ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" вересня 2017 р. Справа № 922/1818/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В. І., суддя Терещенко О.І. , суддя Слободін М.М.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

заявника - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

позивача - Шеін І.В.

третьої особи ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

третьої особи ОСОБА_6 - ОСОБА_7,

треті особи особисто - ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16,

представник відповідача, треті особи: ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, а також представник Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНФОРМАЦІЯ_1 Сервіс" у судове засідання не з'явились.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу заявника - ОСОБА_26, м. Харків (вх. №2379 Х/1-7) на рішення господарського суду Харківської області від 27.06.17 у справі

за позовом ТОВ "ДПП Групп", м. Харків

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: ТОВ "ІНФОРМАЦІЯ_1 Сервіс", м. Харків,

до ТОВ "СІ-ПІ-ЕМ", м. Харків

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_8, ОСОБА_25, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_24, ОСОБА_4, ОСОБА_16,

про визнання права власності

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "ДПП Групп", звернувся до господарського суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сі-Пі-Ем" про визнання за позивачем права власності на будівельні матеріали та конструкційні елементи у вигляді конструкції сімнадцяти поверхів двадцятидвохповерхової частини адміністративно-торгівельного центру "ІНФОРМАЦІЯ_1" (далі за текстом - комплекс "ІНФОРМАЦІЯ_1"), що розташований за адресою: АДРЕСА_1, на задоволення вимог позивача за Договором генерального підряду на капітальне будівництво № 31-10-16 від 31.10.2016р.

В подальшому представник позивача звернувся до суду із заявою про уточнення формулювання прохальної частини позовної заяви, яку виклав та підтримав у наступній редакції:

"На задоволення вимог позивача у розмірі 108414837,40 грн. визнати право власності за ТОВ "ДПП Групп" по Договору генерального підряду на капітальне будівництво № 31-10-16 від 31.10.2016р., на будівельні матеріали та конструктивні елементи у вигляді об'єкту незавершеного будівництва (конструкція сімнадцяти поверхів двадцяти двох поверхової частини адміністративно-торгівельного центру "ІНФОРМАЦІЯ_1"), що розташований за адресою: АДРЕСА_1, рівень будівельної готовності якого складає 61% відсотків".

Заяву позивача про уточнення прохальної частини позовної заяви була прийнята судом першої інстанції, а розгляд справи продовженої з її урахуванням.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 31.10.2016 року між відповідачем - ТОВ "Сі-Пі-Ем", замовником за договором, та позивачем - ТОВ "ДПП Групп", генеральним підрядником укладено договір генерального підряду на капітальне будівництво №31-10-16, (далі за текстом - договір генерального підряду), відповідно до умов якого, позивач зобов'язався за завданням відповідача виконати роботи та здати у встановлений договором строк об'єкт будівництва - адміністративно-торгівельний центр "ІНФОРМАЦІЯ_1", а відповідач зобов'язався прийняти об'єкт будівництва та оплатити його.

Як зазначає позивач, на день подання позову замовник не забезпечив своєчасного фінансування будівництва внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 108 414 837,40 грн., у зв'язку з чим, позивач звернувся до господарського суду Харківської області із позовом про стягнення такої заборгованості.

Рішенням господарського суду Харківської області від 25.04.2017 року у справі № 922/1192/17 позовні вимоги ТОВ "ДПП Групп" про стягнення за його користь з ТОВ "Сі-Пі-Ем" 20288443,42 грн. простроченої заборгованості, 1322552,44 грн. пені, 86202078,78 грн. штрафу, 141702,04 грн. 3% річних, за договором генерального підряду на капітальне будівництво №31-10-16 від 31.10.2016 року - задоволені.

Посилаючись на пункти 15.13 та 15.14 договору генерального підряду відповідно до умов яких відповідач передав у заставу позивачу будівельні матеріали та конструктивні елементи у вигляді конструкції сімнадцяти поверхів двадцятидвохповерхової частини адміністративно-торгівельного центру "ІНФОРМАЦІЯ_1", а підрядник (позивач) має право, в рахунок погашення заборгованості, звернути стягнення на заставне майно шляхом визнання права власності на нього, позивачем подано відповідний позов до господарського суду Харківської області у даній справі.

Рішенням господарського суду Харківської області від 27.06.2017 року позовні вимоги задоволені.

На задоволення вимог позивача у розмірі 108 414 837,40 грн. визнано право власності за Товариством з обмеженою відповідальністю "ДПП Групп" (61145, м. Харків, вул. Клочківська, 193; ; р/р 6513 в ПАТ "Приватбанк", м. Харків, МФО 305299) по Договору генерального підряду на капітальне будівництво № 31-10-16 від 31.10.2016р., на будівельні матеріали та конструктивні елементи у вигляді об'єкту незавершеного будівництва (конструкція сімнадцяти поверхів двадцяти двох поверхової частини адміністративно-торгівельного центру "ІНФОРМАЦІЯ_1"), що розташований за адресою: АДРЕСА_1, рівень будівельної готовності якого складає 61%.

В основу зазначеного рішення місцевого господарського суду покладено вищезазначені доводи, якими позивач обґрунтовував свої позовні вимоги.

Заявник - ОСОБА_26, як особа, що не брала участі у справі та вважає, що господарський суд вирішив питання про його права та обов'язки, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить вищевказане рішення скасувати, постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги заявник зазначає, що він має майнові права на частину нежитлових приміщень комплексу "ІНФОРМАЦІЯ_1", а тому рішення суду першої інстанції про визнання права власності за позивачем - ТОВ "ДПП Групп", на будівельні матеріали та конструктивні елементи у вигляді об'єкту незавершеного будівництва (конструкція сімнадцяти поверхів двадцяти двох поверхової частини адміністративно-торгівельного центру "ІНФОРМАЦІЯ_1"), порушує його права та законні інтереси.

В ході розгляду справи судом встановлено, наявність інших осіб, крім заявника, на права яких впливає рішення у даній справі - ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_8, ОСОБА_25, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_24, ОСОБА_4, ОСОБА_16.

Харківським апеляційним господарським судом вказані фізичні особи залучені до участі у справі як треті особи, які на заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Також, з матеріалів справи вбачається, що після ухвалення оскаржуваного рішення місцевого господарського суду, конструкція з сімнадцяти поверхів двадцятидвохповерхової частини центру "Ковчег" було внесено до статутного капіталу ТОВ "Ковчег Сервіс". За викладених обставин, ТОВ "Ковчег Сервіс" залучено Харківським апеляційним господарським судом до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

Від відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі.

В обґрунтування заявленого клопотання відповідач зазначає, що на розгляді Апеляційного суду Харківської області перебуває справа № 638/14101/15-ц за апеляційною скаргою, поданою ТОВ "Сі-Пі-Ем" на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 13.01.2016 року за позовом ОСОБА_26 до ТОВ "Сі-Пі-Ем", яким за ОСОБА_26 визнано майнові права на частину нежитлових приміщень комплексу "ІНФОРМАЦІЯ_1".

Відповідач зазначає, що оскільки цивільна справа № 638/14101/15-ц безпосередньо пов'язана із даною господарською справою, то слід зупинити провадження у господарській справі до вирішення справи № 638/14101/15-ц.

Розглянувши зазначене клопотання, колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до положень частини 1 статті 79 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом, а також у разі звернення господарського суду із судовим дорученням про надання правової допомоги до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави.

З аналізу вказаної процесуальної норми права вбачається, що основною підставою для зупинення провадження є не наявність розгляду іншої пов'язаної справи, а саме - неможливість розгляду справи до вирішення такої іншої справи.

Відповідно до пункту 3.16 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Відповідачем в заявленому клопотанні зазначено лише про пов'язаність даної господарської справи з цивільною справою № 638/14101/15-ц, проте не вказано, які обставини унеможливлюють розгляд даної господарської справи до вирішення справи № 638/14101/15-ц, не вбачає таких обставин і колегії суддів.

Як вбачається з матеріалів справи, заявник апеляційної скарги обґрунтовує свої вимоги не лише рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 13.01.2016 року, а й іншими доказами - договорами, довідками.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов'язків цивільного характеру.

Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визначені в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У разі зупинення провадження у справі за відсутності достатніх підстав, передбачених ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, будуть порушені розумні строки тривалості судового провадження, що в свою чергу може бути порушенням права на справедливий та публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, і як наслідок - права на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

За викладеного, колегія суддів відмовляє у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі.

Також, на адресу суду надійшло клопотання третьої особи у справі - ТОВ "Ковчег Сервіс", про відкладення розгляду справи, в обґрунтування якого зазначено про необхідність надання часу для ознайомлення з матеріалами справи та підготовки відзиву на апеляційну скаргу.

Розглянувши зазначене клопотання, колегія суддів зазначає наступне.

Так, ухвала Харківського апеляційного господарського суду від 12.09.2017 року про залучення до участі у справі третьої особи - ТОВ "Ковчег Сервіс" та відкладення розгляду справи на 20.09.2017 року була направлена учасникам процесу згідно штампу на зворотному боці ухвали 14.09.2017 року, що свідчить про належне повідомлення ТОВ "Ковчег Сервіс" про дату, час та місце проведення судового засідання, і є доказом належного повідомлення учасників спору про дату, час та місце судового засідання відповідно до пунктів 3.5.2., 3.5.11 Інструкції з діловодства в господарських судах України та відповідно до пункту 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що апеляційна скарга прийнята до провадження 02.08.2017 року і перебуває на розгляді вже тривалий час, тому, враховуючи належність повідомлення ТОВ "Ковчег Сервіс" про дату, час та місце проведення судового засідання, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення клопотання третьої особи про відкладення розгляду справи.

В судовому засіданні представники заявника ОСОБА_26 апеляційну скаргу підтримали у повному обсязі, просили її задовольнити.

Представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення.

Представник третьої особи ОСОБА_4, представник третьої особи ОСОБА_6, особисто треті особи ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 в судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити.

Представник відповідача, треті особи: ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, а також представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковчег Сервіс" у судове засідання не з'явились, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялись належним чином.

Частиною 1 статті 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 p. і набула чинності в Україні 11 вересня 1997 p. У ній сформульовано основні права і свободи людини, зокрема право при визначенні її громадянських прав і обов'язків, висуненні проти неї кримінального обвинувачення на справедливий і відкритий розгляд справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G. B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, суб'єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду цивільної справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

З огляду на викладене та зважаючи, що на думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, а також те, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, ознайомитись із матеріалами справи, зняти з них копії, надати нові докази тощо), подальше відкладення розгляду справи суперечитиме вищезгаданому принципу розгляду справи впродовж розумного строку.

Беручи до уваги, що відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України обов'язок доказування і подання доказів покладено на сторони, суд згідно за статтею 75 Господарського процесуального кодексу України розглядає справу за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

08.09.2008р. між ОСОБА_26 та ТОВ "Макрокап Девелопмент Україна" було укладено договори № 47та № 48 про участь в будівництві.

Відповідно до умов вказаних договорів ТОВ "Макрокап Девелопмент Україна" зобов'язалось побудувати та здати в експлуатацію об'єкт нерухомості: адміністративно-торговий центр по індивідуальному проекту на земельній ділянці по АДРЕСА_1, та передати у власність ОСОБА_26 нежитлові приміщення для розміщення офісу у східному крилі на 6-му поверсі загальною площею орієнтовно 140,7 кв.м. та 137,2 кв.м., а ОСОБА_26 зобов'язався своєчасно і у повному обсязі внести свій вклад шляхом внесення грошових коштів в касу або на розрахунковий рахунок забудовника.

В період з 10.09.2008р. по 25.09.2009р., на виконання своїх зобов'язань за вказаними договорами ОСОБА_26 було сплачено ТОВ "Макрокап Девелопмент Україна" вклад у розмірі 2 211329,11 грн., чим повністю виконано свої договірні майнові зобов'язання.

В подальшому, 19.09.2014р. між ОСОБА_26, ТОВ "Макрокап Девелопмент Україна" та ТОВ "Сі-Пі-Ем" було укладено угоду про заміну сторони в зобов'язанні за договорами № 47 та № 48 від 08.09.2008р.

За умовами вказаної угоди ТОВ "Макрокап Девелопмент Україна" передало, а ТОВ "Сі-Пі-Ем" прийняло на себе зобов'язання закінчити будівництво адміністративно-торгового центру по індивідуальному проекту на земельній ділянці по АДРЕСА_1, та передати ОСОБА_26 нежитлові приміщення.

Як вказує апелянт, часу укладення угоди про заміну сторони в зобов'язанні за договорами № 47 та № 48, жодних дій з будівництва вказаного об'єкту ТОВ "Сі-Пі-Ем" не провадилось.

В матеріалах справи міститься лист Департаменту ДАБІ у Харківській області № 1020-4324 від 27.07.2017р. з якого вбачається, що документи, які дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, інформація щодо об'єктів будівництва, де замовником є АТЗТ «Макрокап Девелопмент Україна», ТОВ «Сі-Пі-ЕМ» та інші юридичні/фізичні особи на об'єкт будівництва за адресою: АДРЕСА_1, відсутні.

Аналогічні за своїм змістом договори про участь в будівництві були укладені ТОВ "Макрокап Девелопмент Україна", як забудовником, (обов'язки якого за договорами про участь у будівництві в подальшому перейшли до ТОВ "Сі-Пі-Ем") з та іншими учасниками будівництва, а саме:

ОСОБА_17 (договори про участь у будівництві від 10.01.2006 року №34 та №37), ОСОБА_27 (договір про участь у будівництві від 05.07.2006 року №21), ОСОБА_28 (договір про участь у будівництві від 10.04.2007 року № 25), ОСОБА_20 (договір про участь у будівництві від 15.05.2006 року №19), ОСОБА_6 (договір про участь у будівництві від 17.02.2009 року №49), ОСОБА_9 (договір про участь у будівництві від 07.04.2008 року №43), ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23 (договір про участь у будівництві від 27.07.2005 року №17), ОСОБА_10 (договір про участь у будівництві від 01.07.2008 року №45), ОСОБА_11 (договір про участь у будівництві від 25.03.2005 року №11), ОСОБА_12 (договір про участь у будівництві від 26.06.2007 року №29), ОСОБА_13 договір про участь у будівництві від 11.06.2007 року №27), ОСОБА_8 (договір про участь у будівництві від 26.06.2007 року №28), ОСОБА_25 (договір про участь у будівництві від 21.06.2005 року №16), ОСОБА_14 (договір про участь у будівництві від 20.10.2015 року №57), ОСОБА_15 (договір про участь у будівництві від 22.07.2008 року №46), ОСОБА_24 (договір про участь у будівництві від 10.01.2006 року №35), ОСОБА_4 (договір про участь у будівництві від 15.08.2012 року №1/1), ОСОБА_16 (договір про участь у будівництві від 24.01.2008 року № 42).

Відповідно до умов 1.2 вищевказаних договорів про участь у будівництві, після закінчення будівництва та здачі об'єкту в експлуатацію, забудовник передає у власність учасника нежитлове приміщення для розміщення офісу. Частина об'єкту, що залишилася, розподіляється між Забудовником та іншими Учасниками сумісної діяльності відповідно з окремими договорами, укладеними між ними.

Статтею 1130 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 177 ЦК України встановлено, що об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є неспоживчою річчю. Майнові права визнаються речовими правами відповідно до ст. 190 ЦК України.

У статті 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність на Україні» зазначено, що майнові права - це будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі й ті, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження та користування), а також інші специфічні права та право вимоги.

Верховним Судом України, у постанові № 6-168цс12 від 30.01.2013р. визначено майнове право як «право очікування», яке є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений деякими, але не всіма правами власника майна, і яке свідчить про правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно або інше речове право на певне майно у майбутньому.

З матеріалів справи вбачається, що треті особи - ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_8, ОСОБА_25, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_24, ОСОБА_4, ОСОБА_16, як учасники договору про участь у будівництві свої зобов'язання за вищевказаними договорами щодо сплату грошових коштів виконали.

Приймаючи до уваги викладене, колегія суддів вважає, що у даному випадку, оскаржуваним рішенням було вирішено питання про права та обов'язки зазначених учасників будівництва, третіх осіб у справі, оскільки цим рішенням визнано право власності на будівельні матеріали та конструктивні елементи у вигляді об'єкту незавершеного будівництва (конструкція сімнадцяти поверхів двадцяти двох поверхової частини адміністративно-торгівельного центру «ІНФОРМАЦІЯ_1»), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 за ТОВ «ДПП Групп», без урахування умов, вказаних вище договорів про участь у будівництві, в яких зафіксовані майнові права учасників.

Під час розгляду справи господарським судом першої інстанції ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_8, ОСОБА_25, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_24, ОСОБА_4, ОСОБА_16, до участі у справі залучені не були, проте прийняв рішення про права цих осіб.

Відповідно до положень пункту 4 частини 1 та пункту 3 частини 3 статті 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Порушення норм процесуального права є в будь-якому випадку підставою для скасування рішення місцевого господарського суду, якщо господарський суд прийняв рішення про права і обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

За викладеного, колегія суддів зазначає, що оскаржуване рішення господарського суду Харківської області від 27.06.2017 року у справі № 922/1818/17 підлягає скасуванню на підставі пункту 3 частини 3 статті 104 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши позовні вимоги ТОВ "ДПП Групп", колегія суддів зазначає наступне.

Як було вказано вище, в обґрунтування позовних вимог позивач вказує про наявність заборгованості у ТОВ "Сі-Пі-Ем" перед ТОВ "ДПП Групп", а також пункти 15.13. та 15.14 договору генерального підряду №31-10-16 та просить на задоволення вимог позивача у розмірі 108414837,40 грн. визнати право власності за ТОВ "ДПП Групп" по Договору генерального підряду на капітальне будівництво № 31-10-16 від 31.10.2016р., на будівельні матеріали та конструктивні елементи у вигляді об'єкту незавершеного будівництва (конструкція сімнадцяти поверхів двадцяти двох поверхової частини адміністративно-торгівельного центру "ІНФОРМАЦІЯ_1"), що розташований за адресою: АДРЕСА_1, рівень будівельної готовності якого складає 61% відсотків.

Рішення місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог у заявленій позивачем редакції, визнається колегією вкрай суперечливим.

Так, з аналізу позовної заяви та мотивувальної частини рішення вбачається, що позивач просить визнати право власності на будівельні матеріали, тобто - рухоме майно.

В той же час, позивач просить визнати право власності на будівельні матеріали та конструктивні елементи у вигляді об'єкту незавершеного будівництва - тобто майна нерухомого.

На думку колегії суддів право власності може бути визнано та конкретні будівельні матеріали зміст яких, в залежності від конкретних будівельних матеріалів, визначено у одиницях кількості, вазі, об'ємі. Визнання права на будівельні матеріали - тобто майна рухомого, у вигляді об'єкту незавершеного будівництва - тобто майна нерухомого, є, воочевидь, неможливим та не передбачено положеннямчинного законодавства.

Як зазначено вище, оскаржуваним рішенням місцевого господарського суду визнано право власності на об'єкт незавершеного будівництва.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що набуття права власності на новостворене майно та об'єкти незавершеного будівництва регулюються положеннями статті 331 Цивільного кодексу України.

При цьому, Верховним Судом України 27 травня 2015 року у справі № 6-159цс15 висловлено правову позицію, відповідно до якої, визнання права власності на об'єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Так, Верховний Суд України вказав, що частиною 2 статті 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва.

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв'язку з нормами статей 177-179, 182 ЦК України, частини третьої статті 3 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-ІV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об'єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації.

Статтею 1 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Стаття 18 Закону України від 16 листопада 1992 року № 2780-ХІІ "Про основи містобудування" передбачає, що реалізація містобудівної документації полягає у впровадженні рішень відповідних органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування при плануванні відповідних територій, комплексній забудові та реконструкції населених пунктів, проектуванні та будівництві об'єктів житлово-цивільного і виробничого призначення, систем транспортного та інженерного забезпечення, впорядкуванні і благоустрої територій.

Закінчені будівництвом об'єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Експлуатація не прийнятих у встановленому законодавством порядку об'єктів забороняється.

Відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2004 року №1243, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів полягає у підтвердженні державними приймальними комісіями готовності до експлуатації об'єктів нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту будівель і споруд як житлово-громадського, так і виробничого призначення, інженерних мереж та споруд, транспортних магістралей, окремих черг пускових комплексів (далі - закінчені будівництвом об'єкти), їх інженерно-технічного оснащення відповідно до затвердженої в установленому порядку проектної документації, нормативних вимог, вихідних даних на проектування.

Отже, державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об'єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

Однак, у справі, яка переглядається, позивачами не надано доказів уведення об'єктів нерухомого майна бази відпочинку "Дружба" в експлуатацію у встановленому порядку і набуття цим майном статусу об'єкта нерухомого майна як об'єкта цивільного права.

Визнання ж права власності на об'єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Відповідно до положень статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

В оскаржуваному рішенні місцевий господарський суд, визнаючи за позивачем право власності на об'єкт незавершеного будівництва, вищевказані положення статті 331 Цивільного кодексу та висновок Верховного Суду України щодо її застосування залишив поза увагою, а тому, колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Харківської області від 27.06.2017 року прийнято за умов неправильного застосування норм матеріального права.

Крім того, як було зазначено вище, при розгляді справи про визнання права власності, поза увагою місцевого господарського суду залишились положення, права та обов'язки ТОВ "Сі-Пі-Ем" та третіх осіб у справі - учасників за договорами про участь у будівництві.

Відповідно до статті 190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами.

Майновими визнаються будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги (ст. З Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»).

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна) (ч. З ст. 331 ЦК України).

Таким чином, ОСОБА_26 та треті особи - учасники будівництва, сплативши розмір вкладу в сумісну діяльність будівництва в повному обсязі, виконали свої грошові зобов'язання та відповідно до пункту 1.2. договорів про участь у будівництві набули майнові права на нежитлові приміщення адміністративно-торгівельного центру "ІНФОРМАЦІЯ_1".

За рахунок грошових коштів ОСОБА_26 та інших осіб, які профінансували будівництво адміністративно-торгівельного центру "ІНФОРМАЦІЯ_1", який розташований за адресою: АДРЕСА_1, ТОВ "Макрокап Девелопмент Україна" придбало будівельні матеріали та використано їх в будівництві, що не завершене.

Згідно відповідних багатосторонніх угод всі права та обов'язки Забудовника перейшли від ТОВ "МКДУ" до ТОВ "Сі-Пі-Ем".

Враховуючи наведені вище положення пункту 1.2 договорів про участь у будівництві та положення чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку про те, що поки об'єкт - адміністративно-торгівельний центр "ІНФОРМАЦІЯ_1", не введено в експлуатацію та не зареєстроване право власності на новостворене майно, учасники сумісної діяльності по будівництву є власниками матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна), а після настання вищевказаних обставин мають підстави набути вже права власності на приміщення, визначені договорами.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно із частини першої статті 578 ЦК України майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про заставу», застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом.

Згідно частини 1 статті З Закону України «Про заставу», заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо. Застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов'язання.

Статтею 6 Закону України «Про заставу» встановлено, що майно, що перебуває у спільній власності, може бути передано в заставу тільки за згодою всіх співвласників.

Вказане кореспондується із пунктом 4.3.6 постанови Пленуму ВГСУ №1 від 24.11.2014р. «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів», відповідно до якого, майно, що перебуває у спільній власності, може бути передано в заставу тільки за згодою всіх співвласників (стаття 578 ЦК України, частина перша статті 6 Закону України "Про заставу"). Оскільки відповідно до статті 13 Закону України "Про заставу", договір застави повинен укладатися у письмовій формі, то згода співвласників майна, що є предметом застави, також має бути оформлена письмово, наприклад, шляхом підписання договору всіма співвласниками або уповноваженими ними особами.

В матеріалах справи відсутня згода співвласників, учасників спільного будівництва, третіх осіб у даній справі, на передачу в заставу ТОВ "ДПП Групп" будівельних матеріалів та конструктивних елементів у вигляді об'єкту конструкції сімнадцяти поверхів двадцятидвохповерхової частини адміністративно-торгівельного центру "ІНФОРМАЦІЯ_1", що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Вказані обставини не були встановленні судом першої інстанції при ухвалені судового рішення про визнання права власності на об'єкт незавершеного будівництва за позивачем, а тому, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення прийнято за умов неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи.

За викладеного, колегія суддів вважає, що задоволення вимог позивача у розмірі 108414837,40 грн. шляхом визнання права власності на будівельні матеріали та конструктивні елементи у вигляді об'єкту незавершеного будівництва (конструкція сімнадцяти поверхів двадцяти двох поверхової частини адміністративно-торгівельного центру "ІНФОРМАЦІЯ_1"), що розташований за адресою: АДРЕСА_1, рівень будівельної готовності якого складає 61% відсотків, порушує вищезгадані майнові права як заявника апеляційної скарги, так і третіх осіб у справі - учасників спільного будівництва, сторін за договорами про участь у будівництві, та суперечить положенням чинного законодавства, а тому, колегія суддів відмовляє у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Окремо, колегія суддів зазначає, що дії з передачі майна - будівельних матеріалів, в заставу без згоди всіх його співвласників, неповідомлення сторонами до місцевого господарського суду про наявність укладених договорів про участь у будівництві та майнових прав на спірне майно у інших осіб, а також обставини того, що на сьогоднішній день право власності на об'єкт незавершеного будівництва - адміністративно-торгівельний центр "ІНФОРМАЦІЯ_1", без попереднього погодження його відчуження з учасниками спільної діяльності у будівництві, зареєстровано за третьою особою - ТОВ «Ковчег Сервіс», викликають сумніви у доброчесності та порядності дій як позивача у справі - ТОВ "ДПП Групп", так і відповідача - ТОВ "Сі-Пі-Ем", а самі такі дії схожі на спроби позивача та відповідача незаконного заволодіти спільним майном учасників будівництва - третіх осіб на стороні відповідача у даній справі.

Колегія суддів зазначає, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги норм процесуального права і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, і при їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Мотивувальна частина рішення повинна містити встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, а також оцінку всіх доказів.

Як вбачається з вищевикладеного, оскаржуване рішення господарського суду Харківської області названим критеріям не відповідає, оскільки прийнято за умов порушення норм процесуального права, неправильного застосування норм матеріального права та за умов неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, у зв'язку з чим, це рішення підлягає скасуванню, а апеляційна скарга - задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 99, 101, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення господарського суду Харківської області від 27.06.2017 року скасувати та постановити нове рішення.

У задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом 20 днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 25.09.2017 року.

Головуючий суддя Сіверін В. І.

Суддя Терещенко О.І.

Суддя Слободін М.М.