КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" вересня 2017 р. Справа№ 910/6986/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Сітайло Л.Г.

Баранця О.М.

при секретарі Черній О.В.

За участю представників:

від позивача: Приходько М.М. - представник за довіреністю від 08.03.2017

від відповідача: Норець Н.О. - представник за довіреністю № 79 від 20.03.2017

Носенко А.М. - представник за довіреністю № 388 від 26.12.2016

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту»

на рішення Господарського суду міста Києва від 24.07.2017

у справі № 910/6986/17 (суддя Літвінова М.Є.)

за позовом Приватного підприємства «Протос»

до Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту»

про стягнення 23 010 234,09 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення основного боргу в сумі 10 627 020,84 грн., неустойки в сумі 1 205 583,36 грн., інфляційних втрат в сумі 10 245 477,47 грн. та 3 % річних в сумі 932 152,42 грн. за товар, поставлений за укладеним між відповідачем та ТОВ «Грандлайн Груп» договором № 27/12/13 від 27.12.2013, право вимоги за яким позивач отримав згідно з укладеним між ним та ТОВ «Грандлайн Груп» договором про відступлення права вимоги № П30/04-14 від 30.04.2014.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.07.2017, повний текст якого складений 26.07.2017, у справі № 910/6986/17 позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем належними та допустимими доказами доведено факт поставки відповідачу Товариством з обмеженою відповідальністю «Грандлайн груп» товару з договором № 27/12/13 від 27.12.2013 на загальну суму 10 627 020,84 грн., право на стягнення оплати за який позивач набув за укладеним з останнім договором про відступлення права вимоги № П30/04/14 від 30.04.2014.

При цьому, приймаючи рішення, суд першої інстанції зазначив про те, що ним до уваги не приймаються:

- посилання відповідача на те, що позивачем не надано довіреностей на отримання товарно-матеріальних цінностей, які нібито були поставлені на Джанкойську та Красноперекопську філії відповідача, тоді як згідно з п. 2 Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, затвердженої Міністерством фінансів України № 99 від 16.05.1996, передбачає, що товарно-матеріальні цінності відпускаються покупцям тільки за довіреністю одержувача, оскільки відповідно до пункту 8 Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 16 травня 1996 року № 99, довіреність на отримання цінностей видається на строк не більше 10 днів і є первинним документом, що фіксує рішення уповноваженої особи (керівника) підприємства про уповноваження конкретної фізичної особи одержати для підприємства визначений перелік та кількість цінностей, а відтак відсутність довіреності за наявності інших первинних документів, що підтверджують здійснення господарської операції з передачі товару, не може заперечувати таку господарську операцію;

- доводи відповідача стосовно того, що позивачем не надано копії товарно-транспортних накладних, які б свідчили про факт поставки, оскільки відповідно до Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14.10.1997, товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи і є основним документом на перевезення вантажів. Товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом Замовник (вантажовідправник) повинен виписувати в кількості не менше чотирьох екземплярів. Замовник (вантажовідправник) засвідчує всі екземпляри товарно-транспортної накладної підписом і при необхідності печаткою (штампом), тобто товарно-транспортна накладна за своєю правовою природою є лише одним з видів первинних документів, яка підтверджує факт передачі товару для перевезення та його видачі вантажоотримувачу, а її відсутність, за наявності інших належним чином оформлених первинних документів, жодним чином не може спростувати факт поставки товару;

- доводи відповідача щодо укладання договору № 27/12/13 від 27.12.2013 з боку відповідача не уповноваженою на те особою - Заступником Голови Правління Пожаровим С.О., та, як наслідок, нікчемності означеного правочину, оскільки зі змісту вказаного договору вбачається, що від імені відповідача його укладено Заступником голови правління Пожаровим Сергієм Олександровичем на підставі довіреності № 87 від 30.10.2012, строк дії якої на момент укладання Договору сплив, проте в матеріалах справи наявна Довіреність № 90 від 29.10.2013 року, видана Головою Правління відповідача Євсюковим С.Ю. на ім'я Заступника Голови Правління Пожарова С.О., відповідно до змісту якої останній має право на укладання від імені відповідача договорів на закупівлю товарів, робіт тощо, а посилання у спірному договорі поставки на довіреність з іншими реквізитами само по собі не може свідчити про відсутність у Пожарова С.О. повноважень на укладення Договору. Також щодо вказаних посилань судом першої інстанції зазначено про те, що відповідачем було вчинено юридично значимі дії - прийняття товару уповноваженими особами від постачальника, що свідчить про подальше схвалення позивачем вказаного правочину та відповідно до положень ч. 1 ч. 1 ст. 241 ЦК України не може бути підставою для визнання такого правочину недійсним.

Не погоджуючись з рішенням, Приватне акціонерне товариство «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 24.07.2017 у справі № 910/6986/17 та прийняти нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В апеляційній сказі відповідач послався на те, що спірне рішення є незаконним, прийнятим при порушенні норм матеріального та процесуального права, при невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, з порушенням принципів рівності і змагальності.

В обґрунтування вказаної позиції відповідач фактично постався на ті саме обставини що під час розгляду справи в суді першої інстанції, а саме на те, що:

- спірний договір поставки підписаний неуповноваженою особою, а відтак, він не набрав юридичної сили та є нікчемним, так само як нікчемним є й договір про відступлення права вимоги № П30/04-14 від 30.04.2014, оскільки такий договір є похідним від нікчемного договору поставки;

- поставку за спірним договором було здійснено на тимчасово окуповану територію, на яку поширювався особливий правовий режим (спірний товар був поставлений на Джанкойську та Красноперекопську філії відповідача, які розташовані в Криму, дії яких відповідач на даний час не може контролювати, та, відповідно, не може встановити реальність поставок, що може свідчити про зловмисну домовленість учасників господарських операцій);

- позивач не надав довіреностей на отримання спірного товару, а також товарно-транспортних накладних щодо його поставки;

- судом першої інстанції в жодному судовому засіданні не було проінформовано учасників судового процесу про результати запиту до ДФС та апелянта, а описова частина оспорюваного рішення не містить огляду та дослідження інформації від ДФС та відповіді апелянта на запит.

Також апелянт зазначив про те, що впродовж 2014 року до кінця квітня 2017 року ані первісний кредитор (ТОВ «Грандлайн Груп»), ані позивач не пред'являли претензій та позовів до відповідача, проте у лютому 2017 року позивач та первісний кредитор (ТОВ «Грандлайн Груп») починають претензійно-позовну роботу з стягнення спірної заборгованості, що свідчить про факт існування зловмисної домовленості та про те, що судом першої інстанції порушено вимоги ч. 2 ст. 258 ЦК України щодо спеціальної позовної давності в 1 рік при стягненні неустойки.

Ухвалою від 29.08.2017 колегією суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Баранець О.М., Сітайло Л.Г. відновлено строк подання апеляційної скарги, апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» прийнято до розгляду та порушене апеляційне провадження.

19.09.2017 до відділу забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів надійшло клопотання відповідача про проведення судової експертизи, в якому відповідач просить провести судову технічну експертизу документів: договір № 27/12/13 від 27.12.2013; специфікацій № 1-3 до вказаного договору; видаткових накладних № 03/03-14 від 06.03.2014, № 04/03-14 від 06.03.2014 та № 06/03-14 від 11.03.2014; актів прийому-передачі товару № 1 від 06.03.2014, № 2 від 06.03.2014 та № 3 від 11.03.2014 та договору відступлення права вимоги № ПЗО/04-14 від 30.04.2014.

В судовому засіданні 19.09.2017 представники відповідача вказане клопотання підтримали, зазначивши про те, що просять провести технічну експертизу документів з метою встановлення дати їх виготовлення.

Представник позивача проти задоволення вказаного клопотання заперечив.

Після заслуховування сторін по суті спору колегія суддів відмовила у задоволенні клопотання відповідача про призначення судової технічної експертизи документів з підстав, які будуть викладені в постанові, винесеній за наслідками розгляду цієї справи.

Під час розгляду справи представники відповідача апеляційну скаргу підтримали у повному обсязі, представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечив та просив залишити її без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, з урахуванням правил ст. ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі, колегія суддів встановила таке.

27.12.2013 Товариство з обмеженою відповідальністю «Грандлайн Гру» як постачальник та відповідач як покупець уклали договір № 27/12/13 (далі Договір) (а.с. 37-39 т. 1), в якому дійшли згоди про те, що постачальник зобов'язується в порядку та на умовах, визначених цим Договором, поставити відповідачу (передати у власність відповідача) запчастини та комплектуючі до тягового рухомого складу (далі Товар) згідно зі специфікаціями, які підписуються обома сторонами та є невід'ємними частинами Договору, а відповідач зобов'язується на умовах та в порядку, визначених Договором, прийняти Товар та оплатити його.

Період поставки Товару - протягом терміну дії Договору (п. 1.2 Договору).

Згідно з п. 3.1 Договору ціна Товару включає в себе витрати на транспортування, прибуток, інші обов'язкові платежі, що встановлені чинним законодавством, в т.ч. ПДВ.

Пунктом 3.2 Договору передбачено, що загальна ціна Договору орієнтовано становить 12 000 000 грн. і складається з цін всіх Специфікацій до нього.

Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками і діє до 31.12.2014. Закінчення строку дії Договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього Договору (п. 10.1)

Згідно з п. 5.1 Договору Товар повинен передаватися у власність відповідача партіями згідно специфікацій та його заявок (тобто партією є кількість Товару, зазначена в конкретній заявці по конкретному місцю та терміну поставки). Кожна специфікація повинна обов'язково містити інформацію про найменування, кількість, місце та термін поставки товару. Дострокова поставка дозволяється лише за згодою відповідача.

На виконання умов Договору сторонами підписано Специфікації № 1, № 2 та № 3 (Додатки № 2, № 3 та № 4, відповідно) (а.с. 49-51 т. 1), в яких погоджено поставку:

- Товару на суму 4 150 203,66 грн. Джанкойській філії відповідача (Специфікація № 1);

- Товару на суму 4 235 274,02 грн. Красноперекопській філію відповідача (Специфікація № 2);

- Товару на суму 2 241 543,16 грн. Джанкойській філії відповідача (Специфікація № 3).

За умовами п. 5.4. Договору, приймання Товару здійснюється на території відповідача (відокремлених структурних підрозділів відповідача, на які постачається Товар) за кількістю та якістю. За кількістю - на підставі актів приймання-передачі товару та видаткових накладних, які підписуються уповноваженими особами відокремлених структурних підрозділів відповідача та відповідно до Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за кількістю (затв. Постановою Держарбітражу СРСР від 15.06.1965 № П-6).

Уповноваженими особами відповідача на отримання товару за Договором є особи, зазначені в Переліку адрес постачання та осіб, уповноважених на приймання ТМЦ (Додаток № 1) (п. 5.5. Договору).

Відповідно до п. 5.6. Договору поставка товару здійснюється за адресами місць знаходження відокремлених структурних підрозділів (філій) відповідача, вказаних у Додатку № 1.

Сторонами підписано відповідний Додаток № 1 Перелік адрес постачання та осіб, уповноважених на приймання ТМЦ (а.с. 40-48 т.1), в якому, серед іншого, встановлено, що товар постачається, зокрема на Джанкойську філію (уповноважені особи Остапенко Г.О. - директор та Додонов І.О. - завідуючий складом) та Красноперекопську філію (уповноважені особи Абражан Л.М. - директор та Булдигіна Н.М. - завідуюча господарством).

На виконання умов Договору та Специфікацій до нього постачальник (ТОВ «Грандлайн груп») поставив відповідачу:

- товар на суму 4 150 203, 66 грн., який був поставлений 06.03.2014, Джанкойській філії відповідача. На підтвердження факту поставки вказаного товару до матеріалів справи долучено належним чином засвідчені копії видатковою накладної № 03/03-14 від 06.03.2014 та акту прийому-передачі товару № 1 від 06.03.2014 (а.с. 52, 54 т. 1). Зі змісту вказаних документів слідує, що їх з боку відповідача підписано керівником Джанкойської філії відповідача Остапенко Г.О., тобто уповноваженою на приймання ТМЦ згідно з Додатком № 1;

- товар на суму 2 241 543, 16 грн., який був поставлений 06.03.2014, Джанкойській філії відповідача. На підтвердження факту поставки вказаного товару до матеріалів справи долучено належним чином засвідчені копії видатковою накладної № 04/03-14 від 06.03.2014 та акту прийому-передачі товару № 2 від 06.03.2014 (а.с. 55, 57 т. 1). Зі змісту вказаних документів слідує, що їх з боку відповідача підписано керівником Джанкойської філії відповідача Остапенко Г.О., тобто уповноваженою на приймання ТМЦ згідно з Додатком № 1;

- товар на суму 4 235 274, 02 грн., який був поставлений 11.03.2014, Красноперекопській філії відповідача. На підтвердження факту поставки вказаного товару до матеріалів справи долучено належним чином засвідчені копії видатковою накладної № 06/03-14 від 11.03.2014 та акту прийому-передачі товару № 3 від 11.03.2014 (а.с. 55, 57 т. 1). Зі змісту вказаних документів слідує, що їх з боку відповідача підписано керівником Красноперекопської філії відповідача Абражан Л.М., тобто уповноваженою на приймання ТМЦ згідно з Додатком № 1.

Отже, загальна вартість поставленого за Договором Товару складає 10 627 020,84 грн. (4 150 203, 66+2 241 543, 16+4 235 274, 02).

За умовами пункту 4.2. Договору, відповідач здійснює оплату по факту поставки окремої партії Товару, що оформлюється видатковою накладною. Загальний строк оплати відповідачем Товару не може бути більше ніж 35 банківських днів з моменту поставки окремої партії Товару та отримання відповідачем відповідної видаткової накладної або рахунку-фактури до неї.

В матеріалах справи відсутні докази оплати відповідачем спірного Товару повністю або частково. Факт неоплати Товару відповідачем не заперечується.

Як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції відповідач заперечував проти наявності в нього обов'язку оплатити спірний Товар, посилаючись на те, що:

- Договір підписаний неуповноваженою особю, а відтак, він не набрав юридичної сили та є нікчемним;

- поставку за Договором було здійснено на тимчасово окуповану територію, на яку поширювався особливий правовий режим (спірний товар був поставлений на Джанкойську та Красноперекопську філії відповідача, які розташовані в Криму, дії яких відповідач на даний час не може контролювати, та, відповідно, не може встановити реальність поставок, що може свідчити про зловмисну домовленість учасників господарських операцій);

- позивач не надав довіреностей на отримання спірного товару, а також товаро-транспортних накладних щодо його поставки.

Суд першої інстанції вказані посилання відповідача до уваги не прийняв, з чим колегія суддів погоджується.

Так, щодо посилань відповідача на те, що позивачем не надано довіреностей на отримання товарно-матеріальних цінностей на отримання спірного товару, слід зазначити таке.

Відповідно до пункту 8 Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 16 травня 1996 року № 99, довіреність на отримання цінностей видається на строк не більше 10 днів і є первинним документом, що фіксує рішення уповноваженої особи (керівника) підприємства про уповноваження конкретної фізичної особи одержати для підприємства визначений перелік та кількість цінностей.

Відсутність довіреності за наявності інших первинних документів, що підтверджують здійснення господарської операції з передачі товару, не може заперечувати таку господарську операцію. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного суду України у справі №903/679/14 від 29.04.2015

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Статтею 1 цього Закону визначено, що первинним є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити, як назва документа (форми); дата і місце складання; назва підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Вищезгадані видаткові накладні № 03/03-14 від 06.03.2014, № 04/03-14 від 06.03.2014 та № № 06/03-14 від 11.03.2014, які засвідчують встановлений факт здійснення господарської операції та договірних відносин, вказаним вимогам відповідають.

Слід зазначити і про те, що вказані накладні, так само, як і акти прийому-передачі товару № 1 від 06.03.2014 № 2 від 06.03.2014 та № 3 від 11.03.2014, підписані з боку відповідача особами, уповноваженими на приймання Товару відповідним Додатком № 1 до Договору, який за своєю правовою природою фактично й виконує функцію довіреності на отирмання товарно-матеріальних цінностей.

Щодо посилань відповідача на відсутність товарно-транспортних накладних, які б свідчили про факт поставки спірного товару, колегія суддів зазначає про те, що вказані накладні за своєю правовою природою є лише одним з видів первинних документів, яка підтверджує факт передачі товару для перевезення та його видачі вантажоотримувачу, а їх відсутність, як вірно встановлено судом першої інстанції, за наявності інших належним чином оформлених первинних документів, жодним чином не може спростувати факт поставки товару.

Щодо посилань відповідача на те, що Договір підписаний неуповноваженою особю, а відтак, він не набрав юридичної сили та є нікчемним, колегія суддів зазначає таке.

Насамперед колегія суддів вважає помилковою правову позицію позивача, на думку якого підписання договору неупоноваженою особою свідчить про те, що такий договір є нікчемним.

Стаття 215 ЦК України встановлює, що:

- підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1);

- недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним (ч. 2);

- якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3).

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Частина 1 п. 2.5.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначає, що необхідно з урахуванням приписів статті 215 ЦК України та статті 207 ГК України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, частина перша статті 220, частина друга статті 228 ЦК України, частина друга статті 207 ГК України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора (зокрема, частина перша статті 227, частина перша статті 229, частина перша статті 230, частина перша статті 232 ЦК України, частина перша статті 207 ГК України).

Отже, відповідно до приписів чинного законодавства підписання договору неуповноваженою особою не свідчить про те, що такий договір є нікчемним (тобто таким, що є недійсним через невідповідність його вимогам закону, та таким, що не потребує визнання його недійсним судом) Такий правочин є оспорюваним, тобто таким, що може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Стаття 204 ЦК України встановлює презумпцію правомірності правочину, а саме те, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів визнання Договору недійсним в судовому порядку, в тому числі із підстав підписання його неуповноваженою особою, колегія суддів вважає недоведеним такий факт та виходить з того, що цей правочин є правомірним.

Водночас колегія суддів з метою повного та всебічного дослідження матеріалів справи зазначає про таке.

Зі змісту Договору слідує, що його з боку відповідача підписано Заступником Голови Правління Пожаровим Сергієм Олександровичем на підставі довіреності № 87 від 30.10.2012.

З доданої відповідачем до матеріалів справи копії довіреності № 87 від 30.10.2012 (а.с. 107 т. 1) слідує, що строк її дії встановлений до 30.10.2013, тобто станом на дату укладення Договору така довіреність вже не діяла.

Водночас в матеріалах справи наявна копія довіреністі № 90 від 29.10.2013 з терміном дії до 29.10.2014 (а.с. 236 т. 1), яка видана Головою Правління відповідача Євсюковим С.Ю. на ім'я Заступника Голови Правління Пожарова С.О., згідно з якою останній має право на укладання від імені відповідача договорів на закупівлю товарів, робіт (відповідач не заперечує проти факту видачі ним такої довіреності - примітка суду)

Отже, станом на дату підписання Договору Заступник Голови Правління Пожаров С.О. мав відповідний обсяг повноважень на укладення договорів від імені відповідача, в той час як посилання у спірному договорі поставки на довіреність з іншими реквізитами само по собі не може свідчити про відсутність у Пожарова С.О. повноважень на укладення Договору.

Слід зазначити й про те, що частиною 1 ст. 241 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Згідно з ч. 2 ст. 241 ЦК України наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Пунктом 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» встановлено, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідачем було вчинено юридично значимі дії - прийняття товару уповноваженими особами від постачальника, що свідчить про подальше схвалення позивачем вказаного правочину та, відповідно до положень ч. 1 ч. 1 ст. 241 ЦК України, неможливість визнання такого правочину недійсним.

Щодо посилань відповідача на те, що поставку за Договором було здійснено на тимчасово окуповану територію, на яку поширювався особливий правовий режим (спірний товар був поставлений на Джанкойську та Красноперекопську філії відповідача, які розташовані в Криму, дії яких відповідач на даний час не може контролювати, та, відповідно, не може встановити реальність поставок, що може свідчити про зловмисну домовленість учасників господарських операцій), сліду зазначити таке.

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Посилання відповідача на наявність зловмисної домовленості учасників господарських операцій є припущенням, не доведеним належними документальними доказами.

Крім того, Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», яким, серед іншого, встановлено, що сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, з 20.02.2014 є тимчасово окупованою територією України, прийнятий 15.04.2014, а набрав чинності з дна, наступного за днем публікації, тобто з 27.04.2014.

Враховуючи, що вказаний закон було оприлюднено 26.04.2014, тобто більш, ніж 1,5 місці після спірних поставок, станом на дату їх здійснення сторони Договору не могли передбачити обставин щодо тимчасової окупації території Автономної Республіки Крим.

При цьому слід врахувати, що статтю 1 вказаного закону доповнено частиною 2, згідно з якою початком тимчасової окупації є 20.02.2014, Законом України від 15.09.2015 № 685-VІІІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації», який набрав чинності 09.10.2015.

Невідображення відповідачем спірних операції з отримання Товару у документах бухгалтерського та податкового обліку, за наявності досліджених судом належних доказів факту поставки, не може бути беззаперечним доказом того, що таких операцій з поставки Товару не відбулось.

Посилання відповідач на вказані обставини до уваги колегією суддів не приймаються.

При цьому колегія суддів зауважує відповідачеві на тому, що, незважаючи на те, що Товар поставлений у філії відповідача, стороною за Договором є саме відповідач, а отже, саме він прийняв на себе відповідні зобов'язання, зокрема оплатити поставлений за Договором товар у повному обсязі та у строки, встановлені таким договором.

Згідно з ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч.2 ст.11 ЦК України).

Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч.1 ст.712 ЦК України за договором поставки, до яких відноситься спірний Договір, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 2 зазначеної статті встановлено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч.1 ст.692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Враховуючи обставини, які викладені вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем належними та допустимим доказами доведено факт поставки відповідачу постачальником за Договором Товару на загальну суму 10 627 020,84 грн. та факт невиконання відповідачем свого обов'язку по оплаті такого товару.

30.04.2014 ТОВ «Грандлайн Груп» як первісний кредитор та позивач як новий кредитор уклали договір про відступлення права вимоги № П30/04-14 (а.с. 29-31 т. 1), в пунктах 1.1.-1.4. якого встановлено, що:

- між ТОВ «Грандлайн Груп» і відповідачем (Боржник) був укладений Договір ;

- відповідно до Договору ТОВ «Грандлайн Груп» поставив відповідачу запчастини та комплектуючі до тягового рухомого складу;

- відповідно до умов Договору відповідач зобов'язаний сплатити ТОВ «Грандлайн Груп» за поставлену продукцію не пізніше 35 (тридцяти п'яти) банківських днів після фактичної поставки продукції;

- продукція фактично поставлена. Термін оплати настав.

Згідно з п. 2.1. Договору про відступлення права вимоги № П30/04-14 ТОВ «Грандлайн Груп» відступає, а позивач набуває право вимоги, належне ТОВ «Грандлайн Груп» у відповідності з Договором, укладеним між ТОВ «Грандлайн Груп» та відповідачем.

За цим договором позивач одержує право замість ТОВ «Грандлайн Груп» вимагати від відповідача виконання всіх обов'язків, визначених в Договорі (п. 2.2. Договору про відступлення права вимоги № П30/04-14).

Відповідно до пункту 2.3. Договору про відступлення права вимоги № П30/04-14 до позивача переходить право на стягнення з відповідача штрафних санкцій, пені та інших зобов'язань по основному договору за порушення Договору відповідачем.

Пунктом 2.5. Договору про відступлення права вимоги № П30/04-14 передбачено, що в рахунок компенсації ТОВ «Грандлайн Груп» за суму переданого боргового зобов'язання відповідача, позивач відмовляється від права вимоги від ТОВ «Грандлайн Груп» його заборгованості перед позивачем, яка виникла за рахунок отримання попередніх оплат по договорам № 1501 від 15.01.2013 та № 06/06/13 від 06.06.2013, укладеним між первісним кредитором і новим кредитором на суму відступленого права вимоги.

За умовами п. п. 3.1.-3.3. Договору про відступлення права вимоги № П30/04-14ТОВ «Грандлайн Груп» передає позивачу право вимоги до відповідача, що виникло у ТОВ «Грандлайн Груп» на підставі Договору в сумі 10 627 020, 84 грн. Право вимоги, що відступається за цим договором від ТОВ «Грандлайн Груп» позивача, оцінене сторонами в сумі 10 627 020, 84 грн. Сума заборгованості ТОВ «Грандлайн Груп» перед позивачем, що скасовується згідно з п. 2.5. цього договору, становить 10 627 020, 84 грн.

Позивачем до матеріалів справи долучені платіжні доручення (а.с. 205-222 т. 1), які свідчать про перерахування ним ТОВ «Грандлайн Груп» протягом 2013 року грошових коштів за договорами № 1501 від 15.01.2013 та № 06/06/13 від 06.06.2013.

Частиною 1 ст. 510 ЦК України встановлено, що сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Пунктом 1 частини 1 ст. 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

З матеріалів справи слідує, що ТОВ «Грандлайн Груп» та позивач листами № 21/04-14 від 30.04.2014 та № 15/05-14 від 12.05.2014, відповідно, (а.с. 203-204 т. 1), повідомили відповідача про спірне відступлення права вимоги.

Відповідач заперечує проти отримання вказаних листів, зазначаючи у додаткових письмових поясненнях (а.с. 229-231 т. 1) також про те, що вказані документи мають ознаки фальсифікації (підробки).

Щодо вказаних посилань колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 518 ЦК України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов'язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора.

Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора, на момент пред'явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов'язок до пред'явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання (ч. 2 ст. 518 ЦК України).

Наведена норма визначає обсяг заперечень боржника проти вимог кредитора, який залежить від того, чи був боржник письмово повідомлений про заміну. Якщо боржник був письмово повідомлений про таку заміну, то обсяг заперечень визначається на момент одержання письмового повідомлення; якщо не був - то цей обсяг визначається моментом пред'явлення йому вимоги новим кредитором.

Отже, у розумінні ст. 518 ЦК України відсутність письмового повідомлення не звільняє боржника від відповідальності за порушення зобов'язання та не може свідчити про те, що заміна сторони не відбулась, в той час як боржник, тобто у спірному випадку відповідач, має право висувати проти нового кредитора, тобто позивача, всі заперечення, які він мав проти первісного кредитора, тобто у спірному випадку - заперечення проти факту існування заборгованості, право вимоги якої передано за Договором про відступлення права вимоги № П30/04-14, що ним фактично і зроблено під час розгляду цієї справи.

За таких обставин, колегія суддів не встановлює та не досліджує факт отримання/неотримання відповідачем листів № 21/04-14 від 30.04.2014 та № 15/05-14 від 12.05.2014, оскільки вказані обставини жодним чином не впливають на вирішення спору сторін по суті.

Отже, з укладенням позивачем та ТОВ «Грандлайн Груп» договору про відступлення права вимоги № П30/04-14 від 30.04.2014 до позивача перейшло право вимоги до відповідача за Договором на суму основного боргу 10 627 020, 84 грн., а також право вимоги штрафних санкцій, пені та інших зобов'язань по Договору

За таких обставин, суд першої інстанції правомірно задовольнив позовні вимоги про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 10 627 020, 84 грн. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача неустойки в сумі 1 205 583,36 грн. слід зазначити таке.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

В силу ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт прострочення відповідачем обов'язку оплатити поставлений за Договором товар, є підстави для застосування встановленої Договором та законодавством відповідальності.

В п. 7.2.2. Договору передбачено, що на вимогу постачальника відповідач в разі несвоєчасної оплати за Товар, обумовленої Договором, зобов'язаний сплатити постачальнику неустойку в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у період невиконання зобов'язань від суми заборгованості за кожен день прострочення, але не більше суми заборгованості.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частиною 1 статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Частинами 2 та 3 вказаної статті визначено що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, а пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Отже, як слідує з умов Договору та положень ст. 549 ЦК України, визначена Договором неустойка є пенею.

Щодо посилань відповідача на те, що судом першої інстанції порушено вимоги ч. 2 ст. 258 ЦК України щодо спеціальної позовної давності в 1 рік при стягненні неустойки, колегія суддів зазначає, що відповідно до приписів ч. 3 та 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, в той час як відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідних заяв про застосування строків позовної давності до вимог про стягнення пені не заявлялось, а відтак у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для застосування до позовних вимог про стягнення пені наслідків спливу строку позовної давності.

За таких обставин, суд першої інстанції правомірно задовольнив позовні вимоги позивача про стягнення пені в сумі 1 205 583,36 грн. за розрахунком позивача. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат в сумі 10 245 477,47 грн. та 3 % річних в сумі 932 152,42 грн. слід зазначити таке.

Частина 2 ст. 625 ЦК України встановлює, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частина 2 ст. 625 ЦК України встановлює, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За обставин, що склалися, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат в сумі 10 245 477,47 грн. та 3 % річних в сумі 932 152,42 грн. за розрахунком позивача. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Щодо клопотання відповідача про проведення судової експертизи колегія суддів зазначає таке.

Зі змісту вказаного клопотання слідує, що як на підставу для його задоволення відповідач посилається на те, що позивачем під час розгляду справи в суді першої інстанції було надано суду ряд підроблених/сфальсифікованих документів, про що відповідачем було зазначено в додаткових поясненнях, які подані до суду першої інстанції 21.07.2017, і ця обставина ставить під сумнів інші документи, які були підставою подання позову; що у відповідача відсутні оригінали договору та додатків до нього; що спірна поставка була здійснена на філії відповідача, які розташовані на тимчасово окупованій території.

З матеріалів справи слідує, що у додаткових поясненнях, які подані до суду першої інстанції 21.07.2017, відповідач зазначив про фальсифікацію повідомлення та листа, якими його було повідомлено про відступлення права вимоги (листи № 21/04-14 від 30.04.2014 та № 15/05-14 від 12.05.2014), не ставлячи під сумнів як справжність Договору, так і всіх документів, які підтверджують факт виконання його сторонами.

Проте, як встановлено вище, як факт отримання/неотримання відповідачем вказаних листів № 21/04-14 від 30.04.2014 та № 15/05-14 від 12.05.2014, так і час їх написання жодним чином не впливає на вирішення спору сторін по суті.

При цьому саме лише припущення відповідача про фальсифікацію листів № 21/04-14 від 30.04.2014 та № 15/05-14 від 12.05.2014 не може вважатися належним доказам на підтвердження факту ймовірної фальсифікації інших документів, які були підставою подання позову.

Так само не може бути такою підставою і той факт, що у відповідача відсутні оригінали договору та додатків до нього, та те, що спірна поставка була здійснена на філії відповідача, які розташовані на тимчасово окупованій території, оскільки відсутність у відповідача таких документів, ймовірніше за все, є наслідком того, що товар за спірним договором постачався саме на ті філії відповідача, які на даний час перебувають на тимчасово окупованій території, та з якими, як зазначає сам відповідач, у нього втрачений зв'язок.

За таких обставин, у задоволенні клопотання відповідача про проведення судової експертизи колегією суддів відмовляється.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду міста Києва від 24.07.2017 у справі № 910/6986/17 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 44, 49 ГПК України судові витрати за подачу апеляційної скарги покладаються на відповідача.

Керуючись ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» на рішення Господарського суду міста Києва від 24.07.2017 у справі № 910/6986/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.07.2017 у справі № 910/6986/17 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/6986/17.

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді Л.Г. Сітайло

О.М. Баранець