ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2017 рокуСправа № 912/2556/17
Господарський суд Кіровоградської області у складі судді Макаренко Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи № 912/2556/17

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

до відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

про стягнення 17 350, 42 грн.

за участі представників сторін:

від позивача - ФОП ОСОБА_2, особисто;

від відповідача - участі не брали;

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся до Господарського суду Кіровоградської області з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення 9 743,00 грн. основного боргу, 6 803,62 грн інфляційних нарахувань та 3% річних у розмірі 803,80 грн. з покладенням судового збору на відповідача.

Позовні вимоги ґрунтуються на неналежному виконанні відповідачем своїх зобов'язань в частині своєчасної та повної оплати вартості поставленого товару згідно договору поставки (купівлі-продажу) меблевих виробів та комплектуючих, який фактично було укладено протягом I кварталу 2014 року.

Ухвалою від 05.09.17 позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі, судове засідання призначено на 28.09.17 о 12:00 год, від сторін витребувано необхідні для розгляду спору документи.

У судовому засіданні 28.09.17 позивач повністю підтримав заявлені позовні вимоги, надав видаткові накладні на підтвердження заявлених вимог.

Відповідач участі свого представника у судовому засіданні не забезпечила, витребуваних документів, зокрема, відзиву на позов, не надала. Поштовий конверт разом з ухвалою господарського суду від 05.09.2017 року повернуто до канцелярії суду 25.09.2017 року із написом відділенням поштового зв'язку: "через незапит".

Водночас господарський суд вважає відповідача таким, що належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення засідання суду в силу наступного.

Згідно із Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" місцезнаходження юридичної особи або місце проживання фізичної особи - підприємця визначається на підставі відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Господарський суд надіслав процесуальні документи у справі за адресою, яка зазначена у позовній заяві та за якою відповідача зареєстровано в ЄДРПОУ, а саме - 28000, АДРЕСА_1. Відомості щодо іншої адреси відповідача в матеріалах справи відсутні.

Крім того, в матеріалах справи наявна телефонограма, що направлена відповідачу за телефоном, який зазначено у Витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - пдприємців, та якою відповідача повідомлено про час та місце судового засідання та документи, що від неї витребовуються.

Таким чином, враховуючи приписи постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" господарським судом виконано вимоги частини першої статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

З урахуванням наведеного та норм ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи належне повідомлення відповідача про дату, час і місце проведення судового засідання, господарський суд вважає можливим розглянути справу № 912/2556/17 в судовому засіданні 28.09.2017 за відсутності представника відповідача та за наявними у справі документами.

Розглянувши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, обговоривши усі обставини справи, оцінивши подані докази, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Відповідно до ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Згідно частини 1 статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 1 статті 181 ГК України встановлено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Аналогічні норми містить і стаття 207 Цивільного кодексу України.

Як вбачається з матеріалів справи, між ФОП ОСОБА_2 (позивач) і ФОП ОСОБА_3 (відповідач) фактично укладено договір поставки (купівлі - продажу) меблевих виробів та комплектуючих у спрощений спосіб, що підтверджується видатковими накладними, поданими до матеріалів справи та відображається в картці клієнта ОСОБА_3

Так, на виконання даного договору в період з 01.05.2014 року по 31.07.14 року ФОП ОСОБА_2 постачав ФОП ОСОБА_3 меблеві вироби та комплектуючі, що підтверджується видатковими накладними та відображається в картці клієнта ОСОБА_3

На виконання грошового зобов'язання, позивачем було передано, а відповідачем було отримано товар (меблеві вироби та комплектуючі), які відповідач оплатив частково.

Господарський суд враховує, що видаткові накладні не підписані відповідачем, проте вони всі перелічені у картці клієнта із зазначенням дат та сум. Така картка клієнта сформована з 01.05.2014 по 31.07.2014 та підписана сторонами і скріплена печатками. З огляду на викладене, господарський суд дійшов висновку, що завіривши картку клієнта із зазначенням дат та сум, а також номерів накладних, відповідач фактично підтвердив отримання товару на визначену у поданих до матеріалів справи видаткових накладних суму.

Позивач звернувся до ФОП ОСОБА_3 з претензією № б/н від 10.04.2017 з вимогою сплатити заборгованість за товар з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних в розмірі 17350, 42 грн. (а.с.12-15). До претензії додано розрахунок заборгованості з урахуванням індексу інфляції станом на 10.04.2017 року.

Відповіді на вказану претензію відповідач не надав, своїх зобов'язань не виконав. Вказане стало підставою для звернення позивача до господарського суду з відповідним позовом.

У відповідності з приписами ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

На підставі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Спір між сторонами виник у зв'язку із неналежним виконанням відповідачем зобов'язання щодо поставки товару за договором купівлі-продажу, укладеним між сторонами у спрощений спосіб.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 статті 639 Цивільного кодексу України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Частиною 1 статті 665 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частинами 1, 6 ст. 265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник, зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих Господарським кодексу України, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Відповідачем не подано до матеріалів справи доказів сплати заборгованості в сумі 9743,00 грн. Також відповідачем не спростовано факт поставки товару, його кількість та якість, розмір заборгованості.

Враховуючи вищенаведене, господарський суд дійшов висновку, що обов'язок позивача перед відповідачем по поставці товару виконано, що не заперечується відповідачем. Відповідачем також не заперечується факту прийняття товару, що підтверджується видатковими накладними та карткою клієнта ОСОБА_3

Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно та об'єктивно розглянувши всі обставини спору в сукупності до ст. 43 ГПК України, господарський суд прийшов до висновку задовольнити позовні вимоги з огляду на наступне.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач свої зобов'язання в частині оплати поставленого товару виконав частково, що підтверджується відповідними прибутковими касовими ордерами.

Також в матеріалах справи наявна розписка відповідача, зі змісту якої вбачається, що ФОП ОСОБА_3 визнає заборгованість за матеріали в сумі 9 743,00 грн. ФОП ОСОБА_2 та зобов'язується оплатити протягом 5 робочих днів. Розписка датована 01.08.2014 року. Господарський суд не вважає таку розписку належним та допустимим доказом отримання товару в розумінні норм ст.ст. 33.34 ГПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, доказів виконання взятого на себе зобов'язання щодо повної оплати товару за договором поставки відповідачем не подано.

З урахуванням встановлених обставин спору, позовна вимога про стягнення основного боргу в сумі 9 743,00 грн. є доведеною та підлягає задоволенню у повному обсязі.

Також позивач просить стягнути з відповідача інфляційні нарахування в розмірі 6 803,62 грн. за період з серпня 2014 по квітень 2017 року та 3% річних у розмірі 803,80 грн. за період з серпня 2014 по квітень 2017 року.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотка річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

Господарським судом перевірено поданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, та встановлено що він повністю відповідає нормам чинного законодавства.

З огляду на вищевказане, господарський суд задовольняє вимоги позивача в частині стягнення 3 % річних в сумі 803,62 грн. та інфляційних втрат в сумі 6 803,62 грн. за період з серпня 2014 по квітень 2017 року.

Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Судовий збір, відповідно до норм ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача, оскільки спір виник з його вини.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 44, 49, 82-85, 116, 117 ГПК України, Законом України "Про судовий збір", господарський суд,

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (АДРЕСА_3, і.к. НОМЕР_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_2, і.к. НОМЕР_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.) заборгованість в сумі 9743,00 грн. , втрати від інфляції в сумі 6 803,62 грн., 3% річних в сумі 803,80 грн., а також судовий збір в сумі 1 600,00 грн.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили та направити стягувачу.

Згідно ч. 5 ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його підписання до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Кіровоградської області.

Повне рішення складено 02.10.17.

Суддя Т. В. Макаренко