КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" вересня 2017 р. Справа№ 910/2425/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Жук Г.А.

Баранця О.М.

при секретарі Матюхіні І.В.

За участю представників:

від позивача: ОСОБА_2 - представник за довіреністю № 1328 від 02.12.16

від відповідача : Хамуленко О.С. - представник за довіреністю № 01-48/872 від 30.01.17

від третьої особи: не з'явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Сумської обласної державної адміністрації

на рішення Господарського суду міста Києва від 24.05.2017

у справі № 910/2425/17 (суддя Трофименко Т.Ю.)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

до Сумської обласної державної адміністрації

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Білопільська районна державна адміністрація

про визнання договору оренди водного об'єкту поновленим

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про визнання поновленими на той саме строк і на тих самих умовах:

- договору оренди водного об'єкту (ставка), загальною площею 3,3651 га, що знаходиться на території Воронівської сільської ради, укладеного ОСОБА_4 та Білопільською районною державною адміністрацією в особі голови Баличева Володимира Петровича від 06.04.2006, зареєстрованого від 14.04.2006 у Білопільському районному відділі Сумської регіональної філії центру Державного земельного кадастру за № 192;

- договору оренди водного об'єкту (ставка), загальною площею 13,0352 га, в тому числі ставок площею 13, 0352 га, що розташований на території Білопільської місткої ради, з гідроспорудами, укладеного ОСОБА_4 та Білопільською районною державною адміністрацією в особі голови Баличева Володимира Петровича від 06.04.2006, зареєстрованого від 14.04.2006 у Білопільському районному відділі Сумської регіональної філії центру Державного земельного кадастру за №193.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.05.2017, повний текст якого підписаний 29.05.2017, у справі № 910/2425/17 позовні вимоги задоволено у повному обсязі.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач належно виконує свої зобов'язання за договорами оренди; що за місяць до завершення строку дії договору звернувся до орендодавця (відповідача) з метою поновлення договорів; що від орендодавця заперечень щодо поновлення договору переважно перед іншими особами орендарем не отримано; що протягом одного місяця після закінчення строку дії договорів оренди, тобто до 06.05.2016, від відповідача не надійшло заперечень проти поновлення договору оренди, отже, для позивача, який продовжує користуватись земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і не повернув її відповідачеві, договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені спірними договорами.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Сумська обласна державна адміністрація звернулась до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 910/2425/17 в повному обсязі.

В апеляційній скарзі апелянт зазначив, що судом першої інстанції при прийнятті рішення невірно застосовані вимоги ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», а також, в порушення ст. 43 ГПК України, суд не надав належну правову оцінку діям позивач, які свідчать про порушення процедури, передбаченої нормами ст. 33 Закону України «Про оренду землі», що призвело до винесення незаконного та необґрунтованого рішення.

Ухвалою від 10.08.2015 колегії суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Жук Г.А., Пашкіна С.А. відновлено строк подання апеляційної скарги, апеляційну скаргу Сумської обласної державної адміністрації прийнято до розгляду та порушене апеляційне провадження.

Розпорядженням № 09-53/3622/17 від 08.09.2017, у зв`язку з перебуванням судді Пашкіної С.А., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/2425/17.

Згідно з протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 08.09.2017 справа № 910/2425/17 передана на розгляд колегії суддів у складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді Баранець О.М., Жук Г.А.

Ухвалою від 08.09.2015 колегії суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Баранець О.М., Жук Г.А. апеляційну скаргу Сумської обласної державної адміністрації прийнято до свого провадження.

Третя особа представників в жодне судове засідання не направила, про причини неявки суду не повідомила.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників учасників в судове засідання не визнана обов'язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників третьої особи за наявними матеріалами апеляційного провадження.

Під час розгляду справи представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, з урахуванням правил ст. ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі, колегія суддів встановила таке.

Розпорядженням голови Білопільської районної державної адміністрації Сумської області № 151 від 01.04.2005:

- затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для підприємницької діяльності (рибогосподарських потреб) позивачу за рахунок державної власності на території Білопільської міської ради та Воронівської сільської ради;

- надано позивачу в оренду строком на 49 років водний об'єкт з прибережною захисною смугою для підприємницької діяльності (рибогосподарських потреб) за рахунок земель державної власності загальною площею земельної ділянки 16,6357 га., з них: на території Білопільської сільської ради - 13,2706 га, в тому числі ставок 13,0352га, гідротехнічна споруда -0,2354 га; на території Воронівської сільської ради - 3,3651 га, в тому числі ставок - 3, 3651га.

- інші істотні умови договору оренди землі мають бути встановлені згідно чинного законодавства при заключенні договору та передачі об'єкта в оренду.

06.04.2006 третя особа як орендодавець та позивач як орендар уклали договір оренди (строкового платного користування) водного об'єкту (ставка) (далі Договір 1) (а.с. 20-21), в якому погодили, що третя особа передає, а позивач приймає в строкове платне користування водний об'єкт (ставок) загальною площею 3,3651 га, що знаходиться в адміністративних межах Воронівської сільської ради для використання під риборозведення.

14.04.2006 Договір 1 зареєстрований у Білопільському районному відділі Сумської регіональної філії центру Державного земельного кадастру за № 192.

06.04.2006 третя особа як орендодавець та позивач як орендар уклали договір оренди (строкового платного користування) водного об'єкту (ставка) (далі Договір 2) (а.с. 22-23), в якому погодили, що третя особа передає, а позивач приймає в строкове платне користування водний об'єкт (ставок) 13,0352 га, розташований на території Білопільської міської ради, з гідроспорудами для використання під риборозведення.

14.04.2006 Договір 2 зареєстрований у Білопільському районному відділі Сумської регіональної філії центру Державного земельного кадастру за № 193.

У пунктах 6.1 Договору 1 та Договору 2 визначено, що вказані договори діють з 06.04.2006 по 06.04.2016, згідно з пунктами 6.4 - що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну договору після закінчення строку його дії протягом одного місяця він вважається продовженим на той строк і на тих умовах, які були передбачені цим договором.

З матеріалів справи слідує, що з метою реалізації свого переважного права на поновлення Договору 1 та Договору 2 на новий строк позивач 03.03.2016 звернувся до відповідача з заявою (а.с. 27), в якій просив поновити термін дії спірних договорів на 10 років з розміром орендної плати 7% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки та укласти договір оренди водного об'єкта у комплексі із земельною ділянкою. Цей лист отриманий відповідачем 03.03.2016, що ним не заперечується та підтверджується відміткою в правому нижньому куті вказаного листа.

Рішенням засідання робочої групи з упорядкування земельних відносин та водних об'єктів Департаменту екології, природних ресурсів та паливно-енергетичного комплексу Сумської обласної державної адміністрації, оформленим протоколом № 2 від 11.03.2016 (а.с. 70-71), вирішено здійснити виїзд представників робочої групи та спеціалістів на спірний водний об'єкт; позивача зобов'язано: надати довідки про відсутність заборгованості по сплаті орендної плати за водний об'єкт та орендної плати за земельну ділянку під цим об'єктом; вжити заходів щодо взяття в оренду гідроспоруди даного водного об'єкту; отримати характеристики від голів сільської та міської ради про оцінку своєї діяльності та доцільності продовження дії договору оренди водного об'єкта.

Доказів реалізації вказаного рішення, як і наявності відповіді відповідача на вищевказаний лист позивача від 03.03.2016 матеріали справи не містять.

Водночас позивач продовжував користуватися об'єктами, орендованими за Договором 1 та Договором 2, що учасниками судового процесу не заперечується.

При цьому, як слідує з листа ГУ ДФС України у Сумській області від 19.05.2017 (а.с.142), станом на 15.05.2017 борг зі сплати орендної плати за спірними договорами відсутній.

Позивач звернувся до суду з цим позовом, посилаючись на те, що відмови у поновленні договорів оренди чи заяви про припинення дії вказаних договорів від відповідача він не отримував; під час здійснення підприємницької діяльності належним чином використовував передані в оренду об'єкти; протягом місяця після закінчення дії Договору 1 та Договору 2 відповідач не заявив про відмову у поновленні вказаних договорів, в той час як позивач продовжив користуватися земельними ділянками та сплачувати орендну плату, а відтак, з огляду на норму ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» та на підставі пунктів 6.4 спірних договорів, вказані договори вважаються продовженими на той строк і на тих умовах, які були в них передбачені.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач зазначає про те, що позивач не вжив всіх заходів для поновлення спірних договорів та не дотримався порядку, передбаченого статтею 33 Закону України «Про оренду землі» щодо поновлення договору оренди землі, оскільки до заяви про продовження дії договору оренди земельної ділянки не додав додаткової угоди про поновлення договору оренди землі; що законодавством не передбачено автоматичне поновлення договорів оренди землі, реалізація переважного права на поновлення договору оренди земельної ділянки в разі відсутності заперечень з боку сторін можлива лише за наявності рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. За відсутності такого рішення неможливо зобов'язати цей орган в судовому порядку укласти такий договір або поновити його, адже таке зобов'язання буде суперечити вимогам законодавства; що за відсутності проекту додаткової угоди про продовження дії договору, зважаючи на неповний пакет документів, поданий заявником, відповідач не міг прийняти будь-яке рішення щодо продовження спірного договору та підписати у визначений Законом України «Про оренду землі» термін додаткову угоду; що спірні договори укладені з порушенням вимог чинного законодавства України;

що спірні договори укладені з порушенням вимог чинного законодавства України, оскільки частиною 1 п. 289.1 ст. 289 Податкового кодексу України і статтею 1, частиною 1 ст. 13 Закону України «Про оцінку земель» передбачено, що для визначення розміру орендної плати для земель державної та комунальної власності обов'язково проводиться та використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок, відсутність у договорі вказаної істотної умови є підставою для визнання договору недійсним; що укладення договорів на тих самих умовах буде порушенням чинного земельного та податкового законодавства України, оскільки обов'язок зі сплати орендної плати є нормативно врегульованим і не може визначатися чи змінюватися сторонами договору за власним волевиявленням;

що, враховуючи аналіз практики застосування статті 16 ЦК України Верховного Суду України, положення ч. 6 ст. 33 ЗУ «Про оренду землі» передбачають поновлення договору оренди землі за так званою мовчазною згодою орендодавця тільки у разі дотримання процедури, передбаченої попередніми частинами цієї статті.

Суд першої інстанції позовні вимоги позивача задовольнив, що колегія суддів вважає вірним з огляду на таке.

Статтею 759 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про оренду землі» в реакції, яка діяла станом на дату укладення Договору 1 та Договору 2, договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Стаття 33 Закону України від 06.10.1998 № 161-XIV «Про оренду землі» встановлює порядок поновлення договору оренди землі, а саме те, що:

- по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі) (ч. 1);

- орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі.;

- до листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди (ч. 3);

- при поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється (ч. 4);

- орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення (ч. 5);

- у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. У цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється із: власником земельної ділянки (щодо земель приватної власності); уповноваженим керівником органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування без прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної або комунальної власності) (ч. 6);

- керівник органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який уповноважений підписувати додаткову угоду до договору оренди землі щодо земельної ділянки державної або комунальної власності, визначається рішенням цього органу (ч. 7);

- додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов'язковому порядку (ч. 8).

Отже, стаття 33 Закону України «Про оренду землі» об'єднує два випадки пролонгації договору оренди.

Так, у ч. 1 ст. 33 цього Закону передбачено, що по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк.

Реалізація зазначеного переважного права на поновлення договору оренди можлива лише за умови дотримання встановлених цією нормою певної процедури і строків (частини 2 - 5 цієї статті).

Для застосування ч. 1 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди необхідно встановити такі юридичні факти: орендар належно виконує свої обов'язки за договором; орендар до спливу строку договору повідомив орендодавця у встановлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору оренди землі на новий строк; до листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень та своє рішення.

Частиною 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» передбачена інша підстава поновлення договору оренди, а саме у тому разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених ч. 6 ст. 33 Закону N 161-XIV, необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар продовжує користування виділеною земельною ділянкою; орендар належно виконує свої обов'язки за договором; немає письмового повідомлення орендодавця про відмову в поновленні договору оренди; сторони укладають додаткову угоду про поновлення договорів оренди.

Як встановлено судом, позивач до закінчення строку дії Договору 1 та Договору 2 звернувся до відповідача з заявою про поновлення вказаних договорів.

Матеріали справи не містять доказів надання відповідачем будь-якої відповіді на вказану заяву, проте, враховуючи, що позивач в порушення ч. 3 ст. 33 ЗУ «Про оренду землі» не додав до заяви проекту відповідної додаткової угоди, що підтверджується копіями доданих позивачем до заяви документів, які долучені до матеріалів справи відповідачем на вимогу ухвали колегії суддів, є підстави вважати, що позивач втратив обумовлене ч. 1 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» переважне право на поновлення спірних договорів оренди в зв'язку з недодержанням встановленої законом відповідної процедури.

Щодо права позивача на поновлення Договору 1 та Договору 2 на новий строк в порядку ч. 6 ст. 33 ЗУ «Про оренду землі» слід зазначити таке.

Існують різні правові позиції Верховного Суду України щодо підстав набуття орендарем права на поновлення договору оренди в порядку, встановленому ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі».

Так, у постановах № 6-219цс-14 та 6-10цс15 від 25.02.2015, 6-3цс15 та 6-4цс15 від 18.03.2015, № 911/1707/15 від 25.05.2016 Верховний Суд України дійшов висновку, що для поновлення договору оренди землі і укладення відповідної додаткової угоди з підстав, передбачених ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар продовжує користуватися виділеною земельною ділянкою; орендар належним чином виконує свої обов'язки за договором; відсутнє письмове повідомлення орендодавця про відмову у поновленні договору оренди.

Водночас у постановах № 6-2027цс-16 від 13.04.2016, № 6-146цс-16 від 23.03.2016 Верховний Суд України висловив думку, що для цього необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар належно виконує свої обов'язки за договором оренди; до закінчення строку дії договору він повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди, продовжує користуватись виділеною земельною ділянкою; орендодавець письмово не повідомив орендаря про відмову в поновленні договору оренди.

Відповідно, існує різна судова практика при вирішенні спорів щодо поновлення договору оренди землі і укладення відповідної додаткової угоди з підстав, передбачених ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі».

Отже, Верховний Суд України має різний правовий підхід щодо того, чи є необхідним до закінчення строку дії договору направлення орендарем орендодавцю письмового повідомлення із проектом додаткової угоди про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк, для того, щоб, не одержавши від орендодавця відповіді, мати право відповідно до ч. 6 ст. 33 ЗУ «Про оренду землі» на поновлення договору на той самий строк і на тих самих умовах у випадку продовження користування орендованою земельною ділянкою після закінчення строку дії договору і відсутності при цьому протягом одного місяця заперечень орендодавця проти поновлення договору у вигляді відповідного листа-повідомлення. Тобто фактично має місце різне тлумачення норм ст. 33 ЗУ «Про оренду землі».

У пунктах 39-42 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Сєрков проти України» від 07.07.2011 йдеться про те, що можуть існувати переконливі причини для перегляду тлумачення законодавства, яким слід керуватись, але відповідна зміна тлумачення має бути пояснена відповідними аргументами. Відсутність необхідної передбачуваності та чіткості національного законодавства, яка призвела до його суперечливого тлумачення судом, порушує вимоги Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо «якості закону».

Разом з тим, відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол; Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Отже, предметом безпосереднього регулювання ст. 1 Першого протоколу є втручання держави у право на мирне володіння майном.

Право користування мисливськими угіддями є правом на майно у розумінні ст. 1 Першого протоколу.

Перший протокол ратифіковано Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 і з огляду на приписи частини першої ст. 9 Конституції України, ст. 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства.

При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-IV від 23.02.2006 застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни у повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

В ч. 1 ст. 111-28 ГПКУ України встановлено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Враховуючи досліджені обставини справи, з огляду на висновки Європейського суду з прав людини, колегія суддів дійшла висновку про застосування при вирішення спору сторін по суті правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постановах № 6-219цс-14 та 6-10цс15 від 25.02.2015, 6-3цс15 та 6-4цс15 від 18.03.2015, № 911/1707/15 від 25.05.2016, і виходить з того, що для поновлення договору оренди землі і підписання відповідної додаткової угоди про поновлення договорів оренди з підстав, передбачених ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар продовжує користуватися виділеною земельною ділянкою; орендар належним чином виконує свої обов'язки за договором; відсутнє письмове повідомлення орендодавця про відмову у поновленні договору оренди, оскільки зі змісту ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» слідує, що при застосуванні процедури, передбаченої цією нормою, не передбачено необхідності направлення орендарем орендодавцеві будь-яких повідомлень.

При цьому, колегія суддів враховує також те, що у випадку поновлення договору оренди землі в порядку, передбаченому ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», сторони мають укладати у місячний строк в обов'язковому порядку відповідну додаткову угоду (ч. 8 ст. 33), проте законом чітко не визначено, хто саме має бути ініціатором її укладення та підготувати її проект.

Як встановлено судом, позивач після закінчення строку дії Договору 1 та Договору 2 продовжував користуватися орендованим майном, не повернув його відповідачу і належним чином виконував договірні зобов'язання щодо внесення орендної плати; водночас протягом одного місяця після закінчення строку дії вказаних договорів - до 06.05.2016 відповідач листа-повідомлення про заперечення у поновленні договорів оренди позивачу не надіслав, що дає підстави вважати, що в порядку ч. 6 ст. 33 ЗУ «Про оренду землі» Договір 1 та Договір 2 є поновленими на той самий строк і на тих самих умовах, які були встановлені вказаними договорами.

При цьому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вищезгадане рішення засідання робочої групи з упорядкування земельних відносин та водних об'єктів Департаменту екології, природних ресурсів та паливно-енергетичного комплексу Сумської обласної державної адміністрації, оформлене протоколом № 2 від 11.03.2016, яким фактично відкладено розгляд питання позивача про поновлення спірних договорів, не може вважатися повідомленням про відмову від поновлення, про яке йдеться як у ч. 5, так і в ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі».

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання поновленими на той саме строк і на тих самих умовах Договору 1 та Договору 2 та обґрунтовано задовольнив позов у повному обсязі. Рішення суду першої інстанції залишається без змін.

З огляду на підстави задоволення позовних вимог, посилання відповідача в заперечення позовних вимог на те, що позивач не вжив всіх заходів для поновлення спірних договорів та не дотримався порядку, передбаченого статтею 33 Закону України «Про оренду землі» щодо поновлення договору оренди землі, оскільки до заяви про продовження дії договору оренди земельної ділянки не додав додаткової угоди про поновлення договору оренди землі, до уваги колегією суддів не приймаються як такі, що не впливають на вирішення спору сторін по суті.

Думка відповідача про те, що положення ч. 6 ст. 33 ЗУ «Про оренду землі» передбачають поновлення договору оренди землі за так званою мовчазною згодою орендодавця тільки у разі дотримання процедури, передбаченої попередніми частинами цієї статті, до уваги колегією суддів також не приймається як помилкова.

Щодо посилань відповідача на те, що законодавством не передбачено автоматичне поновлення договорів оренди землі, реалізація переважного права на поновлення договору оренди земельної ділянки в разі відсутності заперечень з боку сторін можлива лише за наявності рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що за відсутності такого рішення неможливо зобов'язати цей орган в судовому порядку укласти такий договір або поновити його, адже таке зобов'язання буде суперечити вимогам законодавства, що за відсутності проекту додаткової угоди про продовження дії договору, зважаючи на неповний пакет документів, поданий заявником, відповідач не міг прийняти будь-яке рішення щодо продовження спірного договору та підписати у визначений Законом України «Про оренду землі» термін додаткову угоду, слід зазначити таке.

У пункті 2.17 постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 17.05.2011 № 6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» зазначено:

У вирішенні спорів, пов'язаних з поновленням (пролонгацією) договорів оренди земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, судам слід враховувати положення статті 33 Закону України «Про оренду землі» (в редакції Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", який набрав чинності з 12.03.2011);

Частиною шостою зазначеної статті передбачено, що договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором, у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою і за відсутності протягом місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі;

Відтак господарським судам у вирішенні відповідних спорів необхідно з'ясовувати, зокрема, чи повідомляв орендар орендодавця у встановленому порядку про намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк та чи заперечував орендодавець у строк, визначений законом, проти поновлення договору;

Разом з тим судам слід враховувати, що до спірних правовідносин має застосовуватися саме та редакція закону, яка була чинною на дату, з якої виникло переважне право на поновлення договору оренди земельної ділянки. При цьому, якщо відповідні правовідносини виникли між сторонами до внесення змін Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності" (набрав чинності з 12.03.2011) до статті 33 Закону України "Про оренду землі", судам слід брати до уваги, що попередня редакція зазначеної статті Закону України "Про оренду землі" не передбачала автоматичного поновлення договорів оренди землі. Реалізація переважного права на поновлення договору оренди земельної ділянки державної або комунальної власності пов'язувалася з наявністю відповідного рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Враховуючи, що за правилом ч. 1 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» у орендаря, який належно виконував обов'язки за умовами договору, переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі) виникає по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, в цьому спірному випадку 06.04.2016, тобто після набрання чинності Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» (набрав чинності з 12.03.2011), відсутні правові підстави стверджувати, що для реалізації позивачем переважного права на поновлення спірних договорів оренди необхідна наявність відповідного рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Посилання відповідача на вказані обставини визнаються колегією суддів такими, що не впливають на вирішення спору сторін по суті.

Щодо посилань відповідача на те, що спірні договори укладені з порушенням вимог чинного законодавства України, оскільки частиною 1 п. 289.1 ст. 289 Податкового кодексу України і статтею 1, частиною 1 ст. 13 Закону України «Про оцінку земель» передбачено, що для визначення розміру орендної плати для земель державної та комунальної власності обов'язково проводиться та використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок, що відсутність у договорі істотної умови є підставою для визнання договору недійсним, що укладення договорів на тих самих умовах буде порушенням чинного земельного та податкового законодавства України, оскільки обов'язок зі сплати орендної плати є нормативно врегульованим і не може визначатися чи змінюватися сторонами договору за власним волевиявленням, слід зазначити таке.

Згідно зі ст. 21 ЗУ «Про оренду землі» в редакції на дату укладення Договору 1 та Договору 2:

Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою;

Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Закону України «Про плату за землю»);

Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди;

Річна орендна плата за земельні ділянки, які перебувають у державній або комунальній власності, надходить до відповідних бюджетів, розподіляється і використовується відповідно до закону і не може бути меншою за розмір земельного податку, що встановлюється Законом України "Про плату за землю", та перевищувати 10 відсотків їх нормативної грошової оцінки. У разі визначення орендаря на конкурентних засадах може бути встановлений більший розмір орендної плати;

У разі визнання у судовому порядку договору оренди землі недійсним отримана орендодавцем орендна плата за фактичний строк оренди землі не повертається;

Плата за суборенду земельних ділянок державної і комунальної власності не може перевищувати орендної плати.

Згідно з пунктом 21 частини 1 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Податкового кодексу України» від 2 грудня 2010 року № 2756-VI, у статті 21 Закону України «Про оренду землі»: у частині другій слова "до Закону України «Про плату за землю» замінено словами «до Податкового кодексу України»; частини четверту, п'яту і сьому виключено.

Відповідно до ч. II Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Податкового кодексу України» від 02.12.2010 № 2756-VI, цей Закон набирає чинності з дня набрання чинності Податковим кодексом України, крім абзаців другого - четвертого підпункту 4 та абзаців тринадцятого - п'ятнадцятого підпункту 9 пункту 25 розділу I цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2012 року.

Частиною 1 Розділу XIX. Прикінцевих Положень Податкового Кодексу України встановлено, що цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2011 року.

Отже, починаючи з 01.01.2011 (із змінами станом на дату закінчення строку дії Договору 1 та Договору 2 - 06.04.2016), стаття 21 Закону України «Про оренду землі» має редакцію:

«Стаття 21. Орендна плата за землю

Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі.

Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

У разі визнання у судовому порядку договору оренди землі недійсним отримана орендодавцем орендна плата за фактичний строк оренди землі не повертається.»

Таким чином, якщо на дату укладення Договору 1 та Договору 2 діяла стаття 21 Закону України «Про оренду землі» в редакції, яка унормовувала, що розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Закону України "Про плату за землю"), то станом на дату закінчення строку дії вказаних договорів діяла редакція статті 21 Закону України «Про оренду землі», згідно з якою розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Тобто йдеться лише про строки внесення орендної плати, які мають визначатися згідно з Податковим кодексом України, а не про визначення орендної плати, яка, як і раніше, визначається за згодою сторін у договорі оренди.

Водночас статтею 13 Закону України «Про оцінку земель» 11.12.2003 № 1378-IV в редакції станом на дату підписання Договору 1 та Договору 2 унормовано, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі, зокрема, визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Згідно з п. 1.1 Загальних положень Методики нормативної грошової оцінки земель несільськогосподарського призначення (крім земель населених пунктів), затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 30.05.1997 № 525, яка діяла станом на дату підписання Договору 1 та Договору 2, нормативна грошова оцінка земельних ділянок несільськогосподарського призначення (крім земель населених пунктів) здійснюється з метою, в тому числі, визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Проте, норма закону про те, що оренда плата за землю встановлюється в договорі за згодою сторін, не виключає проведення в порядку, встановленому законом, попередньої нормативної грошової оцінки земель, що передаються в оренду, з метою визначення розміру орендної плати.

У Договорі 1 та Договорі 2 сторони досягли згоди щодо розміру орендної плати.

Докази того, що нормативна грошова оцінка земель при укладенні спірних договорів не проводилась, в матеріалах справи відсутні.

Те, що в ч. 1 п. 289.1 ст. 289 Податкового кодексу України зазначено, що для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок, вказаних обставин не спростовує.

До того ж колегія суддів звертає увагу відповідача на те, що статтею 289 Податкового кодексу України унормовано процедуру індексації орендної плати земельної ділянки, яку встановлено шляхом проведення її нормативної грошової оцінки, що не є предметом спору у цій справі.

Отже, відповідачем не доведено, що є правові підстави для визнання Договору 1 та Договору 2 недійсними.

При цьому колегія суддів звертає увагу відповідача на те, що у випадку наявності правових підстав сторони не позбавлені права внести до Договору 1 та Договору 2 відповідні зміни.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Сумської обласної державної адміністрації задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду міста Києва від 24.05.2017 у справі № 910/2425/17 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до приписів ст. 49 ГПК України судові витрати по справі за звернення з апеляційною скаргою покладаються на Сумську обласну державну адміністрацію.

Керуючись ст.ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Сумської обласної державної адміністрації на рішення Господарського суду міста Києва від 24.05.2017 у справі № 910/2425/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.05.2017 у справі № 910/2425/17 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/2425/17.

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді Г.А. Жук

О.М. Баранець