РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.09.2017Справа №910/13762/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія

«Київщина-Капітал»

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтеграл-П»

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Капіталоінвест»

про визнання недійсним договору

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача Шиганська Н.В., довіреність № 01-01/08 від 01.08.2017

Білозерова С.В., довіреність № 02-01/08 від 01.08.2017

від відповідача-1 Поліщук Р.М., довіреність б/н від 20.01.2017

від відповідача-2 не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Київщина-Капітал» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтеграл-П» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Капіталоінвест» про визнання недійсним з моменту його укладення договір купівлі-продажу права вимоги підприємства-банкрута № 4/06-06 від 08.06.2016, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Капіталоінвест», в особі ліквідатора-арбітражного керуючого Мілютіної Л.В. та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтеграл-П», предметом якого є право вимоги до боржника ТОВ «Перша Українська Індустріально-Інвестиційна Компанія» в сумі 17.106.473,63 грн. згідно ухвали Господарського суду Київської області від 23.07.2015 у справі № 911/2311/13.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що укладений між відповідачами договір за своєю правовою природою є договором факторингу, який сторонами вчинено з порушенням Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки відповідач-1 не є фінансовою установою в розумінні вказаного закону та не можу надавати фінансові послуги у формі факторингу, а тому, за твердженням позивача, наявні підстави для визнання даного правочину недійсним, оскільки сторонами не недодержано в момент вчинення правочину вимог, встановлених ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України. При цьому, позивач просив врахувати, що він є заінтересованою особою в контексті ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, оскільки укладення спірного правочину порушує інтереси позивача який є кредитором у справі про банкрутство ТОВ «Перша Українська Індустріально-Інвестиційна Компанія».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.08.2017 порушено провадження у справі № 910/13762/17 та призначено її до розгляду на 25.04.2017.

Відповідачем-1 23.08.2017 до відділу діловодства суду подано клопотання про припинення провадження у справі № 910/13762/17, оскільки дана позовна заява мала розглядатись в межах справи № Б8/086-10/24 про банкрутство ТОВ «Капіталоінвест», а не в окремому позовному провадженні.

Позивачем 30.08.2017 до відділу діловодства суду подано письмові пояснення щодо позовних вимог.

Позивачем 30.08.2017 до відділу діловодства суду подано клопотання про витребування доказів у відповідача-1.

Позивачем 30.08.2017 до відділу діловодства суду подано власне письмове підтвердження про відсутність аналогічного спору.

Відповідачем-1 30.08.2017 до відділу діловодства суду на виконання вимог суду подано документи та власне письмове підтвердження про відсутність аналогічного спору.

Позивачем в судовому засіданні 31.08.2017 подано клопотання про залучення до матеріалів справи документів.

Розглянувши в судовому засіданні 31.08.2017 в задоволенні клопотання позивача про витребування доказів судом відмовлено з підстав його необґрунтованості в аспекті вимог ст. 38 Господарського процесуального кодексу України.

Позивач в судовому засіданні 31.08.2017 позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач-1 в судовому засіданні 31.08.2017 проти задоволення позовних вимог заперечував та наполягав на припиненні провадження у справі.

В судовому засіданні 31.08.2017 відповідно до ст. 77 господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 14.09.2017.

Позивачем 01.09.2017 до відділу діловодства суду подано клопотання про надання для ознайомлення матеріалів справи № 910/13762/17. Представник позивача 07.09.2017 ознайомився з матеріалами справи № 910/13762/17, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою представника позивача.

Відповідач-1 у поданому 04.09.2017 до відділу діловодства суду відзиві на позовну заяву проти задоволення позовних вимог заперечує посилаючись на те, що оспорюваний договір було укладено за наслідками продажу майна боржника у справі № Б8/086-10/24 про банкрутство ТОВ «Капіталоінвест» шляхом проведення торгів у формі аукціону. Оспорюваний договір у відповідності до положень ч. 1 ст. 50 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» є лише оформленням продажу майна на аукціоні, який укладається з переможцем торгів. Звертає увагу суду на неможливість визнання недійсним договору без визнання недійсними результатів проведеного аукціону з продажу майна ТОВ «Капіталоінвест». Зазначає, що ТОВ «Інтеграл-П» був лише учасником аукціону, який в жодному разі не був фактором, не надавав жодних фінансових послуг боржнику ТОВ «Капіталоінвест», адже метою участі в аукціоні була саме купівля відповідного лоту-майна боржника TOB «Капіталоінвест» за правилами передбаченими спеціальним законом. А тому, як відмічає відповідач-1, у даному випадку продаж майна відбувався у межах провадження у справі про банкрутство, тобто в примусовому порядку (як і при виконавчому провадженні), за правилами Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» організатором аукціону, переможець аукціону визначався фактично за конкурсом на конкурентних засадах.

Відповідачем-1 04.09.2017 до відділу діловодства суду подано пояснення до клопотання про припинення провадження у справі, в яких зазначає, що за приписами ч. 8 ст. 44 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» спори, які виникають при проведенні та виконанні результатів аукціонів, у тому числі про визнання недійсними договорів купівлі-продажу майна, розглядаються в межах провадження у справі про банкрутство. За переконанням відповідача-1, позовна заява ТОВ «Фінансова компанія «Київщина-Капітал» мала розглядатися в межах справи № Б8/086-10/24 про банкрутство TOB «Капіталоінвест» (справа перебувала у провадженні судді Господарського суду Київської області), а не в окремому позовному провадженні, втім передати дану справу згідно ст. 17 Господарського процесуального кодексу України до Господарського суду Київської області у межах справи № Б8/086-10/24 є неможливим, а тому провадження у справі 910/13762/17 підлягає припиненню на підставі п. 6 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Позивачем 14.09.2017 до відділу діловодства суду подано заперечення на клопотання про припинення провадження у справі.

Позивачем 14.09.2017 до відділу діловодства суду подано заперечення проти відзиву відповідача-1 на позовну заяву.

Позивачем 14.09.2017 до відділу діловодства суду подано клопотання про здійснення фіксації судового процесу у справі № 910/13762/17 з допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Відповідач-2 в судове засідання 14.09.2017 не з'явився.

Розглянувши подане відповідачем-1 клопотання про припинення провадження у справі суд відзначає наступне

Стаття 80 Господарського процесуального кодексу України містить вичерпний перелік підстав з яких господарський суд припиняє провадження у справі.

Припинення провадження у справі - це форма завершення справи, яке зумовлене передбаченими законом обставинами, які повністю відкидають можливість судочинства.

Пункт 6 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України визначає, що господарський суд припиняє провадження у справі, якщо підприємство чи організацію, які є сторонами, ліквідовано.

Приймаючи до уваги те, що відповідач-1 не довів наявності існування обставин, що слугують підставами для припинення провадження у справі № 910/13762/17 за п. 6 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, клопотання задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України судовому засіданні 14.09.2017 здійснювалась фіксація за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

В судовому засіданні 14.09.2017, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників позивача і відповідача-1, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Київської області від 23.07.2015 у справі № 911/2311/13 визнано вимоги кредиторів боржника Товариства з обмеженою відповідальністю «Перша Українська Індустріально-Інвестиційна Компанія» () в сумі 61.506.972,31 грн. та затверджено реєстр вимог кредиторів до якого включено вимоги, в тому числі, ТОВ «Інтеграл-П» у сумі 27. 601. 842,00 грн. (четверта черга); ТОВ «Капіталоінвест» у сумі основної заборгованості 17.105.326,63 грн. (четверта черга) та судових витрат у сумі 1. 147,00 грн. (перша черга); ТОВ «ФК «Київщина-Капітал» у сумі 1. 147,00 грн. (перша черга).

08.06.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Капіталоінвест», як продавцем, в особі ліквідатора-арбітражного керуючого Мілютіної JI.B., призначеної постановою Господарського суду Київської області від 12.10.2012 по справі № Б8/086-10/24 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтеграл-П», як покупцем, укладено договір купівлі-продажу права вимоги підприємства-банкрута № 4/06-06 (далі - договір або спірний договір).

Відповідно до п. 1.1 договору на умовах даного договору та на підставі протоколу № 4 про проведення другого аукціону з продажу майна ТОВ «Капіталоінвест» від 06.06.2016 продавець зобов'язався передати покупцеві право вимоги боржника (дебіторська заборгованість) до ТОВ «Перша Українська Індустріально-Інвестиційна Компанія» в сумі 17.106.473,63 грн. згідно договору поставки № 1/Пост від 28.09.2008, з урахуванням всіх змін та доповнень до нього, що підтверджена винесеним на користь ТОВ «Капіталоінвест» судовим рішеннями, постановами, що виникли з питання виконання зобов'язань ТОВ «Перша Українська Індустріально-Інвестиційна Компанія» за основним договором, штрафів (неустойки), інфляційних втрат, 3% річних від суми простроченого зобов'язання, тощо зокрема ухвалою Господарського суду Київської області від 23.07.2015 у справі про банкрутство № 911/2311/13.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 24.01.2017 у справі № Б8/086-10/24 юридичну особу - Товариство з обмеженою відповідальністю «Капіталоінвест» - ліквідовано, провадження у справі № Б8/086-10/24 припинено, про що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, внесено запис про державну реєстрацію припинення юридичної особи TOB «Капіталоінвест», дата запису: 06.02.2017; номер запису: 7002293; стан суб'єкта: припинено.

Спір виник внаслідок того, що на думку позивача оспорюваний договір за своєю правовою природою є договором факторингу, проте відповідач-1 не є фінансовою установою у розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», яка може надавати фінансові послуги у формі факторингу, а тому наявні підстави для визнання даного правочину недійсним, оскільки сторонами не недодержано в момент вчинення правочину вимог, встановлених ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України.

З викладеними позивачем в позовній заяві твердженнями відповідач-1 не погоджується та у своєму відзиві зауважив на тому, що TOB «Інтеграл-П» був лише учасником аукціону з продажу майна боржника, і в жодному разі не був фактором, не надавав жодних фінансових послуг боржнику TOB «Капіталоінвест». Продаж майна відбувався у межах провадження у справі про банкрутство, в примусовому порядку за правилами Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» організатором аукціону, переможець аукціону визначався фактично за конкурсом на конкурентних засадах.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Передача права вимоги і її прийняття оформлюється актом приймання-передачі (п. 2.1. договору).

З матеріалів справи вбачається, що 08.06.2016 між відповідачем-1 та відповідачем-2 підписано акт приймання-передачі права вимоги до ТОВ «Перша Українська Індустріально-Інвестиційна Компанія».

Згідно зі ст. 49 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (далі - Закону про банкрутство) продаж майна боржника в провадженні у справі про банкрутство здійснюється в порядку, встановленому цим Законом, шляхом проведення торгів у формі аукціону, за винятком майна, продаж якого відповідно до законодавства України здійснюється шляхом проведення закритих торгів.

Відповідно до ст. 50 Закону про банкрутство продаж майна на аукціоні оформлюється договором купівлі-продажу, який укладається власником майна чи замовником аукціону з переможцем торгів.

Як вбачається з матеріалів справи договір укладено за наслідками проведеного 06.06.2016 другого повторного аукціону з продажу майна ТОВ «Капіталоінвест», переможцем якого став відповідач-1, що оформлено відповідним протоколом № 4 від 06.06.2016.

Відповідно до статей 202, 207 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; зміст правочину може бути зафіксований в одному або кількох документах.

Відповідно до особливостей провадження у справах про банкрутство передбачено укладення правочинів з реалізації майна боржника шляхом проведення публічних торгів, в ході яких здійснюється оформлення протоколу про проведення аукціону (стаття 69 Закону про банкрутство), свідоцтва про придбання нерухомого майна на аукціоні (стаття 75 Закону по банкрутство) або договору купівлі-продажу майна з публічних торгів чи на аукціоні (статті 50, 71, 73 Закону про банкрутство).

Частиною 3 ст. 55 Закону про банкрутство унормовано, що результати аукціону, проведеного з порушенням вимог закону, можуть бути визнані в судовому порядку недійсними. Визнання результатів аукціону недійсними тягне за собою визнання недійсним укладеного з переможцем договору купівлі-продажу.

Підставою для визнання результатів аукціону недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення аукціону, визначених Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а саме: правил, які визначають процедуру підготовки, проведення аукціону; правил, які регулюють сам порядок проведення аукціону; правил, які стосуються оформлення кінцевих результатів аукціону. До предмету дослідження, з питань розгляду недійсності результатів аукціону, входять встановлення обставин підготовки до проведення аукціону (інвентаризація та оцінка майна банкрута), дотримання організатором аукціону вимог, які ставляться Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» до його проведення, зокрема, щодо порядку оприлюднення оголошення про проведення аукціону певного змісту, письмового повідомлення про проведення аукціону власника майна, замовника та інших осіб, визначених замовником (статті 58, 59 Закону); допуску до участі в аукціоні (стаття 61 Закону); допуску до місця проведення аукціону (стаття 63 Закону); порядку проведення аукціону (статті 64-68 Закону).

Отже підстави для визнання спірного договору недійсним є спеціальними.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Стаття 627 Цивільного кодексу України встановлює, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 656 Цивільного кодексу України предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 Цивільного кодексу України).

Норми цивільного права не встановлюють суб'єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов'язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством.

Що стосується факторингу, то відповідно до ст. 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором.

Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу у нормі згаданої статті ЦК України визначено як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов'язання під фінансування.

За наведеним визначенням договору факторингу цей договір спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Виходячи з наведеного, можна зробити висновок, що укладений між сторонами (відповідачами 1 та 2) договір не є договором факторингу, оскільки за вказаним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, тому відсутні підстави вважати, що метою укладення між відповідачами 1 та 2 спірного договору є отримання прибутку.

Крім того, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» як кредитні у цій статті розглядаються операції, зазначені в пункті 3 частини третьої ст. 47 Закону, а також придбання права вимоги на виконання зобов'язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог та прийом платежів (факторинг). В цій нормі Закону факторинг класифікується як кредитна операція, що підтверджує суть факторингу - фінансування під відстрочення права вимоги, надання коштів в розпорядження за плату.

Таким чином, між договором купівлі-продажу права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса: вони базуються на заміні кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги).

Важливою відмінністю цих двох договорів є те, що при відступленні права вимоги первісний кредитор передає новому кредитору боргові зобов'язання боржника і більше взаємовідносин не має, а ні з боржником, а ні з новим кредитором щодо перерахування коштів первісному кредитору, тож відбувається купівля-продаж права вимоги боргових зобов'язань. А в договорі факторингу фактор може отримувати кошти і від клієнта, і від боржника, вони розраховуються із фактором, це передбачено ст. 1084 Цивільного кодексу України.

З норм Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» випливає, що вказаний закон є нормативно-правовим актом спеціальної дії, який регулює відносини, пов'язані з функціонуванням фінансових ринків та надання фінансових послуг. Сфера дії цього закону за суб'єктним складом обмежується: фінансовими установами, особами, які здійснюють діяльність з посередницьких послуг на ринках фінансових послуг, об'єднаннями фінансових установ, включених до реєстру саморегулівних організацій.

У зв'язку з цим відсутні правові підстави для застосування до суб'єктів господарювання, що не є фінансовими установами, та набувають на платній основі право вимоги до третіх осіб на підставі договорів купівлі-продажу права вимоги, незалежно від умов такого набуття норм Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Таким чином відсутні підстави вважати, що спірний договір є договором факторингу.

Окремо також слід відмітити, що дебіторська заборгованість ТОВ «Перша Українська Індустріально-Інвестиційна Компанія», яка випливає з договору поставки № 1/Пост від 28.09.2008, підтверджена винесеним на користь відповідача-2 судовими рішеннями, постановами та ухвалами з питання виконання зобов'язань відповідного боржника, і зокрема підтверджена за ухвалою Господарського суду Київської області від 23.07.2015 у справі № 911/2311/13, обставини чого вбачаються з акту приймання-передачі права вимоги від 08.06.2017, що, в свою чергу, вказує на підтвердження зобов'язання, яке випливає не самостійно з договору, а базується з рішення суду, зобов'язання за яким не віднесено до фінансової послуги факторингу, як сукупності операцій з фінансовими активами, предмет яких передбачено розпорядженням «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України» № 231 від 03.04.2009 Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Стаття 6 Господарського кодексу України визначає загальні принципи господарювання, якими є свобода підприємницької діяльності у межах, визначених законом, а згідно зі ст. 43 Господарського кодексу України підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.

Оспорюваний правочин є договором купівлі-продажу права вимоги, який регулюється нормами ст.ст. 655, 656 Цивільного кодексу України і не є ані договором факторингу ані фінансовою послугою.

Чинне законодавство України не містить заборон чи обмежень щодо укладення відповідачем-1 спірного договору.

Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що умови Договору суперечать нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Згідно з п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Судом встановлено, що правові підстави для визнання недійсним договору № 4/06-06 від 08.06.2016 відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Київщина-Капітал» є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 49, ст.ст. 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 21.09.2017.

СуддяВ.В. Сівакова