ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.09.2017р. Справа № 914/1459/17

Господарський суд Львівської області у складі головуючого судді Горецької З.В. за участю секретаря судового засідання Хороз І.Б., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю НОВОДІМ, м.Львів

до відповідача 1: Товариства з обмеженою відповідальністю ВОЛАНЖ, м.Львів

до відповідача 2: Товариства з обмеженою відповідальністю АБВ механізація, м.Львів

про стягнення заборгованості у розмірі 206 361,87 грн.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1- представник (довіреність б/н від 12.10.16р.)

від відповідача 1: не зявився

від відповідача 2: не зявився

Представнику позивача роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді та здійснення технічної фіксації судового засідання не надходило.

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Товариством з обмеженою відповідальністю НОВОДІМ, м.Львів до відповідача 1: Товариства з обмеженою відповідальністю ВОЛАНЖ, м.Львів, та до відповідача 2: Товариства з обмеженою відповідальністю АБВ механізація, м.Львів про стягнення заборгованості у розмірі 206 361,87 грн.

Ухвалою від 17.07.2017 року порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 27.07.2017 року. Рух справи відображено в ухвалах суду.

Позивач в судове засідання зявився, позовні вимоги підтримує та просить позов задоволити.

26.07.17р. за вх. № 26079/17 в канцелярію Господарського суду Львівської області позивачем подано клопотання з додатками для долучення до матеріалів справи документів.

26.07.17р. за вх. № 26080/17 в канцелярію Господарського суду Львівської області позивачем подано лист.

Відповідач 1 вимоги ухвали про порушення провадження у справі від 17.07.2017 року, ухвали про відкладення розгляду справи не виконав, явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, хоча і був своєчасно, належним чином, відповідно до ст. 64 ГПК України, повідомлений про час, місце і дату розгляду справи, про що свідчить повернутий на адресу суду поштовий конверт №28776/17 від 21.08.2017 року з поштовою відміткою «за закінченням терміну зберігання», а явка останнього була визнана судом та визначена в ухвалах суду обовязковою.

Відповідач 1 відзив та витребуванні судом документи не подав, причини неявки суду не повідомив.

Пунктом 3.9.1. Постанови Пленуму ВГС України від 26.12.2011р. № 18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції встановлено, що в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Згідно витягу з єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, долученого позивачем, місцезнаходженням юридичної особи ТзОВ «ВОЛАНЖ» вказано адресу: 79022, Львівська область, м.Львів, вулиця Виговсього,23/75. На вказану адресу направлялися ухвали суду, однак, поштові конверти поверталися до суду з поштовою відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Відповідач 2 вимоги ухвали про порушення провадження у справі від 17.07.2017 року, ухвали про відкладення розгляду справи не виконав, явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, хоча і був своєчасно, належним чином, відповідно до ст. 64 ГПК України, повідомлений про час, місце і дату розгляду справи, про що свідчить повернуте на адресу суду поштове повідомлення про вручення від 18.07.2017 року, а явка останнього була визнана судом та визначена в ухвалах суду обовязковою.

Відповідач 2 відзив та витребуванні судом документи не подав, причини неявки суду не повідомив.

Враховуючи зазначене, суд прийшов до висновку, що неявка належним чином повідомлених відповідачів про час, дату та місце судового розгляду не перешкоджає вирішенню спору, оскільки, дослідивши наявні матеріали справи, суд визнав їх достатніми для того, щоб розглянути спір за наявними матеріалами.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути спір, відповідно до ст. 75 ГПК України, за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ст.75 ГПК України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Як зазначено у позовній заяві, між ТзОВ «НОВОДІМ» та ТзОВ «ВОЛАНЖ» укладено Договір поставки №21/11/2016-01 від 21.11.2016 року.

В даному договорі ТзОВ «НОВОДІМ» виступало в якості постачальника, а ТзОВ «ВОЛАНЖ» - в якості покупця.

Відповідно до п.1.1 договору, постачальник зобов»язався передати у власність покупця щебінь та пісок продукцію (надалі товар) в строки та на умовах, передбачених даним договором, а покупець зобов»язується прийняти товар від постачальника та оплатити його в порядку та на умовах, визначених даним договором.

Згідно п.1.2 договору, ціна, загальна кількість, ассортимент, одиниця виміру товару, що поставляється по данному договору, вказуються у видаткових накладних постачальника, які є невід»ємними частинами данного договору.

Пунктом 4.2 договору передбачено, що оплата за партію товару, яка підлягає поставці, здійснюється покупцем шляхом повної передоплати у розмірі 100% вартості партії товару вказаної у рахунку.

Пунктом 7.1. договору передбачено, що датою поставки товару і переходу права власності вважається дата видаткової накладної постачальника.

Таким чином, як стверджує позивач, станом на 04.07.2017 року, згідно видаткових накладних ТзОВ «НОВОДІМ» поставило ТзОВ «ВОЛАНЖ» товар на суму 527 006,16 грн.

Проте, оплата за поставлений товар булла здійснена частково у сумі 382 553,10 грн.

127.01.2017 року на адресу ТзОВ «ВОЛАНЖ» надсилалась претензія-вимога за №26/01/2016-01 від 26.01.2017 року.

ТзОВ «ВОЛАНЖ» наддало гарантійний лист від 30.01.2017 року за вих.№101/17, яким гарантував погасити заборгованість до 28.02.2017 року.

Однак, за твердженням позивача, заборгованість була погашена лише частково і станом на 04.07.2017 року сума основного боргу ТзОВ «ВОЛАНЖ» перед ТзОВ «НОВОДІМ», згідно договору поставки №21/11/2016-01 від 21.11.2016 року, становить 144 453,06 грн.

Позивач звертає увагу на те, що 21.11.2016 року з метою забезпечення виконання зобов»язання за договором поставки між ТзОВ НОВОДІМ та ТзОВ «АБВ механізація» (відповідач 2) було укладено Договір поруки №25/11/2016 від 21.11.2016 року, відповідно до якого відповідач 2 поручився перед ТзОВ НОВОДІМ (Кредитором) за виконання ТзОВ «ВОЛАНЖ» (відповідач 1, Боржник) своїх зобов'язань за Договором поставки (Основний договір).

Пунктом 2.1 договору поруки передбачено, що у випадку невиконання чи неналежного виконання боржником своїх зобов»язань перед кредитором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Згідно п.3.1 договору поруки, поручитель зобов»язується при порушенні боржником зобов»язання перед кредитором за основним договором, виконати за боржника зобов»язання у 3-денний строк з дня отримання вимоги від кредитора.

19.06.2017 року на адресу ТзОВ «АБВ механізація» надсилалась вимога за вих.№16/06/2017-01 від 16.06.2017 року, яка на дату звернення до суду з позовом, як стверджує позивач, не задоволена.

Враховучи вищевикладене, позивач просить суд стягнути з відповідачів солідарно суму заборгованості 206 361,87 грн., з яких: 144 453,06 грн. основний борг, 3 210,50 грн. 3% річних, 29 157,45 грн. пеня, 3 192,41 грн. інфляційні втрати, 10 111,71 грн. штраф, 16 236,74 грн. збитки.

Відповідач 1, всупереч вимогам суду, позовні вимоги у встановленому чинним законодавством України порядку не спростував, належних та допустимих доказів виконання своїх господарських зобовязань не подав, явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив.

Відповідач 2, всупереч вимогам суду, позовні вимоги у встановленому чинним законодавством України порядку не спростував, належних та допустимих доказів виконання своїх господарських зобовязань не подав, явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно до ст. 173 ГК України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, в тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Відповідно до ст. 179 ГК України, майново-господарські зобовязання, які виникають між субєктами господарювання або між субєктами господарювання і негосподарюючими субєктами юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобовязаннями.

Згідно ст. 193 ГК України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог вказаного кодексу. Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 230 ГК України, штрафними санкціями в цьому Кодексі визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Держкомстатом України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому, в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Як встановлено в ході судового розгляду справи, між ТзОВ «НОВОДІМ» та ТзОВ «ВОЛАНЖ» укладено Договір поставки №21/11/2016-01 від 21.11.2016 року.

В даному договорі ТзОВ «НОВОДІМ» виступало в якості постачальника, а ТзОВ «ВОЛАНЖ» - в якості покупця.

Відповідно до п.1.1 договору, постачальник зобов»язався передати у власність покупця щебеневу та піщану продукцію (надалі товар) в строки та на умовах, передбачених даним договором, а покупець зобов»язується прийняти товар від постачальника та оплатити його в порядку та на умовах, визначених даним договором.

Згідно ч. 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно ч. 2 ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

ТзОВ НОВОДІМ було поставлено, а відповідачем 1 було прийнято продукцію загальною вартістю 527 006,16 грн. з ПДВ згідно нижченаведених документів:

- видаткова накладна від 01.12.2016 р. № 2347 на суму 118 926,38 грн. з ПДВ;

- видаткова накладна від 28.11.2016 р. № 2264 на суму 20 831,56 грн. з ПДВ;

- видаткова накладна від 24.11.2016 р. № 2235 на суму 27 562,24 грн. з ПДВ.

- видаткова накладна від 23.11.2016 р. № 2207 на суму 42 720,00 грн. з ПДВ.

- видаткова накладна від 22.11.2016 р. № 2200 на суму 56 197,70 грн. з ПДВ.

- видаткова накладна від 02.12.2016 р. № 2348 на суму 31 799,52 грн. з ПДВ.

- видаткова накладна від 07.12.2016 р. № 2357 на суму 25 231,62 грн. з ПДВ.

- видаткова накладна від 12.12.2016 р. № 2390 на суму 5 087,58 грн. з ПДВ.

- видаткова накладна від 14.12.2016 р. № 2409 на суму 11 246,44 грн. з ПДВ.

- видаткова накладна від 15.12.2016 р. № 2417 на суму 46 200,67 грн. з ПДВ.

- видаткова накладна від 18.12.2016 р. № 2513 на суму 22 577,66 грн. з ПДВ.

- видаткова накладна від 21.12.2016 р. № 2496 на суму 25 781,63 грн. з ПДВ.

- видаткова накладна від 26.12.2016 р. № 2486 на суму 47 880,00 грн. з ПДВ.

- видаткова накладна від 05.01.2017 р. № 19 на суму 44 963,16 грн. з ПДВ.

Відповідачами не надано належних та допустимих доказів, а також не заперечено щодо отримання товару за вищенаведеними видатковими накладними згідно умов Договору.

Згідно Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Таким чином, в даному випадку, видаткова накладна є первинним обліковим документом в розумінні вищезазначеного Закону та підписання покупцем такого документа підтверджує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, а тому є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Будь-яких зауважень зі сторони відповідача у видаткових накладних не зазначено. Відтак, відповідач, підписуючи видаткові накладні, погодився із обємом та вартістю поставленого товару.

Судом встановлено, що відповідач 1 сплатив заборгованість частково, непогашеною залишилась сума боргу в розмірі 144 453,06 грн.

Крім того, судом встановлено, що 21.11 2016 року між ТзОВ НОВОДІМ та ТзОВ «АБВ механізація» (відповідач 2) було укладено Договір поруки №25/11/2016, відповідно до якого відповідач 2 поручився перед ТзОВ НОВОДІМ (Кредитором) за виконання ТзОВ «ВОЛАНЖ» (відповідач 1, Боржник) своїх зобов'язань за Договором поставки №21/11/2016-01 від 21.11.2016 року (Основний договір).

Відповідно до ч.1 статті 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов»язання, забезпеченого порукую, боржник поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Пунктом 2.1 договору поруки передбачено, що у випадку невиконання чи неналежного виконання боржником своїх зобов»язагь перед кредитором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Згідно п.3.1 договору поруки, поручитель зобов»язується при порушенні боржником зобов»язання перед кредитором за основним договором, виконати за боржника зобов»язання у 3-денний строк з дня отримання вимоги від кредитора.

19.06.2017 року на адресу ТзОВ «АБВ механізація» надіслано вимогу за вих.№16/06/2017-01 від 16.06.2017 року, яка на дату звернення до суду не задоволена.

Відповідно до ч. 1 ст. 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Згідно із ст. 617 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Доказів наявності обставин зазначених у ст. 617 ЦК України, які є підставами звільнення від відповідальності за порушення зобовязання відповідачем не подано.

Отже, відповідач своїх зобовязань не виконав, чим порушив вимоги ч. 2 ст. 193 ГК України, якою передбачено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем доведено факт неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобовязань.

Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Згідно абзацу 1 пункту 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

Відповідно до п.8.2 договору, у випадку неоплати або несвоєчасної оплати вартості товару, згідно умов даного договору покупець сплачує на користь постачальника пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, встановленої у цей період, нараховану на суму простроченого платежу за кожен день прострочення, а за прострочення розрахунків понад тридцять днів додатково стягується з покупця штраф у розмірі семи відсотків від неоплаченої вартості товару/несвоєчасної оплати вартості товару.

Згідно абзацу 2 пункту 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

Тому, враховуючи вищенаведене, суд дійшов до висновку, що позивачем правомірно нараховано пеню в розмірі 29 157,45 грн. та штраф в розмірі 10 111,71 грн.

Крім того, згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Також позивачем нараховано заборгованість з врахуванням інфляційних втрат в розмірі 3 192,41 грн., а також 3% річних в розмірі 3 210,50 грн.

Щодо позовної вимоги про стягнення збитків на підставі статті 224 ГК України в розмірі 16 236,74 грн. суд зазначає наступне.

Статтею 224 ГК України передбачено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Крім того, відповідно до ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до статті 1166 Цивільного кодексу України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За приписами ч. 1 ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Таким чином, стягнення збитків є видом цивільно-правової відповідальності.

Необхідними умовами для відшкодування збитків є доведення факту спричинення збитків саме тією особою, до якої висунуто вимогу про їх відшкодування. Крім того, заявлені до стягнення збитки мають бути завданими внаслідок порушення відповідачем цивільного права позивача у справі, а розмір збитків має перебувати у необхідному і безпосередньому причинному зв'язку із вчиненням відповідачем правопорушення.

Слід довести, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

Відшкодування збитків можливо лише за наявності складу правопорушення, до якого входять наступні елементи: протиправна поведінка, наявність збитків, причинно-наслідковий зв'язок між протиправною поведінкою та спричиненням збитків, наявність вини.

Відсутність хоча б одного елемента складу правопорушення виключає настання відповідальності у вигляді відшкодування збитків.

Обов'язковою умовою покладення відповідальності за завдані збитки є безпосередній причинний звязок між неправомірними діями винної особи і завданням збитків. Договір кредитної лінії № 2063-3 від 18.01.2017 р. був укладений після вчинення відповідачем-1 неправомірних діянь (невиконання умов договору поставки щодо попередньої оплати за поставлений товар). Таким чином, ТзОВ «НОВОДІМ» було змушене вирішувати питання про отримання коштів шляхом укладення кредитного договору і, як наслідок, ТзОВ «НОВОДІМ» понесло додаткові витрати у вигляді сплати відсотків за кредитним договором.

Отже, факт неправомірності дій з боку відповідача 1 на момент розгляду господарським судом даного спору встановлений відповідними засобами доказування.

Оскільки ТзОВ «ВОЛАНЖ» своєчасно не розрахувалося із ТзОВ «НОВОДІМ», останній був вимушений укласти Договір кредитної лінії №2063-3 від 18.01.2017 року з метою залучення коштів для нормального функціонування товариства, в тому числі для виплати заробітніх плат, сплати обов»язкових платежів до бюджету. Внаслідок укладення кредитного договору ТзОВ «НОВОДІМ» понесло витрати на сплату відсотків за договором кредитної лінії.

Відповідно до п.2.7. Договору кредитної лінії № 2063-3 від 18.01.2017 р. за користування Кредитом Позичальник зобовязується сплачувати Банку відповідну плату (проценти) в порядку та розмірах, визначених цим Договором. Пунктом 2.7.1. Договору кредитної лінії передбачено, що процентна ставка є фіксованою та нараховується і сплачується в розмірі 23,5 % річних (застосовується за відстутності підстав для застосування процентної ставки у розмірі 25,5 %).

Розрахунок збитків, завданих неналежним виконанням договірних зобовязань ТзОВ «Воланж» за договором поставки № 21/11/2016-01 від 21.11.2016 р. у вигляді відсотків за кредитним договором було здійснено пропорційно сумі заборгованості відповідача протягом періоду з 01.02.2017 р. до 04. 07.2017 р. включно.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Належних доказів наявності передбачених законом чи договором підстав для звільнення відповідачів від відповідальності суду не надано.

На час розгляду справи, відповідачі не подали докази погашення боргу в повному обсязі, позовні вимоги не спростували, явку повноважного представника в судове засідання не забезпечили.

Щодо забезпечення позову, вжитого ухвалою суду від 07.08.2017 року, суд звертає увагу на роз»яснення постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №16 «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову», зокрема, в п.10 зазначено, що враховуючи, що забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача, господарський суд не повинен скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба у забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала, або змінились певні обставини, що спричинились до застосування заходів забезпечення позову, або забезпечення позову перешкоджає належному виконанню судового рішення. Питання про скасування заходів до забезпечення позову може бути розглянуто господарським судом без виклику сторін та інших учасників судового процессу.

Враховуючи, що позивачем представлено достатньо обєктивних та переконливих доказів в підтвердження своїх позовних вимог, а відповідач 1 та відповідач 2 позовні вимоги не заперечили та не спростували, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю НОВОДІМ до відповідача 1 - ТзОВ «ВОЛАНЖ», відповідача 2 ТзОВ «АБВ механізація» про стягнення суми боргу в розмірі 206 361,87 грн. є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Згідно ст. 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України, слід покласти на відповідачів пропорційно задоволеним позовним вимогам щодо кожного з них.

Відповідно до п. 4.1. постанови Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" якщо пропорції задоволення позовних вимог точно визначити неможливо (зокрема, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. У разі коли позов немайнового характеру задоволено повністю стосовно двох і більше відповідачів або якщо позов майнового характеру задоволено солідарно за рахунок двох і більше відповідачів, то судові витрати також розподіляються між відповідачами порівну. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Отже, судовий збір в розмірі 3 095,43 грн. в звязку зі стягненням солідарно з відповідачів 206 361,87 грн. боргу, повинен бути стягнений порівну з відповідача 1 та відповідача 2 в розмірі 1 547,71 грн. та 1 547,71 грн. відповідно.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 43, 33, 43, 49, 75, 82, 83, 84, 85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задоволити.

2. Стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВОЛАНЖ» (79022, м.Львів, вулиця Виговського,23/75, ) та Товариства з обмеженою відповідальністю «АБВ механізація» (79066, м.Львів, вулиця Сихівська,7/60, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю НОВОДІМ (79040, м.Львів, вулиця Конюшинна,30, ) суму в розмірі 206 361,87 грн., з яких: 144 453,06 грн. основний борг, 3 210,50 грн. 3% річних, 29 157,45 грн. пеня, 3 192,41 грн. інфляційні втрати, 10 111,71 грн. штраф, 16 236,74 грн. збитки.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВОЛАНЖ» (79022, м.Львів, вулиця Виговського,23/75, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю НОВОДІМ (79040, м.Львів, вулиця Конюшинна,30, ) судовий збір у розмірі 1 547,71 грн.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АБВ механізація» (79066, м.Львів, вулиця Сихівська,7/60, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю НОВОДІМ (79040, м.Львів, вулиця Конюшинна,30, ) судовий збір у розмірі 1 547,71 грн.

5. Накази видати, в порядку ст. 116 ГПК України, після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 85 ГПК України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 91-93 ГПК України.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повне рішення складено та підписано 22.09.2017 р.

Суддя Горецька З. В.