КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" вересня 2017 р. Справа№ 910/13704/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тарасенко К.В.

суддів: Хрипуна О.О.

Яковлєва М.Л.

за участі представників:

від позивача: Палажеченко О.О. - представник

Куликов Ю.Ю.

від відповідача: Бойко С.М. - представник

від третьої особи: Кустова Т.В. - представник

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Національного банку України на рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2017 у справі № 910/13704/16 (суддя - Головіна К.І.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «КБ « Фінансова ініціатива» Кашути Д.Є.

до Національного банку України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача -Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

про стягнення коштів за цінними паперами

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.06.2017 у справі № 910/13704/16 позовні вимоги ПАТ «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» Кашути Д.Є. задоволено частково.

Присуджено до стягнення з Національного банку України на користь ПАТ «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» Кашути Д.Є. отриманий купонний дохід у розмірі 89 191 860,00 грн., отриманий дохід від погашення цінних паперів у розмірі 524 658 000,00 грн., 3 % річних в розмірі 2 885 725,04 грн., інфляційні втрати в розмірі 1 405 321,39 грн., судовий збір у сумі 197 719,04 грн.

У решті позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Національний банк України звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2017 року у справі № 910/13704/16 та прийняти нове рішення по справі, яким в позові відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду про наявність підстав для задоволення позову є помилковим, а саме рішення є необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню, у зв'язку з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права та неповним з'ясуванням обставин справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.07.2017 року прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 16.08.2017.

Представник позивача 11.08.2017 через канцелярію Київського апеляційного господарського суду надав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечував проти доводів апеляційної скарги відповідача, просив залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 15.08.2017 у зв'язку з перебуванням суддів Іоннікової І.А. та Тищенко О.В., які не є головуючими суддями (суддею-доповідачем) у відпустці, на підставі розпорядження № 09-53/3212/17 від 15.08.2017 для розгляду справи № 910/13704/16 визначено колегію суддів у складі головуючого судді: Тарасенко К.В., суддів: Хрипуна О.О. Яковлєва М.Л.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.08.2017 апеляційну скаргу прийнято до провадження колегією суддів у складі головуючого судді: Тарасенко К.В., суддів: Хрипуна О.О. Яковлєва М.Л. та призначено до розгляду на 20.09.2017.

Представник третьої особи 16.08.2017 через канцелярію Київського апеляційного господарського суду надав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечував проти доводів апеляційної скарги відповідача, просив залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

19.09.2017 від представника відповідача надійшли письмові пояснення щодо неможливості преюдиціального значення обставинам, встановленим у адміністративній справі № 826/18784/15 та письмові пояснення по суті спору.

Крім того, 19.09.2017 представником відповідача було подано клопотання про призначення судової експертизи та зупинення провадження у справі на час проведення судової експертизи.

Представники сторін та третьої особи у судове засідання з'явились та надали пояснення по суті спору.

Розглянувши клопотання відповідача про призначення судової експертизи у справі, колегія суддів зазначає, що питання № 1 та № 2 є правовими, а тому не можуть бути винесені на вирішення судового експерта, натомість питання № 3, про справедливу вартість цінних паперів, не є предметом розгляду даної справи, а тому направлення вказаного питання на вирішення експерта буде слугувати не повному та об'єктивному розгляду справи, а призведе до безпідставного затягування судового процесу.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Господарського процесуального кодексу України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

В пункті 2 Постанови Пленум Вищого господарського суду України від 23 березня 2012 року № 4 «Про деякі питання практики призначення судової експертизи» роз'яснено, що відповідно до статті 1 Закону судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Водночас і згідно з частиною першою статті 41 ГПК експертиза призначається для з'ясування питань, що потребують спеціальних знань. Із сукупності наведених норм матеріального і процесуального права вбачається, що неприпустимо ставити перед судовими експертами правові питання, вирішення яких чинним законодавством віднесено до компетенції суду, зокрема, про відповідність окремих нормативних актів вимогам закону, про правову оцінку дій сторін тощо.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Дослідивши обставини справи, подане клопотання та пояснення учасників судового процесу, колегія суддів дійшла висновку, що для вирішення наявного спору відсутня необхідність залучати спеціалістів які мають спеціальні знання, а клопотання про призначення судової експертизи є необґрунтованим, а тому задоволенню не підлягає.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, відзивів та письмових пояснень, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, перевіривши матеріали справи, наявні в ній докази та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

27.05.2014 між ПАТ «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» (позичальник) та Національним банком України (кредитор) був укладений кредитний договір № 154/05-14/КТ (далі - кредитний договір), відповідно до якого кредитор надає позичальнику кредит в сумі 500 000 000 грн. 00 коп. на строк з 27.05.2014 по 21.11.2014 з оплатою 10,0 % річних.

Відповідно до п.п. 1.2, 1.3 кредитного договору з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором позичальник надає кредитору у заставу державні облігації України загальною вартістю 524 658 000,00 грн., а саме - державні облігації України UA у кількості 524658 штук, номінальною вартістю 1 000,00 грн. за одну штуку, балансовою вартістю 1 012,42 грн. за одну штуку із датою погашення 27.04.2016.

Розділами 2-4 кредитного договору сторони узгодили права та обов'язки сторін, їх відповідальність, інші умови договору тощо.

Відповідно до п. 5.3 кредитного договору останній набирає чинності з дня його підписання і діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що згідно з умовами кредитного договору відповідач перерахував на розрахунковий рахунок позичальника суму кредитних коштів та одночасно заблокував у депозитарія (прийняв у заставу) цінні папери відповідача, визначені у договорі застави, які були надані під забезпечення кредиту.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 536 Цивільного кодексу України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами згідно ст. 629 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Також судом встановлено, що у забезпечення виконання зобов'язань позивача за кредитним договором № 154/05-14/КТ від 27.05.2014, між ПАТ «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» (позичальник) та Національним банком України (заставодержатель) був укладений договір застави державних облігацій України № 154/05-14/ДОУ (далі - договір застави).

Положеннями п. 1.1 договору застави сторони погодили, що з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором на суму 500 000 000,00 грн. на строк з 27.05.2014 р. по 21.11.2014 р. позичальник надає кредитору у заставу державні облігації України UA у кількості 524 658 штук, номінальною вартістю 1 000,00 грн. за одну штуку, балансовою вартістю 1 012,42 грн. за одну штуку та загальною вартістю 524 658 000,00 грн., із датою погашення до 27.04.2016 р.

Згідно з п. 1.2 договору застави за рахунок застави вимоги заставодержателя задовольняються повністю, включаючи суму боргу за кредитом та нараховані проценти, штраф, пеню інші витрати заставодержателя, пов'язані з виконанням грошового зобов'язання заставодавця в повному обсязі.

Заставодавець свідчить, що цінні папери, які передані в заставу, перебувають у його власності та є вільними від застави чи інших обмежень (п. 1.3 договору застави).

У відповідності до п. 2.1.1 договору застави заставодавець зобов'язується перерахувати після підписання цього договору та кредитного договору кошти кредиту та одночасно надіслати до депозитарію цінних паперів Національного банку України повідомлення для блокування державних облігацій України, зазначених у п. 1.1 цього договору.

Згідно з п. 4.2 договір застави набирає чинності з часу перерахування коштів на кореспондентський рахунок заставодавця і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

З матеріалів справи вбачається, що право власності позивача на зазначені вище цінні папери - UA у кількості 524 658 штук, станом на дату укладення договору застави було підтверджено біржовими звітами - виписками з переліку біржових контрактів, укладених на Фондовій біржі ПФТС.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач в обумовлені у договорі строки зобов'язання з повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами у передбаченому сторонами розмірі не здійснив. Згідно з розрахунком НБУ у ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» за кредитним договором виникла заборгованість у сумі 552 283 978,32 грн., що склалась з основної заборгованості - 448 100 834,45 грн., відсотків - 2 700 881,74 грн., пені - 101 482 262,13 грн.

За таких обставин та у зв'язку із здійсненням банком ризикової діяльності, Правлінням Національного банку була прийнята постанова від 25.12.2014 року № 858/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова Ініціатива» до категорії проблемних» на строк до 180 днів для приведення своєї діяльності у відповідність до вимог законодавства та нормативно-правових актів Національного банку.

При цьому встановлено, що позивач листами вих. № 358 від 21.11.2014р., № 395 від 16.12.2014, № 404 від 22.12.2014 звертався до Національного банку України з питанням про внесення змін до кредитного договору щодо продовження строку користування кредитними коштами, а також щодо незастосування штрафних санкцій та інших заходів впливу за простроченою заборгованістю за кредитним договором № 154/05-14/КТ від 27.05.2014 р., у порядку, передбаченому Постановою НБУ № 655 від 09.10.2014 р. «Про заходи щодо зміни умов користування кредитами рефінансування та операціями репо». Пакет документів, який необхідно було надати НБУ для продовження строку користування кредитними коштами ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» надало листами № 118/1 від 28.04.2015 р. та № 123 від 29.05.2015 р.

Нормами п. 1 Постанови Правління Національного банку України від 09.10.2014 р. № 655 «Про заходи зміни умов користування кредитами та операціями репо», в редакції, що діяла з 10.10.2014 р., передбачено, що у разі звернення банку щодо неможливості належного виконання ним зобов'язань перед Національним банком України за операціями рефінансування та операціями репо в строки, визначені кредитними договорами та договорами репо, укладеними відповідно до умов Положення про регулювання Національним банком України ліквідності банків України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2009 року № 259, здійснюється продовження строку та зміну інших умов користування отриманими кредитами на умовах та в порядку, визначених Положенням про надання Національним банком України стабілізаційних кредитів банкам України, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 13 липня 2010 року № 327 (далі - Положення № 327 від 13.07.2010 р.), шляхом внесення відповідних змін до таких кредитних договорів, договорів застави та договорів репо.

Згідно з п. 1.2 Положення № 327 від 13.07.2010 р. стабілізаційний кредит надається платоспроможному банку для підтримки ліквідності на строк до двох років. Національний банк має право приймати рішення про продовження строку користування стабілізаційним кредитом на строк до одного року.

Відповідно до п. 1.3 Положення № 327 від 13.07.2010 р. рішення про надання чи відмову в наданні стабілізаційного кредиту, зміну умов кредитного договору, погодження графіка повернення кредиту та сплати процентів за користування ним приймає Правління Національного банку в межах монетарних можливостей.

Національний банк розпорядчим документом установлює технічний порядок взаємодії структурних підрозділів Національного банку і банків під час надання стабілізаційного кредиту, зміни умов кредитного договору, контролю за виконанням умов кредитного договору і договору застави (п. 1.10 Положення № 327 від 13.07.2010 р. ).

Пунктом 3.3 Положення № 327 від 13.07.2010 р. передбачений перелік підстав прийняття Національним банком рішення про відмову в наданні стабілізаційного кредиту.

Згідно до п. 4.5 Положення № 327 від 13.07.2010 р. Національний банк має право прийняти рішення про відмову в зміні умов кредитного договору в частині продовження строку користування стабілізаційним кредитом, якщо дійде висновку, що надані банком пояснення причин, які призвели до неплатоспроможності забезпечити своєчасне та в повному обсязі виконання зобов'язань перед Національним банком або до невиконання програми фінансового оздоровлення, є необґрунтованими.

Наведені положення свідчать, що відповідач був зобов'язаний розглянути питання про пролонгацію користування кредитними коштами та прийняти відповідне мотивоване рішення про його задоволення або відмову.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що лише 18.05.2015 р. ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» одержало відповідь Головного управління Національного банку України по місту Києву і Київській області № 06-106/7576 щодо відсутності зауважень до наданого пакету документів. При цьому станом на 23.06.2015 р. жодного рішення за результатами розгляду вищенаведених звернень Національний банк України не прийняв та відповідні зміни до умов кредитного договору № 154/05-14/КТ від 27.05.2014 р. НБУ не погодив.

У той же час, встановлено, що 05.03.2015 року з кореспондентського рахунку позивача Національним банком було списано в безспірному порядку 51 899 165,55 грн. в часткове погашення простроченої кредитної заборгованості за кредитним договором № 154/05- 14/КТ від 27.05.2014 року, а 06.03.2015 року таке списання з кореспондентського рахунку банку було припинено у зв'язку з відсутністю коштів на рахунку та у відповідності до пункту 1.12 Технічного порядку і прийнятої Постанови Національного банку від 25.12.2014 року № 858/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова Ініціатива» до категорії проблемних», що унеможливило подальше списання коштів з кореспондентського рахунку банку.

Відповідно до ст. 572 Цивільного кодексу України, Закону України «Про заставу» в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ст. 1, 3 Закону України «Про заставу» заставою є спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом, якою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо.

Частиною 1 статті 20 Закону України «Про заставу» передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Відповідно до п. 1.2 договору застави за рахунок застави вимоги заставодержателя задовольняються повністю, включаючи суму боргу за кредитом та нараховані проценти, штраф, пеню, інші витрати заставодержателя, пов'язані з виконанням грошового зобов'язання заставодавця в повному обсязі.

У п. 2.2.2 договору застави сторони визначили, що заставодержатель має право у разі невиконання заставодавцем умов, що передбачені кредитним договором (неповернення, часткового неповернення або несвоєчасного повернення) та неможливості списання відповідно до статті 73 Закону України «Про Національний банк України» у безспірному порядку заборгованості з кореспондентського рахунку заставодавця та його філій, які працюють у СЕП за окремими кореспондентськими рахунками, до її повного погашення через 10 робочих днів з дня виникнення простроченої заборгованості здійснити продаж державних облігацій України третім особам або переведення державних облігацій у власність заставодержателя і за рахунок отриманих коштів задовольнити всі свої вимоги відповідно до цього договору.

Окрім того, аналогічне право заставодержателя було передбачене п. 2.2.8 кредитного договору, відповідно до якого у разі неможливості продажу цінних паперів, зазначених у п. 1.3 даного договору, кредитор має право залишити заставлені цінні папери у своїх власності за справедливою вартістю.

При цьому відповідно до п. 2.1.3 кредитного договору у разі перевищення коштів, одержаних від реалізації предмета застави відповідно до п. 2.2.5 договору, над сумою всієї заборгованості за цим кредитом, суму перевищення заставодержатель зобов'язаний перерахувати на кореспондентський рахунок позичальника.

Отже, з аналізу наведених положень діючого законодавства та умов укладених між сторонами договорів, зокрема, п. 2.2.8 кредитного договору та п. 2.2.4 договору застави, вбачається, що відповідач набув права звернення на предмет застави, але за умови дотримання порядку задоволення вимог заставодержателя, а саме - переведення у власність цінних паперів за справедливою вартістю, що здійснюється лише після неможливості продажу цінних паперів третім особам.

Як зазначено НБУ в листі № 40-04025/51350 від 22.07.2015 р., копія якого наявна в матеріалах справи, Національним банком України 05.03.2015 р. здійснено безспірне списання кошів в сумі 51 899 165,55 грн. з кореспондентського рахунку ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива». Однак, у зв'язку з відсутністю коштів на рахунку банку та віднесенням банку до категорії проблемних, НБУ припинив списання коштів та вжив заходів щодо задоволення своїх вимог у наступному порядку.

Відповідно до п. 1.11 - п. 1.16 Технічного порядку проведення Національним банком операцій з банками, затвердженого постановою Правління Національного банку від 30.09.2009 № 260 із змінами (надалі - Технічний порядок), якщо немає (недостатньо) коштів на кореспондентському рахунку банку для списання в безспірному порядку всієї заборгованості за операціями з рефінансування, Національний банк вживає заходів щодо задоволення в повному обсязі вимог Національного банку за операціями з регулювання ліквідності банків, а саме: щодо продажу предмета застави (операції) та/або переведення його у свою власність стосовно тих видів цінних паперів, що обслуговуються депозитарієм державних цінних паперів Національного банку; щодо застосування переважного та безумовного права щодо списання в безспірному порядку всієї заборгованості з кореспондентського рахунку банку та/або продажу тих видів застави, що не обслуговуються депозитарієм державних цінних паперів Національного банку та/або переведення їх у свою власність.

Стосовно банків, які віднесені до категорії проблемних, то Національний банк припиняє списання коштів згідно з технологією, передбаченою пунктом 1.9 глави 1 цього Технічного порядку, і в день виникнення простроченої заборгованості вживає заходів щодо продажу предмета застави (операції) та/або переведення його у свою власність.

Водночас, судом встановлено, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 23.06.2015 року № 408 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «КБ «Фінансова Ініціатива» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 23.06.2015 року № 121, яким у ПАТ «КБ «Фінансова Ініціатива» запроваджено тимчасову адміністрацію строком на 3 місяці - з 24.06.2015 року по 23.09.2015 року включно.

Також судом встановлено, що постановою Правління Національного банку України від 23.06.2015р. № 407/БТ було прийнято рішення задовольнити вимоги НБУ, як кредитора, з метою покриття обсягу наявної заборгованості, у тому числі і за кредитним договором від 27.05.2014 р. № 154/05-14/КТ, шляхом набуття за справедливою вартістю у власність Національного банку державних облігацій, які є предметом застави за цим кредитним договором та які заблоковані на користь НБУ як забезпечення виконання зобов'язань, а саме - 2 186 218 штук облігацій, загальною справедливою вартістю 2 096 119 520,28 грн. Також було визначено черговість спрямування вартості набутого у власність забезпечення на погашення заборгованості: у першу чергу - суми основного боргу за кредитами, у другу - суми процентів за користування кредитами, у третю - сума нарахованої пені, у четверту - суми штрафів.

Як зазначено представниками Національного банку України, сума задоволених вимог за кредитними договорами, укладеними між ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» та НБУ, зокрема за кредитним договором від 27.05.2014 р. № 154/05-14/КТ, склала 2 459 530 120,28 грн., у тому числі: 1 977 767 501,45 грн. - сума основного боргу, 19 146 484,48 грн. - заборгованість за нарахованими процентами, 462 586 134,35 грн. - пеня, 30 000,00 грн. - штраф, тобто НБУ частково погасив наявну у позичальника кредитну заборгованість. При цьому справедлива вартість державних облігацій України визначалась, виходячи з вимоги Порядку оцінки за справедливою вартістю цінних паперів, що перебувають у власності НБУ та на момент здійснення вищезазначеного правочину, становила 2 096 119 520,28 грн.

Отже, у власність відповідача було переведено предмет застави - державні облігації України: UA у кількості 450 670 штук, номінальною вартістю 1 000,00 грн. за одну штуку, балансовою вартістю 1 006,11 грн. за одну штуку із датою погашення 01.06.2016 р.

За таких обставин до відповідача перейшло право отримати у власність зазначені вище державні облігації, що є предметом договору застави, переданих відповідачу у заставу у відповідності до вимог ст. 54 Закону України «Про заставу».

Натомість, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 25.02.2016 у справі № 826/18784/15, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12.07.2016, позов ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» до НБУ, за участю третьої особи - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання незаконною постанови Правління Національного банку України від 23.06.2015 № 407/БТ та зобов'язання вчинити певні дії задоволено. Визнано незаконною та скасовано зазначену постанову з тих підстав, що переведення у власність цінних паперів на підставі оскаржуваної постанови Правління НБУ Національним банком України здійснено всупереч чинному законодавству при підході до визначення справедливої вартості. Як було встановлено судами у вказаній справі, порушення порядку звернення стягнення надало можливість НБУ набути у власність майно за заниженою вартістю та призвело до збільшення витрат позивача.

Так, в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 12.07.2016 р. у справі № К/800/7590/16 зазначено, що згідно публічної інформації на сайті Національного банку України, (а також інформаційних ресурсів організаторів торгівлі цінними паперами), аукціонних та тендерних пропозицій від відповідача щодо реалізації даних цінних паперів з кодами ISIN, які перебувають в заставі позивача, учасникам ринку не надходило.

Справедливу вартість пакету цінних паперів з кодом ISIN UA загальною номінальною вартістю 200 млн. грн. НБУ визначив, виходячи з середньозваженої ефективної процентної ставки подібного за параметрами цінного паперу з кодом ISIN UA .

Проте, цінний папір з кодом ISIN UA не відповідає визначенню цінного паперу з «активним ринком», оскільки було здійснено протягом 2 місяців лише одну угоду вартістю лише 30 596, 60 грн., що є порушенням п. п. 2.3.1, 2.3.2, 2.3.3, 2.3.4 Порядку оцінки за справедливою вартістю цінних паперів України, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 595 від 31 грудня 2010 року, зважаючи на відсутність «сукупності угод» та неможливості розрахунку індикатора волатильності ефективних процентних ставок, розраховано вартість пакету цінних паперів номінальною вартістю в 200 млн. грн. на підставі лише однієї угоди за взагалі іншим цінним папером, що зважаючи на положення п. 2.3.4 вищезазначеного Порядку забороняє використовувати обраний відповідачем метод.

Крім того, суд у вказаній справі встановив, що згідно оприлюдненої Національним банком України інформації щодо вартості кредитів за даними статистичної звітності банків України середня ставка за кредитами суб'єктам господарювання в національній валюті за період з дати початку невиконання відповідачем умов кредитних договорів до 22.07.2015 року становила 20,3 % річних, що значно нижча ставок, використаних для розрахунку справедливої вартості державних облігацій України, які перебувають в заставі відповідача.

З урахуванням таких обставин адміністративні суди дійшли висновку про те, що державні облігації UА в кількості 821 395 шт., UА кількості 1 021 733 шт., UА в кількості 100 695 шт., UА в кількості 200 000 шт., UА в кількості 42 395 шт. підлягають поверненню Національним банком України - ПАТ «Комерційний банк «Фінансова ініціатива», як безпідставно переведені в його власність.

Відповідно до частини 3 ст. 35 ГПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Факти, передбачені наведеною нормою мають для суду преюдиціальний характер. Преюдиціальність - це обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, позаяк їх вже встановлено у рішенні, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву законність судового акта, який вступив в законну силу.

Не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус (п. 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, а також згідно з рішеннями Європейського суду з прав людини у справі «Совтрансавто-Холдінг» проти України» від 25.07.02 року, у справі «Брумареску проти Румунії» від 28.10.99 року існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Також в силу частини 3 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду.

Таким чином, судове рішення у справі № 826/18784/15 не може бути поставлене під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі, не можуть йому суперечити.

Отже, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, що не потребує доказуванню той факт, що звернення стягнення на предмет застави відбулось із порушенням положень чинного законодавства, а також умов договорів кредиту та застави, у зв'язку з чим купонний дохід та дохід від погашення цінних паперів підлягає поверненню позивачу. При цьому доводи НБУ про те, що переведення у власність предмету застави (державних облігацій) є одностороннім правочином, суд відхиляє оскільки такі дії були передбачені умовами укладених між сторонами договорів (дії зі звернення стягнення), і можуть свідчити лише про вчинення дій з виконання зазначених угод, а не про вчинення окремого одностороннього правочину, як вважає відповідач. Тому такі твердження Національного банку України суд до уваги не приймає, як такі, що не узгоджуються з положеннями цивільного законодавства України.

Колегія суддів відхиляє посилання відповідача на те, що рішення у справі № 826/18784/15 не може застосовуватись при розгляді даної справи оскільки прийняте з порушенням правил підсудності, оскільки справа № 826/18784/15 була розглянута, в тому числі, судами апеляційної та касаційної інстанції, а рішення набрало законної сили, а тому є обов'язковим для виконання, крім того, у господарського суду відсутні повноваження щодо оцінки законності рішень прийнятих адміністративними судами.

Також суд відхиляє доводи відповідача про те, що адміністративними судами у справі № 826/18784/15 було скасовано лише постанову Правління Національного банку України від 23.06.2015 № 407/БТ, а сам односторонній правочин зі звернення стягнення на предмет застави недійсним не було визнано. У даному випадку суд зазначає, що судовим рішенням, зокрема, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12.07.2016 у справі № К/800/7590/16 зроблено висновок про порушення заставодержателем порядку переведення державних облігацій на свій рахунок (звернення стягнення на майно) і тому не має значення - якою була підстава такого звернення - чи то договір застави, чи кредитний договір, чи постанова Правління Національного банку України від 23.06.2015 № 407/БТ. До того ж, розпорядження (постанова) Національного банку України є нормативним актом вказаного державного органу, а не правочином у розумінні ст. 202 Цивільного кодексу України, як вже зазначалось.

Щодо листів позивача № 439 від 30.12.2014, № 712 від 11.06.2015 р., у яких ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» просив Національний банк України розглянути можливість переведення предмета застави за справедливою вартістю у власність Національного банку України, а саме - викупу Національним банком України облігацій внутрішньої державної позики, у тому числі за кредитним договором від 27.05.2014р. № 154/05-14/КТ, то вказаними листами підтверджується право НБУ на звернення стягнення на майно, з чим і погоджувався позивач. Але, головним питанням у спірних правовідносинах є порушення порядку реалізації такого права заставодержателем - не вчинення дій щодо визначення справедливої вартості предмету застави (державних облігацій) для їх реалізації, внаслідок чого і була визнана незаконною та скасована постанова Правління Національного банку України від 23.06.2015 № 407/БТ у справі № 826/18784/15.

Отже, порушення (неналежне виконання) НБУ умов договору застави в частині визначення справедливої вартості предмету застави (державних облігацій) для їх реалізації призвело до збільшення витрат позивача та спричинило йому збитки у вигляді неотриманого ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» купонного доходу у сумі 89 191 860,00 грн. та доходу від погашення цінних паперів у розмірі 524 658 000,00 грн.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав і обов'язків, у тому числі щодо відшкодування кредиторові або іншій особі збитків (шкоди) - є зобов'язання, які виникають з договорів та інших правочинів або внаслідок завдання шкоди.

Згідно з приписами частини 2 статті 217 Господарського кодексу України у сфері господарювання застосовуються господарські санкції, однією з яких є відшкодування збитків. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських правовідносин є скоєне ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин повинен відшкодувати спричинені ним збитки суб'єкту, права чи законні інтереси якого були порушені. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата чи пошкодження її майна, а також неотримання доходів, які управнена сторона отримала б при належному виконанні зобов'язання іншою стороною.

Статтею 22 ЦК України передбачено, що збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків; 3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини та встановлення заходів, вжитих стороною для одержання такої вигоди.

За приписами ч. 2 ст. 623 ЦК України, розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Відповідно до приписів ст. 142 ГК України, прибуток (доход) суб'єкта господарювання є показником фінансових результатів його господарської діяльності, що визначається шляхом зменшення суми валового доходу суб'єкта господарювання за певний період на суму валових витрат та суму амортизаційних відрахувань.

Згідно з п. 3 оглядового листа Вищого господарського суду України від 14.01.2014 № 01-06/20/2014 у вирішенні спорів про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди суди повинні дослідити, чи могли такі збитки бути реально понесені кредитором та чи вживав кредитор заходів щодо їх відшкодування.

Судом встановлено, що вимоги позивача про стягнення упущеної вигоди базуються на розрахунку отриманого прибутку у разі перебування спірних облігацій внутрішньої державної позики у власності позивача, з урахуванням порядку та строків їх погашення та виплати відсоткового доходу за облігаціями.

Отже, враховуючи характер правовідносин сторін у справі (права та обов'язки за кредитним договором та договором застави), обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про правильне визначення позивачем отриманих відповідачем під час дії постанови Правління Національного банку України від 23.06.2015 № 407/БТ доходів (купонного доходу та доходу від погашення цінних паперів), як збитків саме в розумінні ст. 22 Цивільного кодексу України та ст.ст. 217, 224 Господарського кодексу України.

Так, розмір та строки отримання купонного доходу та погашення цінних паперів встановлені постановою Міністерства фінансів України від 21.05.2014 № 139 «Про випуск облігацій внутрішньої державної позики для відшкодування сум податку на додану вартість», що підтверджено розміщеною на сайті Міністерства фінансів України http://www.minfin.gov.ua/ інформацією щодо умов випуску облігацій внутрішніх державних позик, що знаходяться в обігу станом на 03.12.2015.

Доводи позивача у частині розміру купонного доходу від державних облігацій України, що є предметом договору застави, та щодо розміру погашення цінних паперів, підтверджені наведеною вище інформацією та відповідачем у справі не спростовані.

За таких обставин позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача у справі незаконно отриманого відповідачем купонного доходу у сумі 89 191 860,00 грн. та доходу від погашення цінних паперів у розмірі 524 658 000,00 грн., є обґрунтованими та такими, що правомірно задоволені судом першої інстанції.

Щодо вимоги про стягнення інфляційної складової боргу в розмірі в сумі 28 482 633,51 грн. та 3 % річних у сумі 3 886 120,48 грн., нарахованих на суми купонного доходу та доходу від погашення цінних паперів, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певних дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті, що складається в тому числі з правовідношення, в якому право кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

За змістом статей 524 та 533 Цивільного кодексу України грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів.

Згідно з постановою Верховного Суду України від 06.06.2012 у справі № 6-49цс12 грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Також як вбачається з правової позиції, викладеної в постановах Верховного Суду України у справах № 6-2168цс15 від 30.03.2016, № 6-2468цс15 від 30.03.2016, № 6-113цс14 від 01.10.2014, а також у постанові Вищого господарського суду України від 15.02.2012 у справі № 23/375, будь-яке зобов'язання, яке зводиться до сплати грошей, є грошовим.

Таким чином, враховуючи вищенаведену правову позицію Верховного Суду України та встановлений в судовому порядку обов'язок відповідача з повернення незаконно отриманого купонного доходу та суми погашення цінних паперів, суд приходить до висновку, що між сторонами виникли грошові правовідносини, а саме щодо відшкодування позивачу незаконно отриманих процентів за користування купонним доходом та коштами від погашення цінних паперів, і таке зобов'язання зводиться до сплати грошей, а отже, є грошовим зобов'язанням, яке відповідач належним чином не виконав.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 1.7 Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України.

Отже, за таких обставин до відносин сторін слід застосовувати частину 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, згідно якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати свій обов'язок у семиденний строк від дня отримання вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як зазначено в п. 1.7 вказаної Постанови № 14 від 17.12.2013 р. днем пред'явлення вимоги кредитором слід вважати день, у який боржник одержав надіслану йому вимогу, а в разі якщо вимогу надіслано засобами поштового зв'язку і підприємством зв'язку здійснено повідомлення про неможливість вручення поштового відправлення, то днем пред'явлення вимоги є дата оформлення названим підприємством цього повідомлення.

У той же час, судом встановлено, що позивачем на адресу відповідача 04.03.2016 направлялась вимога № 06 про перерахування неправомірно одержаного купонного доходу в сумі 219 385 714,20 грн., яка була отримана останнім 04.03.2016, що підтверджується відповідною відміткою НБУ на вказаній вимозі та не спростована представниками відповідача.

Отже, датою початку перебігу строку порушення зобов'язання НБУ стосовно повернення неправомірно одержаного купонного доходу визначено саме 12.03.2016 р. (04.03.2016 р. + 7 днів, з урахуванням вихідних та святкових днів).

Також 28.04.2016 р. позивачем направлялась вимога № 9 відповідачу про перерахування останнім ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» неправомірно одержаного купонного доходу та погашення цінних паперів. Вказана вимога відповідачем отримана 29.04.2016, що підтверджується відповідною відміткою НБУ на вказаній вимозі та не спростовувалось представниками відповідача, а тому датою початку перебігу строку прострочення виконання НБУ вимоги стосовно повернення коштів від погашення цінних паперів визначено 10.05.2016 (з урахуванням святкових та вихідних днів).

За приписами статті 549, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

У ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з аналізу ст.ст. 519, 612, 625 Цивільного кодексу України, право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 23.01.12 у справі № 37/64, від 01.10.14 у справі №6-113цс14.

Отже, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на них поширюється дія положень частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, що дає підстави для застосування до відповідача міри відповідальності за прострочення грошового зобов'язання, передбаченої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Перевіривши наданий розрахунок ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» 3 % річних у сумі 3 886 120,48 грн., суд встановив, що позивачем невірно визначений період нарахування 3 % річних на суму доходу від погашення цінних паперів, оскільки початком такого періоду зазначено - 12.03.2016 (відповідно до листа ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» № 6 від 04.03.2016 р.), в той час, як в даному листі позивач не ставив вимогу відповідачу про повернення доходу за погашеними цінними паперами, така вимога ним висувалась за іншим листом - № 9 від 28.04.2016 р., а отже, період розрахунку боргу має в даному випадку починатися з 10.05.2016 (з урахуванням святкових днів), про що зазначалось вище.

З урахуванням викладеного, з відповідача підлягає стягненню 3 % річних за отриманий купонний дохід у сумі 643 351,12 грн. за період з 12.03.2016 по 30.06.2016 , а за користування доходом від погашення цінних паперів - у сумі 2 242 373,92 грн. за період з 10.05.2016 по 30.06.2016 , що разом складає 2 885 725,04 грн.

Стосовно заявлених до стягнення інфляційних втрат в сумі 28 482 633,51 грн. за період з 12.03.2016 р. по 01.07.2016 р. суд зазначає наступне.

Згідно з п. 3 Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Зважаючи на викладене, задоволенню підлягає вимога про стягнення інфляційних втрат в частині 1 405 321,39 грн. з урахуванням дефляції, що мала місце за визначений судом період часу.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймається колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції по даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається, апеляційна скарга відповідача є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Національного банку України залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2017 року по справі № 910/13704/16 залишити без змін.

2. Матеріали справи № 910/13704/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя К.В. Тарасенко

Судді О.О. Хрипун

М.Л. Яковлєв