ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2017 року Справа № 910/2006/17
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Катеринчук Л.Й. (головуючого), Поліщука В.Ю., Удовиченка О.С.
розглянувши касаційну скаргуУкраїнського державного концерну по матеріально-технічному і сервісному забезпеченню агропромислового комплексу "Украгротехсервіс"
на постанову та рішенняКиївського апеляційного господарського суду від 14.06.2017 Господарського суду міста Києва від 19.04.2017
у справі Господарського суду№ 910/2006/17 міста Києва
за позовомУкраїнського державного концерну по матеріально-технічному і сервісному забезпеченню агропромислового комплексу "Украгротехсервіс"
доДержавного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Державної казначейської служби України
простягнення 1 287 487, 30 грн.
за участю в судовому засіданні представника Українського державного концерну по матеріально-технічному і сервісному забезпеченню агропромислового комплексу "Украгротехсервіс" - Кирика В.К. (довіреність №07-1/6 від 13.01.2017),

В С Т А Н О В И В :

03.02.2017 шляхом направлення поштового відправлення Український державний концерн по матеріально-технічному і сервісному забезпеченню агропромислового комплексу "Украгротехсервіс" (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" (далі - відповідача) про стягнення 1 287 487, 30 грн., що становить вартість переданих позивачем Приватному підприємству "Меліса (далі - ПП "Меліса") за договором поставки №99/07-100 від 27.05.1999 двох тракторів "Джон Дір 8400", які 11.06.2003 вилучено відповідачем у ПП "Меліса" в рахунок погашення заборгованості перед позивачем за спірну сільськогосподарську техніку в період дії мораторію на задоволення вимог кредиторів, введеного у справі №23/267-50/360-2012 про банкрутство позивача ухвалою місцевого господарського суду від 03.05.2001, обґрунтовуючи позовні вимоги положеннями статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статей 147, 224 - 226 Господарського кодексу України (далі - ГК України) (том 1, а.с. 6 - 79).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.02.2017 порушено провадження у справі та прийнято позовну заяву до розгляду, розгляд справи призначено в судовому засіданні на 22.02.2017, який тричі відкладався місцевим господарським судом (том 1, а.с. 1 - 2, 182 - 183, 225 - 227, 254 - 256).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.03.2017 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Державну казначейську службу України (далі - третя особа) (том 1, а.с. 225 - 227).

14.04.2017 відповідачем подано клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності за вимогами позивача щодо стягнення з відповідача вартості спірних тракторів та відмову в позові з цих підстав, обґрунтовану тим, що договір про передачу техніки в рахунок погашення заборгованості за кредитами, залученими державою або під державні гарантії і наданими для закупівлі сільськогосподарської техніки іноземного виробництва, укладено між відповідачем та сільськогосподарським товаровиробником 11.06.2003, тому на момент заявлення позовних вимог в лютому 2017 сплив строк позовної давності у три роки, в межах якого позивач міг звернутися до відповідача з вимогами про стягнення вартості сільськогосподарської техніки, вилученої у ПП "Меліса" за зазначеним договором (вх. №01-37/26362/17) (том 1, а.с. 258 - 259).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.04.2017 (суддя Пукшин Л.Г.) у задоволенні позову відмовлено з огляду на встановлення обставин вилучення відповідачем спірних тракторів у сільськогосподарського підприємства, яке не виконало зобов'язань перед позивачем щодо оплати за поставлену сільськогосподарську техніку, на виконання постанови Кабінету Міністрів України "Про порядок зарахування коштів до державного бюджету у рахунок погашення заборгованості за кредитами, залученими державою або під державні гарантії і наданими для закупівлі сільськогосподарської техніки іноземного виробництва" №414 від 31.03.2003, що свідчить про відсутність в діях відповідача складу цивільного правопорушення та виключає можливість одержання позивачем відшкодування вартості спірних тракторів за рахунок відповідача (том 1, а.с. 286 - 292).

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції від 19.04.2017 як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, за умов неповноти встановлення місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи, та невідповідності його висновків фактичним обставинам справи, та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги і стягнути з відповідача на користь позивача 1 287 487, 30 грн. як вартості безпідставно набутого майна та 40 555, 86 грн. витрат на оплату судового збору.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.06.2017 (колегія суддів у складі: головуючого судді - Смірнової Л.Г., суддів: Пономаренка Є.Ю., Дідиченко М.А.) апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 19.04.2017 у даній справі залишено без змін з тих же підстав (том 2, а.с. 90 - 99).

Не погоджуючись з прийнятими судовими рішеннями, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просив скасувати постанову апеляційного суду від 14.06.2017 та рішення суду першої інстанції від 19.04.2017, а справу передати на новий розгляд до місцевого господарського суду, обґрунтовуючи порушенням судами попередніх інстанцій положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статей 317, 1212 - 1214 ЦК України, статті 134 ГК України, статей 12, 17 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції до 19.01.2013 та статей 42, 43, 27, 38, 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). Позивач зазначив про безпідставність відмови судів у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача вартості спірних тракторів, поставлених позивачем ПП "Меліса" та в подальшому вилучених відповідачем у ПП "Меліса" на виконання Постанови КМУ №414 від 31.03.2003, з посиланням на обставини належності спірної сільськогосподарської техніки позивачу на праві власності та дію мораторію на задоволення вимог кредиторів у справі про банкрутство позивача, що виключає можливість вилучення у нього активів поза межами процедури банкрутства. Також, позивач зазначив про порушення судами положень статті 27 ГПК України, що полягало у розгляді позову про стягнення вартості безпідставно набутих відповідачем тракторів імпортного виробництва, придбаних позивачем за державні кошти, без залучення до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Міністерства фінансів України, яке за дорученням Кабінету Міністрів України здійснює облік та контроль проведення позивачем розрахунків з державним бюджетом за спірну сільськогосподарську техніку як грошовими коштами, так і за рахунок поставки сільськогосподарської продукції, цінних паперів та інших активів.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, переглянувши у касаційному порядку постанову апеляційного суду від 14.06.2017 та рішення суду першої інстанції від 19.04.2017 на предмет повноти встановлених обставин справи та правильності їх юридичної оцінки, перевіривши застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, обговоривши доводи касаційної скарги, вислухавши представника позивача - Кирика В.К., дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення касаційної скарги, виходячи з такого.

Положеннями статей 316, 317, 321 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статей 12, 15, 16, 20 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права, в тому числі право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права, на власний розсуд. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

Так, частиною 2 статті 16 ЦК України передбачено способи захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Отже, позовна вимога боржника про відшкодування вартості майна, належного боржнику на праві власності, яке було вилучено відповідачем у третьої особи, якій спірне майно було поставлено позивачем з можливістю набуття його у власність після проведення повного розрахунку за договором поставки, є за своєю правовою природою вимогою про відшкодування збитків, завданих відповідачем у зв'язку з неможливістю повернути спірне майно позивачу для його подальшої реалізації як активу в процедурі банкрутства позивача з метою відновлення його платоспроможності.

Положеннями статті 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

При відшкодуванні збитків застосовуються загальні умови відшкодування шкоди визначені статтею 1166 ЦК України, які передбачають, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, відповідальність за порушення зобов'язання у вигляді відшкодування збитків настає за наявності таких умов: протиправної дії чи бездіяльності особи; заподіяння збитків в результаті такої дії чи бездіяльності особи; причинного зв'язку між протиправною дією чи бездіяльністю особи та заподіяними збитками; вини боржника.

При цьому, на позивача покладається обов'язок доведення того, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки.

Згідно з частиною 1 статті 33 та частиною 2 статті 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, 17.11.1996 між позивачем, як покупцем, та Компанією "Дір енд Компані", як продавцем, укладено контракт купівлі-продажу №10-5 (далі - контракт), за умовами якого продавець зобов'язався продати покупцю товар фірми "Дір енд Компані", а покупець зобов'язався купити та оплатити згідно з додатком №3 (Умови платежу) вартість тракторів та іншого обладнання на суму 85 130 000 доларів США згідно з додатком №1, що є невід'ємною частиною контракту; у специфікації №1 (додаток №1 до контракту) визначено перелік та вартість товарів, зокрема: 601 новий трактор моделі Джон Дір 8400, 200 нових дискових борон моделі Джон Дір 630, 103 нові 12-рядні сіялки моделі Джон Дір 1710 та 50 нових 35-футових зернових сіялок моделі Джон Дір 455 (том 1, а.с. 12 - 38).

Судами встановлено, що відповідно до додатку №3 до контракту (Умови платежу), платежі здійснюються в такому порядку: 15% загальної вартості контракту сплачується шляхом кредиту, який надається продавцем покупцю строком на 5 років з фіксованою ставкою 6,5% проти виставлення покупцем боргового зобов'язання (Promissory Note), під гарантією Міністерства фінансів України. Погашення боргового зобов'язання буде здійснюватися в строки, які відповідають строкам погашення кредиту, який надається для фінансування 85% вартості контракту; 85% загальної вартості контракту оплачується на умовах і в рамках Гарантійної структури угоди від 10.05.1995, укладеної Міністерством фінансів України, яке виступило від імені уряду України, та Ексімбанком США, який виступив від імені уряду США, шляхом виставлення Державним експортно-імпортним банком України безвідзивного документарного акредитиву (том 1, а.с. 27).

Суди встановили, що зобов'язання за контрактом виконано Кабінетом Міністрів України, як гарантом, у зв'язку з чим у позивача утворилася заборгованість перед державою Україна з оплати вартості сільськогосподарської техніки, придбаної під державні гарантії щодо повернення іноземного кредиту, наданого на закупівлю такої техніки.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, 27.05.1999 між позивачем, який виконував функції державного агента, як постачальником, та ПП "Меліса", як покупцем, укладено договір №99/07-100 на поставку концерном "Украгротехсервіс" державним машинно-технологічним станціям, сільськогосподарським товаровиробникам та іншим суб'єктам господарювання усіх форм власності тракторів, сільськогосподарської техніки фірми "Дір енд Компані", запасних частин і технічних рідин та проведення розрахунків за них (далі - договір поставки); пунктами 2.1., 4.2. договору поставки сторони погодили, що постачальник зобов'язується передати, а покупець прийняти товар та оплатити вартість на умовах розстрочення кінцевого розрахунку та під процент; товар переходить в розпорядження покупця після підписання сторонами акта передачі-приймання (том 1, а.с. 51 - 58).

Судами встановлено, що на виконання умов договору поставки, 27.05.1999 позивач, як постачальник, передав, а ПП "Меліса", як покупець, прийняло техніку, а саме: трактори Джон Дір 8400 номер шасі НОМЕР_3, номер двигуна НОМЕР_1 та Джон Дір 8400, номер шасі НОМЕР_4, номер двигуна НОМЕР_2, про що складено акт передачі-приймання техніки фірми "Дір енд Компані" на виконання договору про поставку (том 1, а.с. 59); при цьому, зобов'язання з оплати вартості поставленої техніки покупець не виконав.

Матеріалами справи підтверджуються та судами встановлено обставини порушення щодо позивача провадження у справі про банкрутство №23/267-50/360-2012 та введення мораторію на задоволення вимог кредиторів боржника відповідно до ухвали місцевого господарського суду від 03.05.2001 (том 1, а.с. 60).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, 11.06.2003 між ПП "Меліса", як боржником, та НАК "Украгролізинг", правонаступником якої є відповідач, укладено договір №120-п про передачу техніки в рахунок погашення заборгованості за кредитами, залученими державою або під державні гарантії і наданими для закупівлі сільськогосподарської техніки іноземного виробництва на виконання постанови Кабінету Міністрів України "Про порядок зарахування коштів до державного бюджету у рахунок погашення заборгованості за кредитами, залученими державою або під державні гарантії і наданими для закупівлі сільськогосподарської техніки іноземного виробництва" №414 від 31.03.2003; сторони погодили, що боржник визнає і підтверджує свій борг за договором №99/07-100 від 27.05.1999 та в рахунок його погашення передає НАК "Украгролізинг" сільськогосподарську техніку іноземного виробництва за переліком, вказаним в акті приймання-передачі, а НАК "Украгролізинг" приймає техніку і здійснює необхідні дії, передбачені Порядком проведення розрахунків з держаним бюджетом у негрошовій формі за кредитами, залученими державою або під державні гарантії і наданими для закупівлі сільськогосподарської техніки іноземного виробництва товаровиробниками та іншими суб'єктами господарювання, затвердженим Постановою, з метою зарахування вартості техніки в рахунок погашення заборгованості боржника перед кредитором (том 1, а.с. 61 - 62).

Судами встановлено та матеріалами справи підтверджується, що на виконання умов договору №120-п від 11.06.2003 та постанови КМУ №414 від 31.03.2003, боржник передав, а НАК "Украгролізинг" прийняла трактор Джон Дір 8400 номер двигуна НОМЕР_1 за актом приймання-передачі техніки від 11.06.2003, а також трактор Джон Дір 8400, номер двигуна НОМЕР_2 за актом приймання-передачі від 06.05.2004 (том 1, а.с. 63, 65).

Звертаючись до суду з позовними вимогами про стягнення з відповідача збитків в розмірі 1 287 487, 30 грн. як вартості безпідставно набутих відповідачем тракторів, позивач зазначав себе власником спірної техніки та доводив незаконність дій НАК "Украгролізинг", правонаступником якої є відповідач, щодо її вилучення у ПП "Меліса" як таких, що порушують право власності позивача на спірну сільськогосподарську техніку та вчинені під час дії мораторію на задоволення вимог кредиторів позивача-боржника.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та достатніми доказами наявності в діях відповідача складу цивільного правопорушення щодо безпідставного позбавлення позивача права власності на спірні трактори, оскільки вилучення у ПП "Меліса" поставленої позивачем сільськогосподарської техніки здійснено відповідачем на виконання вимог постанови КМУ №414 від 31.03.2003, у зв'язку з непроведенням ПП "Меліса", як покупцем, розрахунку за поставлені йому трактори іноземного виробництва та встановлення постановою КМУ №414 від 31.03.2003 обов'язку суб'єктів господарювання, які використовують сільськогосподарську техніку іноземного виробництва, придбану за рахунок іноземного кредиту під державні гарантії, та не можуть оплатити її вартість, передати НАК "Украгролізинг" у державну власність техніку, придбану за рахунок кредитів, для її подальшої передачі у фінансовий лізинг на умовах, визначених законодавством.

При цьому, місцевим господарським судом відмовлено відповідачу у застосуванні до спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності за вимогами позивача, так як суд дійшов висновку про відмову в позові за безпідставністю позовних вимог.

Апеляційний суд, переглядаючи справу в повному обсязі, погодився зі здійсненою судом першої інстанції оцінкою доказів у справі та не знайшов правових підстав для зміни чи скасування рішення від 19.04.2017.

Колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції про відмову в позові та зазначає про таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, за умовами договору поставки №99/07-100 від 27.05.1999 у правовідносинах з покупцем - ПП "Меліса" позивач виступав як постачальник сільськогосподарської техніки та комплектуючих до них та виконував функції державного агента з правом на агентську винагороду як плату за надання послуг з обслуговування договору поставки, отримання кредиту на закупівлю техніки іноземного виробництва, поставки товару покупцям та організації його гарантійного та сервісного обслуговування (пункти 1.4., 3.5. договору поставки).

Положеннями пункту 2 "Поставка техніки" Порядку поставки концерном "Украгротехсервіс" державним машинно-технологічним станціям, сільськогосподарським товаровиробникам та іншим суб'єктам господарювання усіх форм власності тракторів, сільськогосподарської техніки фірми "Дір енд Компані", запасних частин і технічних рідин та проведення розрахунків за них, затвердженого наказом Міністерства агропромислового комплексу України, Міністерства фінансів України та Міністерства економіки України №195/129/65 від 14.05.1999 (далі - Порядок), передбачено, що поставка тракторів "Джон Дір" державним МТС здійснюється за розподілом Мінагропрому, виходячи з наявності зазначених тракторів, що перебувають на відповідальному зберіганні в областях згідно з укладеними договорами зберігання.

Отже, позивач не є власником спірних тракторів, переданих ПП "Меліса" в користування з правом набуття їх у власність у разі повного розрахунку за договором поставки, а лише виконував функції державного агента з отримання, використання та забезпечення погашення кредиту Ексімбанку США, наданого під гарантії уряду України, на закупівлю сільськогосподарської техніки фірми "Дір енд Компані", а також зберігача придбаної в іноземного виробника техніки та її постачальника суб'єктам господарювання.

Отже, в порушення положень статей 33, 34 ГПК України позивачем не доведено належними та достатніми доказами факту існування причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача щодо вилучення спірних тракторів у ПП "Меліса", яке не провело повну оплату поставленої позивачем-державним агентом спірної сільськогосподарської техніки, на виконання вимог постанови КМУ №414 від 31.03.2003 та наслідками у вигляді завдання йому збитків на суму вартості спірних тракторів, зважаючи на встановлені судами обставини відсутності у позивача правомочностей власника спірного майна.

Відтак, на виконання вимог статей 43, 101 ГПК України суди попередніх інстанцій належним чином з'ясували характер і суть заявлених позовних вимог та встановили їх невідповідність передбаченим частиною 2 статті 16 ЦК України способам захисту цивільних прав та інтересів.

Доводи касаційної скарги про неналежну оцінку судами першої та апеляційної інстанцій обставин справи на предмет належності спірних тракторів позивачу на праві власності з посиланням на докази, прийняті до уваги та спростовані судами, зводяться до намагання переконати суд касаційної інстанції здійснити переоцінку доказів, що виходить за межі повноважень касаційного суду відповідно до статті 1117 ГПК України, а отже, такі доводи є необґрунтованими.

Доводи скаржника про порушення судами положень статті 27 ГПК України, що полягало у розгляді позову про стягнення вартості безпідставно набутих відповідачем тракторів імпортного виробництва, придбаних позивачем за державні кошти, без залучення до участі у справі в якості третьої особи Міністерства фінансів України, яке за дорученням Кабінету Міністрів України здійснює облік та контроль проведення позивачем розрахунків з державним бюджетом за спірну сільськогосподарську техніку, колегія суддів касаційного суду відхиляє з огляду на залучення місцевим господарським судом ухвалою від 22.03.2017 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Державної казначейської служби України, до повноважень якої пунктом 4 постанови КМУ №414 від 31.03.2003 віднесено надання банку-агенту Кабінету Міністрів України інформації щодо стану погашення заборгованості боржників перед державою за кредитами, наданими під гарантії уряду України, в тому числі на закупівлю позивачем сільськогосподарської техніки в іноземного виробника - фірми "Дір енд Компані".

З огляду на зазначене, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку про залишення без змін постанови Київського апеляційного господарського суду від 14.06.2017 та рішення Господарського суду міста Києва від 19.04.2017 у справі №910/2006/17, а касаційної скарги позивача без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись статтями 1115, 1117, 1119 - 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Українського державного концерну по матеріально-технічному і сервісному забезпеченню агропромислового комплексу "Украгротехсервіс" залишити без задоволення.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 14.06.2017 та рішення Господарського суду міста Києва від 19.04.2017 у справі №910/2006/17 залишити без змін.

Головуючий Л.Й. Катеринчук

Судді В.Ю. Поліщук

О.С. Удовиченко