ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

19 вересня 2017 р. Справа № 918/564/17

Господарський суд Рівненської області у складі судді Марач В.В. розглянувши справу

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2

до відповідача Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3

про стягнення заборгованості за виконані перевезення в сумі 102 254,17 грн

За участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: ОСОБА_3

Статті 20, 22 Господарського процесуального кодексу України сторонам роз'яснені.

Відводи з підстав визначених статтею 20 ГПК України відсутні.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 (надалі - Позивач або ФОП ОСОБА_2) звернувся в Господарський суд Рівненської області з позовом до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (надалі - Відповідач або ФОП ОСОБА_3) в якому просить стягнути 86 700 грн. 00 коп. основної суми заборгованості за виконані перевезення, 688 грн. 01 коп. 3% річних за період з 27.04.2017 р по 10.08.2017 р., 2 486 грн. 60 коп. інфляційних за період з 27.04.2017 р по 10.08.2017 р. та 5 779 грн. 56 коп. пеніза період з 27.04.2017 р по 10.08.2017 р.

Свої вимоги Позивач мотивує тим, що на підставі Договору № Н-19 від 10.05.2016 року на транспортно-експедиційне обслуговування та заявок № 43/17, № 44/17, № 51/17, № 52/17, № 53/17 та № 54/17 від 27.03.2017 р., надав Відповідачу послуги з перевезення вантажу на загальну суму 86 700,00 грн., однак остання вартість послуг не оплатила.

Представник позивача в судове засідання 19.09.2017 року не з'явився, проте до суду надійшла заява від позивача, в якій останній просить розглянути справу без участі уповноваженого представника Позивача.

Відповідач в судовому засіданні 19.09.2017 року визнав позовні вимоги в повному обсязі.

Розглянувши документи і матеріали, які подані учасниками судового процесу, заслухавши пояснення відповідача, давши належну оцінку доказам, які мають значення для справи, господарський суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. При цьому господарський суд керувався наступним.

10 травня 2016 року, між ФОП ОСОБА_2 (Перевізник) та ФОП ОСОБА_3 (Експедитор) було укладено Договір на транспортно - експедиційні послуги (надалі Договір), за умовами якого Експедитор діючи, в межах даного Договору за дорученням та за рахунок Замовника, надає експедиторські послуги по перевезенню вантажів автотранспортом Перевізника.

Згідно з п. 1.1. та п. 1.4. Договору, предметом даного договору є порядок взаємовідносин, що виникають між сторонами при плануванні, здійсненні та розрахунках за перевезення вантажів при міжнародних та міжміських сполученнях. Умови перевезень та транспортно-експедиційного обслуговування регулюються Конвенцією про Договір міжнародного перевезення вантажів, Правил перевезення вантажів автотранспортом в Україні та діючими актами України.

Конкретні умови перевезення обумовлюються в заявці на кожне перевезення, яка є невід'ємною частиною даного Договору, яка висилається Експедитором Перевізнику посередництвом факсимільного зв'язку і має повну юридичну силу, якщо вона завірена печаткамита підписами обох сторін (п. 1.3. Договору).

Відповідно до п. 3.1. та п. 3.2. Договору, платежі за надані послуги по даному Договору здійснюються шляхом банківського переказу згідно рахунку виставленого Перевізником. Експедитор перераховує Перевізнику вартість автоперевезень, залишаючи у себе винагороду за сприяння у продажу послуг із міжнародного міського та міжміського перевезення. Порядок та термін оплати обумовлюється в разовій заявці, направленій Перевізнику перед конкретним перевезенням. Обов'язковою умовою оплати є надання Перевізником Експедитору оригіналів товаро-транспортних накладних або CMR, рахунку, акту виконаних робіт, податкової накладної, оформлених згідно нормативних документів.

Відповідно до вищезазначеного договору, між Позивачем та Відповідачем були укладені Заявки на перевезення вантажу № 43/17, № 44/17, № 51/17, № 52/17, № 53/17, № 54/17 від 27.03.2017 року, які підписані Експедитором та Перевізником, та скріплені печатками сторін (а.с. 13-18).

У вищевказаних заявках зазначено: Повний фрахт - 15 700,00 грн.; форма оплати - з розрахункового рахунку, срок оплати - до 10 банківських днів по отриманню оригіналів документів.

Позивач взяті на себе зобов'язання виконав, що стверджується міжнародними товарно - транспортними накладними (СМR) № 0056013, № 0056012, № 0056019, № 0056017, № 0056018 та № 0056020, які наявні в матеріалах справи (а.с. 19-24).

З метою отримання оплати за надані послуги, Позивач, відповідно до вимог договору надіслав Відповідачу рахунки на загагальну суму 94200,00 грн., а саме: рахунок-фактуру № ОС-0000108 від 31.03.17 р. на суму 15700,00 грн., рахунок-фактуру № ОС-0000109 від 31.03.17 р. на суму 15700,00 грн., рахунок-фактуру № ОС-0007 від 03.04.17 р. на суму 15700,00 грн., рахунок-фактуру № ОС-000011 від 03.04.17 р. на суму 15700,00 грн., рахунок-фактуру № ОС-000012 від 03.04.17 р. на суму 15700,00 грн., рахунок-фактуру № ОС-00013 від 03.04.17 р. на суму 15700,00 грн. Дані рахунки були отримані Відповідачем, про що свідчить підпис про отримання на рекомендованих повідомленнях про вручення поштового відправлення, які наявні в матеріалах справи (а.с. 32-34).

Відповідно до заявок Відповідач зобов'язався провести оплату за товар, однак вартість отриманого товару оплатив частково на суму 7 500 грн. 00 коп., що підтверджується платіжними доручеенями № 354 від 17.07.2017 року та № 353 від 09.07.2017 року (а.с. 39-40).

Відтак, сума основного боргу Відповідача складає 86 700 грн. 00 коп.

Відповідно до ст. 4 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів (далі - Конвенція), договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної. Відсутність, неправильність чи утрата вантажної накладної не впливають на існування та чинність договору перевезення, до якого й у цьому випадку застосовуються положення цієї Конвенції.

У положеннях п. 1 ст. 5 даної Конвенції визначено, що вантажна накладна складається в трьох оригінальних примірниках, підписаних відправником і перевізником. Ці підписи можуть бути надруковані чи замінені печатками відправника і перевізника, якщо це допускається законодавством країни, в якій складена вантажна накладна. Перший примірник передається відправнику, другий супроводжує вантаж, а третій залишається у перевізника.

У статті 9 даної Конвенції визначено, що вантажна накладна є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У статті 526 ЦК України зазначається, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Частиною 1 статті 530 ЦК України визначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

У відповідності до ст. 929 ЦК України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням. Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо). Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше на встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 931 ЦК України передбачено, що розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом. Якщо розмір плати не встановлений, клієнт повинен виплатити експедитору розумну плату.

В положеннях ч. 2 ст. 12 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" визначено, що клієнт зобов'язаний у порядку, передбаченому договором транспортного експедирування, сплатити належну плату експедитору, а також відшкодувати документально підтверджені витрати, понесені експедитором в інтересах клієнта в цілях виконання договору транспортного експедирування.

На підставі наведеного, суд вважає позовні вимоги в частині стягнення з Відповідача 86 700 грн. 00 коп. основного боргу обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи та такими, що підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача 5 779,56 грн. пені, 688,01 грн. 3 % річних та 2486,60 грн. інфляційних, судом враховується наступне.

За умовами п. 4.6 Договору, за несвоєчасну оплату в строки встановлені в разових заявках, які є невід'ємною частиною даного Договору, Експедитор сплачує перевізнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення платежу.

Згідно ч. 2 ст. 218 ГК України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

У відповідності до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ст. 230 Господарського кодексу України)

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд, здійснивши перерахунок нарахованих позивачем сум пені та 3 % річних за період з 27.04.2017 р по 10.08.2017 р. прийшов до висновку, що наданий позивачем розрахунок є вірним, відтак позовні вимоги про стягнення з відповідача пені у розмірі 5 779,56 грн. та 3 % річних у розмірі 688,01 грн. є законними, обґрунтованими, відповідачем не спростованими, а відповідно такими що підлягають до задоволення.

Разом з тим, перевіривши подані розрахунки та період нарахування інфляційних, судом встановлено, що відповідні розрахунки здійснено позивачем з порушенням порядку нарахування.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Аналогічна правова позиція викладена у п. 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

Так зокрема, при нарахуванні інфляційних найменший період визначення складає місяць. Проте, Позивачем було неправомірно нараховано інфляційні за період 27.04.2017 р. по 30.04.2017 р. та за період з 17.05.2017 року по 31.05.2017 р. (менше місяця).

Таким чином, здійснивши перерахунок порядок та періоди нарахованих позивачем сум інфляційних, суд дійшов висновку про правомірність нарахування інфляційних за період з травня 2017 року по липень 2017 рік включно у розмірі 2 245,40 грн., а отже обґрунтованою судом визнається саме ця сума.

На підставі викладеного, враховуючи, що позивач довів наявність заборгованості по оплаті за виконані перевезення і відповідач у судовому засіданні визнав наявність даної заборгованості, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

У відповідності до пункту 4 частини 2 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (ст. 32 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України)).

Статтею 33 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відтак, з огляду на вищенаведене позовні вимоги Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 підлягають частковому задоволенню, а саме 86 700,00 грн. основного боргу, 5 779,56 грн. пені, 688,01 грн. 3% річних та 2 245,40 грн. інфляційних.

Що стосується віднесення до судових витрат коштів сплачених на правову допомогу у розмірі 5000 грн. 00 коп., про які заявлено відповідачем у справі, то суд відмовляє в задоволенні такої вимоги, виходячи з наступного.

У відповідності до ст. 44 ГПК України, згідно якої судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Частиною 3 статті 48 ГПК України визначено, що витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру".

Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 6 ст. 49 ГПК України).

Згідно статті 1 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту;договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору; інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз'яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Відповідно до п. 1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК. Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій. У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум. За змістом частини третьої статті 48 та частини п'ятої статті 49 ГПК у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі. Аналогічну правову позицію викладено у Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 N 6-рп/2013 у справі N 1-4/2013.

Аналогічна правова позиція викладена в п. 6.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.10.2013 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України".

У відповідності до абзацу третього пункту 11 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/973 від 14.12.2007 "Про деякі питання практики застосування у вирішенні спорів окремих норм процесуального права", за яким у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна надавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

За змістом частини третьої статті 48 та частини п'ятої статті 49 ГПК у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі.

З огляду на зазначене, враховуючи, що Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження витрат, понесених на правову допомогу, і що дані витрати були понесені і сплачені останнім за отримання послуг саме адвоката, а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу, то відповідно, у суду відсутні правові підстави для віднесення вищевказаних витрат у розмірі 5000 грн. 00 коп. до судових витрат.

На підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України на Відповідача покладаються судові витрати, так як спір виник внаслідок його неправильних дій, в зв'язку з чим позивач був змушений звернутися до господарського суду за захистом своїх прав та інтересів.

Керуючись ст. ст. 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 задоволити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) 86 700,00 (вісімдесіт шість тисяч сімсот гривень 00 коп.) грн. основного боргу, 5 779,56 (п'ять тисяч сімсот сімдесят дев'ять гривень 56 коп.) грн. пені, 688,01 (шістсот вісімдесят вісім гривень 01 коп.) грн. 3% річних, 2 245,40 (дві тисячі двісті сорок п'ять гривень 40 коп.) грн. інфляційних та 1 600,00 (одну тисячу шістсот гривень 00 коп.) грн. витрат по сплаті судового збору.

3. В решті позову відмовити в задоволенні.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано "22" вересня 2017 року.

Суддя Марач В.В.