КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" вересня 2017 р. Справа№ 925/779/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Алданової С.О.

Мартюк А.І.

секретар: Іванов О.О.

за участю представників

позивача: не з'явився;

відповідача-1: Геращенко М.В.;

відповідача-2: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

на рішення Господарського суду Черкаської області

від 20.07.2017

у справі №925/779/17 (суддя Чевгуз О.В.)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "СОИЛ"

2) Черкаської міської ради

про визнання права власності на нерухоме майно та зобов'язання

вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (далі - позивач) звернувся до Господарського суду Черкаської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "СОИЛ" (далі - відповідач-1) та Черкаської міської ради (далі - відповідач-2) про визнання за позивачем права власності за набувальною давністю на магазини площею 178,75 кв. м. та 253 кв. м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та позначені в плані під літерою М-І. Окрім того, позивач просив суд зобов'язати Комунальне підприємство "Черкаське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації" провести інвентаризаційний обмір об'єктів, на які претендує позивач, а також виготовити інвентарну справу на вказані магазини та теплогенераторну (том справи - 1, аркуші справи - 1-4).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 2004 року добросовісно, відкрито, безпосередньо володіє магазином площею 178,75 кв. м., а з лютого 2006 року - магазином площею 253 кв. м., а тому вважає, що на підставі ст. 344 Цивільного кодексу України він набув права власності на зазначене вище майно за набувальною давністю.

Відповідач-1 проти позову заперечував, зазначаючи про необґрунтованість та непідтвердженість вимог позивача належними доказами. Зокрема, відповідач-1 звертав увагу суду на наступне:

- земельна ділянка, на якій розташовані спірні об'єкти нерухомості по АДРЕСА_1, знаходиться у користуванні відповідача-1 на підставі Державного акту на право постійного користування землею для розміщення авторинку;

- відповідно до рішення Господарського суду Черкаської області від 24.06.2010 у справі №16/1098, яке набрало законної сили, та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно магазини та теплогенераторна, позначені літерою М-1, розташовані в АДРЕСА_1, належать відповідачу-1;

- позивач користується зазначеними вище торговими приміщеннями відповідача-1 і на даний час заборгував останньому 771 267,91 грн. за надані послуги;

- позивач систематично заявляє позови до відповідача-1 про визнання права власності на чуже майно і Господарський суд Черкаської області вже розглянув такий спір у справі №925/237/17 рішенням від 21.04.2017 та відмовив у задоволенні аналогічних позовних вимог.

Відповідач-2 також заперечував проти позову, просив суд в позові відмовити, зазначаючи про відсутність підстави для визнання за позивачем права власності на спірне майно в порядку ст. 344 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 20.07.2017 у справі №925/779/17 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Черкаської області від 20.07.2017 у справі №925/779/17 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги відповідача мотивовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права, зокрема, ст. ст. 328, 344, 392, 1212 Цивільного кодексу України, ст. 27 Господарського процесуального кодексу України, що призвело до прийняття неправильного рішення. Загалом доводи апеляційної скарги позивача ідентичні тим, які наводилися ним під час розгляду справи Господарським судом Черкаської області .

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.08.2017 апеляційну скаргу позивача було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у наступному складі: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Мартюк А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.08.2017 (головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Мартюк А.І.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 21.09.2017.

19.09.2017 через Відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача-2 надійшло клопотання про розгляд справи без представника відповідача-2. Окрім того, в клопотанні зазначено про те, що відповідач-2 заперечує проти апеляційної скарги та просить суд залишити без змін оскаржуване позивачем рішення у даній справі.

В судовому засіданні 21.09.2017 представник відповідача-1 заперечував проти апеляційної скарги, просив суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін як таке, що було прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Представники позивача та відповідача-2 у судове засідання 21.09.2017 не з'явилися. Позивач про поважність причин нез'явлення суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило. Відповідач-2, як уже зазначалося вище, подав клопотання про розгляд справи без участі його представника і вказане клопотання було задоволено судом.

Оскільки явка представників сторін у судове засідання не була визнана судом обов'язковою, а також зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення сторін про місце, дату та час судового розгляду, колегія суддів визнала за можливе розглядати справу у відсутність представників позивача та відповідача-2 за наявними в справі матеріалами.

В судовому засіданні 14.09.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

Відповідно до рішення Черкаської міської ради народних депутатів від 14.11.1997 №738 відповідачу-1 було видано Державний акт на право користування земельною ділянкою площею 4,34 га строком на 49 років для розміщення автомобільного та оптового ринків між вул. Якубовського та вул. Ярославською у м. Черкаси (том справи - 1, аркуші справи - 15-16).

За твердженням позивача, з 2004 року він добросовісно, відкрито, безпосередньо володіє магазином площею 178,75 кв. м., а з лютого 2006 року - магазином площею 253 кв. м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, позначені у плані під літерою "М-1".

Позивачем надано до матеріалів справи низку договорів оренди на підтвердження того, що вищезгадані магазини він надавав у орендне користування іншим особам (приватним підприємцям). З 2015 і донині магазин площею 253 кв. м. використовується особисто позивачем для ведення підприємницької діяльності. Протягом усього періоду володіння магазинами позивачем були проведені додаткові будівельні роботи (спорудження окремої лінії електроживлення, проведення до магазину води і каналізації, газифікування приміщень) та капітальний ремонт приміщень магазинів.

Спірні об'єкти (магазини та теплогенераторна) розміщені на території, яку відповідач-2 надав в оренду відповідачу-1.

Згідно з поясненнями позивача, магазини мають два окремі входи та розташовані в ряду М-І. При проведенні обмірів Комунальним підприємством "Черкаське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації" підтвердило можливість їх окремої експлуатації незалежно від інших об'єктів, розташованих в ряду М-І. Власників магазинів при проведенні вказаних робіт Комунальне підприємство "Черкаське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації" не встановлювало та не визначало, а також не видавало свідоцтво про право власності, хоча було наділено відповідними повноваженнями.

З урахуванням наведеного, позивач вважає, що набув право власності на зазначене вище майно (магазини, теплогенераторну) за набувальною давністю і просив суд на підставі ст. 344 Цивільного кодексу України визнати за ним право власності на спірні об'єкти, а також зобов'язати Комунальне підприємство "Черкаське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації" провести інвентаризаційний обмір названих об'єктів і виготовити на них інвентарну справу.

Місцевий господарський суд в позові відмовив, визнавши вимоги позивача необґрунтованими та документально не підтвердженими.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають фактичним обставинам справи, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 16 Цивільного кодексу України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Згідно зі ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

В ст. 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 Цивільного кодексу України).

Як уже зазначалося вище, предметом розгляду у даній справі, зокрема, є вимоги позивача про визнання за ним права власності за набувальною давністю на магазини площею 178,75 кв. м. та 253 кв. м., а також теплогенераторну, які розташовані за адресою: м. Черкаси, вул. Ярославська, 7.

Земельна ділянка, на якій розташовані спірні об'єкти, перебуває у користуванні відповідача-1 на підставі державного акту на право постійного користування землею серії ЧР24-196 (том справи - 1, аркуші справи - 15-16).

В процесі судового розгляду було встановлено, що рішенням Господарського суду Черкаської області від 24.06.2010 у справі №16/1098 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Соил» до Черкаської міської ради, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Авторинок» про визнання права власності на майно позов було задоволено повністю. Визнано за Товариством з обмеженою відповідальністю «Соил» (відповідачем-1 у справі №925/779/17) право власності на самочинно збудоване майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1, зокрема, на магазини та теплогенераторну (літ. «М-І»).

Не погодившись з прийнятим рішенням, Фізична особа - підприємець ОСОБА_3 (позивач у справі №925/779/17) звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Господарського суду Черкаської області від 24.06.2010 у справі №16/1098 повністю та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов частково.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.12.2016 у справі №16/1098, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 01.03.2017, апеляційне провадження було припинено, оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судове рішення у справі №16/1098 безпосередньо не стосується прав, свобод і інтересів Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 При цьому, суд зазначив про те, що Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 не було надано будь-яких доказів підписання акту виконаних робіт за договорами від 24.08.2003 та від 03.11.2005, які б свідчили про фактичне здійснення будівництва саме Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 на підставі цих договорів чи доказів відмови від підписання таких актів, оплату робіт чи звернення до позивача про сплату коштів за договорами, а також Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 не було доведено факту будівництва саме ним спірної будівлі (магазину, теплогенераторної (М-І), загальною площею 1110,6 кв. м, яка знаходиться за адресою вул. Ярославська, 7 у м. Черкаси та надання останньому земельної ділянки у встановленому порядку.

Таким чином, рішення Господарського суду Черкаської області від 24.06.2010 у справі №16/1098 наразі є чинним, а відтак обов'язковим до виконання на всій території України.

Доказів на підтвердження зміни чи скасування названого судового рішення ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано.

З наведеного вище випливає, що рішенням Господарського суду Черкаської області від 24.06.2010 у справі №16/1098 було визнано за відповідачем-1 право власності на самочинно збудоване майно, розташоване за адресою АДРЕСА_1, в тому числі і на нерухоме майно, яке входить до складу будівлі М-І, загальною площею 1110,6 кв. м., відносно визнання права власності на яке розглядається позов у справі №925/779/17.

В матеріалах справи наявна Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно нежитлові будівлі, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, серед яких спірні об'єкти нерухомого майна (магазини, теплогенераторна (літ. М-І)) (том справи - 1, аркуші справи - 83-91). Відповідно до названої довідки вказані об'єкти належать на праві приватної власності відповідачу-1, адреса місцезнаходження якого також АДРЕСА_1. Рішення про державну реєстрацію було прийняте 28.12.2012 на підставі рішень Соснівського районного суду м. Черкаси та Господарського суду Черкаської області.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на положення ст. 344 Цивільного кодексу України, відповідно до якої особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Надані суду матеріали та пояснення свідчать про те, що на час звернення позивача з позовом до суду та розгляду даної справи право власності на нерухоме майно, розташоване у АДРЕСА_1 (в тому числі спірні магазини та теплогенераторна (літ. М-1)), зареєстроване за відповідачем-1.

Колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом в тому, що чинне законодавство не передбачає можливості визнання права власності на об'єкт нерухомості (чи на інше майно) за особою у разі, якщо на це ж майно в установленому законом порядку зареєстроване право власності за іншою особою і це право не скасоване.

Згідно з положеннями ч.2 ст. 328 Цивільного кодексу України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Натомість в процесі судового розгляду не було надано доказів, які б свідчили про незаконність набуття відповідачем-1 права власності на спірне нерухоме майно.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач не набув права власності на нерухоме майно, яке з 2012 року належить на праві власності відповідачу-1, а тому вимога позивача про визнання за ним права власності за набувальною давністю на магазини та теплогенераторну (літ. М-1), розташовані за адресою: АДРЕСА_1 задоволенню не підлягає.

Оскільки вимога позивача про зобов'язання Комунального підприємства "Черкаське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації" провести обміри спірного майна і виготовити на нього технічний паспорт є похідними від вимоги про визнання права власності позивача на нерухоме майно, в задоволенні якої суд відмовив, то названа вимога також задоволенню не підлягає.

Відносно посилання позивача в апеляційну скаргу на те, що судом першої інстанції не було залучено до участі у справі як третю особу без самостійних вимог на стороні позивача Комунальне підприємство "Черкаське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації", колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

За твердженням позивача, рішення суду у даній справі може виплинути на права та обов'язки Комунального підприємства "Черкаське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації", оскільки при задоволенні позовних вимог останній буде зобов'язаний провести обміри спірного майна та видати на нього технічний паспорт.

Однак, як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, рішення у даній справі не вплине на обсяг прав та обов'язків Комунального підприємства "Черкаське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації", оскільки проведення обмірів нерухомого майна та видача технічних паспортів на нього випливає з вимог чинного законодавства, яке регламентує діяльність цього комунального підприємства, а не з рішення суду.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів не вбачає підстав для залучення до участі у справі як третю особу без самостійних вимог на стороні позивача Комунального підприємства "Черкаське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації".

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки. Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами, в тому числі подавати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються.

Позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження правомірності заявлених ним вимог та спростування висновків місцевого господарського суду.

За результатами перегляду справи колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

Натомість місцевим господарським судом було надано належну оцінку поданим доказам, у повному обсязі з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим підстави для зміни чи скасування рішення відсутні і апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на позивача (апелянта).

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 4-2, 4-3, 27, 32-34, 43, 49, 75, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 на рішення Господарського суду Черкаської області від 20.07.2017 у справі №925/779/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 20.07.2017р. у справі №925/779/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №925/779/17 повернути до Господарського суду Черкаської області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді С.О. Алданова

А.І. Мартюк