 від 21.03.2014 на перерахування коштів за товар згідно накладної номер 1 від 21.03.2014 на суму 25000грн.

Відповідно до умов Заявки від 21.03.2014 сторони погодили, що строк повернення кредиту є 31.03.2014.

Позивач зазначає, що підписавши заяву про відкриття поточного рахунку та картки зі зразками підписів та відбитка печатки від 12.09.2011, ФОП ОСОБА_1 приєднався і зобов'язався виконувати вимоги викладені в "Умовах та правилах надання банківських послуг", які розміщені на офіційному сайті позивача - www.privatbank.ua, (надалі - Умови та правила надання банківських послуг).

Умови та правила надання банківських послуг в редакції дійсній станом на 12.09.2011 у матеріалах справи відсутні.

На вимогу суду Позивачем не надано Умови та правила надання банківських послуг, що діяли на час укладення та дії Договору -12.09.2011.

Посилаючись на положення пунктів 3.2.2.2, 3.2.2.13, 3.2.2.7.5. Умов та правил надання банківських послуг Позивач просить стягнути з Відповідача:

24995,13 грн. - заборгованості за кредитом,

42866,67 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 31.0372017 по 24.04.2017,

32988,28 грн. - пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором за період з 01.08.2014 по 24.04.2017

Разом з цим, позивач зазначає, що строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки-пені, штрафів за цим Договором визначені Умовами та правилами надання послуг і становлять 15 років (п.3.2.2.10.7 Умов та правил надання банківських послуг).

За приписами п.3.2.2.10.4. Умов та правил надання банківських послуг нарахування неустойки за кожний випадок порушення зобов'язання, передбачених п.п.3.2.2.10.1. - 3.2.2.10.3. цього Договору, здійснюється протягом 15 років з дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконано Клієнтом, що відповідає положенню частини першої статті 259 ЦК України.

Однак, відповідач наголошує на тому, що він не був ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг саме в тій редакції, що застосовується позивачем, як вказується в заяві про відкриття поточного рахунку від 12.09.2011, а тому такі Умови та правила не можуть бути застосовані до даних правовідносин.

Разом з тим, відповідач зазначив, що в спірних правовідносинах сплив строк позовної давності, а відтак він заявив про застосування строків позовної давності.

В обґрунтування своїх доводів Відповідач посилається на практику Верховного Суду України, що слід застосувати до спірних правовідносин, а саме постанову ВСУ від 11.03.2015 у справі за №6-16цс15.

Виходячи з викладеного, суд зазначає наступне:

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Суд звертає увагу на те, що Умови та Правила надання банківських послуг, якими зокрема визначено позовну давність тривалістю в п'ятнадцять років (пункт 3.3.2.10.7) не містять підпису відповідача. При цьому суд не встановив наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву про відкриття поточного рахунку та Заявки на гарантований платіж, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались.

У зв'язку із цим, доводи відповідача про неознайомлення його з Умовами та правилами надання банківських послуг суд визнає обґрунтованими, а положення Умов та Правил надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору від 12.09.2011.

Виходячи з викладеного, до спірних правовідносин слід застосовувати загальний строк позовної давності в три роки, що передбачений ст.257 ЦК України.

Дана позиція також викладена в постанові Верховного суду України від 11.03.2015 по справі №6-16цс15.

Відповідно до умов Заявки від 21.03.2014 (підписаною та погодженою Позивачем та Відповідачем) сторони погодили, що строк повернення кредиту є 31.03.2014.

Разом з тим, господарський суд встановив, що Відповідач вчинив дії, що свідчать про визнання ним свого боргу, а саме 05.04.2014 здійснено погашення кредиту на суму 0,89грн.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності (ст.264 ГПК України).

Враховуючи вищезазначене, господарський суд прийшов до висновку, що право вимоги у Банку щодо повернення коштів виникло з 05.04.2014.

Строк, у межах якого Банк міг звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу сплив 05.04.2017.

Позивач подав позов до суду лише 24.07.2017року, отже, після спливу строку позовної давності.

Щодо стягнення 42866,67грн. процентів за користування кредитом суд зазначає наступне:

Відповідно до статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

2. Договір позики вважається безпроцентним, якщо:

1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін;

2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Відповідно до Статті 1056-1 ЦК України, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів; 2. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку; 3. Умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

В даному випадку розмір процентів повинен визначатися на рівні облікової ставки НБУ та становить 14009,75грн. за період з 05.05.2014 по 24.04.2017.

Разом з цим, відповідно до ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Оскільки позивач подав позов до суду лише 24.07.2017, тобто із пропуском встановленого законом трирічного строку позовної давності, клопотання про поновлення строку не заявив і доказів поважності причин пропуску не надав, а також враховуючи заяву відповідача про застосування строку позовної давності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в частині стягнення основного боргу та додаткової вимоги щодо стягнення процентів у сумі 14009,75грн. у зв'язку з попуском строку позовної давності.

В нарахуванні іншої частини процентів в сумі 28856,92грн. суд відмовляє, як безпідставно нараховані.

Щодо нарахованої позивачем пені за період з 01.08.2014 по 24.04.2017 в сумі 32988,28грн., суд дійшов висновку про безпідставність їх нарахування, виходячи з наступного:

Статтею 612 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. ст. 546, 549 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язань за договором можуть забезпечуватись неустойкою (штрафом, пенею). Неустойка (штраф, пеня) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредитору в разі порушення боржником зобов'язання.

Частинами 4 та 6 ст. 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафні санкції за порушення зобов'язання застосовуються у розмірі передбаченому сторонами у договорі.

Відповідно до ст.547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Так, суд зазначає, що в даному випадку до спірних правовідносин не застосовуються положення Умов та Правил надання банківських послуг щодо встановлення розміру пені, оскільки суд не встановив наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву про відкриття поточного рахунку та Заявки на гарантований платіж.

Інших додаткових письмових угод щодо встановлення розміру пені, які б підписувалися обома сторонами, як позивачем так і відповідачем, позивач не надав суду.

Виходячи з викладеного, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про стягнення пені в сумі 32988,28грн., оскільки не дотримано письмової форми правочину.

Пунктом 6 ст. 84 ГПК України передбачено, що в резолютивній частині рішення вказується про розподіл господарських витрат між сторонами, про повернення судового збору з бюджету.

Згідно статті 49 ГПК України та Закону України „Про судовий збір від 08.07.2011 року № 3674-VI, господарський суд вважає за необхідне покласти витрати по сплаті судового збору на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, ст.82-85, Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 2 жовтня 2017 року.

Суддя М.П. Цимбал-Нарожна