ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

20.09.2017 Справа № 904/7263/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Позика" (м.Київ)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Валентина" (м. Дніпро)

про стягнення заборгованості за кредитним договором № 0 від 26.10.2006 у загальному розмірі 128 428 грн. 84 коп. (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 18.09.2017)

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 - представник (довіреність № 696 від 02.08.2017)

від відповідача: ОСОБА_2 - представник (довіреність № 10 від 26.07.2017)

ОСОБА_3 - директор (паспорт; витяг з ЄДР)

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Позика" (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою, в якій, на момент звернення з нею до суду, просило суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Валентина" (далі - відповідач) заборгованість за кредитним договором № 0 від 26.10.2006 у загальному розмірі 107 466 грн. 46 коп.

Ціна позову, на момент звернення з ним до суду, складалася з наступних сум:

- 25 706 грн. 15 коп. - заборгованість за кредитом;

- 81 760 грн. 31 коп. - заборгованість за процентами.

Позовні вимоги мотивовані тим, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Валентина" має заборгованість перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Позика", яка виникла на підставі договору про відступлення права вимоги № 48/1 від 28.11.2016 та утворилась у Товариства з обмеженою відповідальністю "Валентина" перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінактив" на підставі договору про відступлення права вимоги № 48 від 24.11.2016, яка в свою чергу утворилась у Товариства з обмеженою відповідальністю "Валентина" перед Публічним акціонерним товариством "УкрСиббанк" за кредитним договором № 0 від 26.10.2006, який відступив своє право грошової вимоги за кредитним договором.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 11.07.2017 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 02.08.2017.

Від позивача надійшов супровідний лист (вх.суду 41501/17 від 25.07.2017), в якому він просив суд долучити до матеріалів справи витребувані ухвалою суду документи.

Від відповідача надійшли заперечення на позовну заяву (вх.суду 42786/17 від 01.08.2017), в яких він просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що додаткові вимоги (вимоги, що виникли після стягнення заборгованості рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 23.08.2012) за кредитним договором № 0 від 26.10.2006, які були пред'явлені до ТОВ "Валентина" були вже неодноразово розглянуті судами, зокрема, по справі № 422/5797/12 та у задоволенні вказаних вимог судом було відмовлено. Також, відповідач вказував на пропуск позивачем строку позовної давності на звернення із даними вимогами до суду.

У судове засідання 02.08.2017 з'явилися представники позивача та відповідача.

Представником позивача у судовому засіданні 02.08.2017 було викладено зміст позовних вимог, наведено доводи в їх обґрунтування.

Представник відповідача у судовому засіданні 02.08.2017 проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на обставини, викладені у заперечення на позовну заяву.

У судовому засіданні 02.08.2017 в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 07.09.2017.

Від позивача надійшов супровідний лист (вх.суду 45046/17 від 14.08.2017), в якому він для долучення до матеріалів справи надав суду письмові пояснення з додатками. В письмових поясненнях позивач вказував про те, що хоча ПАТ "УкрСиббанк" і відмовлено у задоволенні позовних вимог, але судом було встановлено, що рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 23.08.2012 з Товариства з обмеженою відповідальністю стягнуто заборгованість з Товариства з обмеженою відповідальністю "Валентина" лише частково (станом на 29.12.2012), а тому належним способом захисту прав кредитора є нарахування процентів на суму заборгованості стягнуту рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 23.08.2012 та з урахуванням сплаченої заборгованості у бік зменшення процентів, а не стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Валентина" курсової різниці. Враховуючи викладене, а також положення статті 261 Цивільного кодексу України, строк позовної давності починається з моменту, коли ПАТ "УкрСиббанк" дізналось про порушення свого права на стягнення заборгованості, яка утворилась після 29.12.2012, а саме з моменту ухвалення рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська 13.05.2016 у справі № 422/5797/12, а отже, позов до Товариства з обмеженою відповідальністю "Валентина" пред'явлено в межах строку позовної давності. Як вказував позивач, рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 23.08.2012 у справі № 20/5005/5439/2012 встановлено, що згідно довідки банку станом на 29.05.2012 заборгованість відповідача по кредиту складає 19 742,42 швейцарських франків, що в еквіваленті складає 164 972,58 грн., заборгованість за процентами по користуванню кредитом - 164,02 швейцарських франків, що в еквіваленті складає 1 370,59 грн.; відповідач отримання кредиту та існування заборгованості не заперечує, доказів погашення боргу не надав. Так, банком до примусового виконання рішення суду, а саме до 11.12.2013, нараховувались відсотки за користування кредитом на суму заборгованості за кредитом у розмірі 19 742,42 швейцарських франків, а після примусового виконання рішення суду - на залишок заборгованості за кредитом у розмірі 3 227,28 швейцарських франків, який залишився після розподілення коштів відповідно до пункту 1.6. кредитного договору (що підтверджується розрахунком заборгованості), а тому належне виконання зобов'язання, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання, відсутнє.

Від відповідача надійшли заперечення на доводи позивача (вх.суду 47884/17 від 31.08.2017), в яких він звертав увагу суду на наступну обставину, досліджену у рішенні: судом встановлено, що заборгованість ТОВ "Валентина" перед ПАТ "УкрСиббанк" за кредитним договором № 0 від 26.10.2006 погашена у повному обсязі у порядку примусового виконання рішення господарського суду Дніпропетровської області від 23.08.2012, у зв'язку з чим, зобов'язання ТОВ "Валентина" перед ПАТ "УкрСиббанк" за договором припинилося. Також, відповідач наголошував на пропущеному строку позовної давності.

Від представника відповідача надійшла заява (вх.суду 49095/17 від 07.09.2017), в якій він просив суд продовжити строк розгляду справи на 15 днів. Представник позивача не заперечував проти задоволення вказаної заяви, про що зазначив на самій заяві.

Ухвалою суду від 07.09.2017 задоволено заяву відповідача та продовжено строк розгляду справи на 15 днів.

У судове засідання 07.09.2017 з'явилися представники позивача та відповідача.

Представником позивача у судовому засіданні 07.09.2017 було викладено зміст додаткових письмових пояснень, наведено доводи в їх обґрунтування.

Представник відповідача у судовому засіданні 07.09.2017 проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на обставини, викладені в запереченнях на доводи позивача.

У судовому засіданні 07.09.2017 судом було зауважено, що для правильного вирішення спору існує необхідність у витребуванні у сторін додаткових доказів.

У судовому засіданні 07.09.2017 в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 20.09.2017; ухвалою суду від 07.09.2017 в порядку статті 65 Господарського процесуального кодексу України було зобов'язано позивача та відповідача надати вказані в ухвалі додаткові докази.

Вказане свідчить про достатність часу для підготовки до судового розгляду, подання заперечень та доказів в обґрунтування своєї позиції. Крім того, судом здійснені всі можливі заходи щодо всебічного та повного з'ясування фактичних обставин справи; розгляд справи неодноразово відкладався, з метою надання сторонам можливості реалізувати принцип змагальності, рівності всіх учасників процесу перед законом та судом, забезпечення участі представників у судовому засіданні та надання додаткових доказів в обґрунтування заявлених вимог та заперечень.

Листом суду від 07.09.2017 було запитано матеріали справи № 20/5005/5439/2012 для огляду у судовому засіданні.

Від позивача надійшов супровідний лист (вх.суду 51039/17 від 18.09.2017), в якому він просив суд долучити до матеріалів справи витребувані ухвалою суду документи. До вказаного листа позивачем було, зокрема, додано заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій позивач, керуючись правом, наданим йому статтею 22 Господарського процесуального кодексу України, просив суд стягнути з відповідача заборгованість у загальному розмірі 128 428 грн. 84 коп., яка складається з наступних сум:

- 46 240 грн. 49 коп. - заборгованість за тілом кредиту (гривневий еквівалент);

- 82 188 грн. 35 коп. - заборгованість за процентами (гривневий еквівалент).

У вказаній заяві позивач зазначив, що, враховуючи всі надані пояснення, заборгованість ТОВ "Валентина" за кредитним договором № 00 від 26.10.2006 складає 5060,36 шв. франків, з яких:

- заборгованість за тілом кредиту - 1821,97 шв. фр.;

- заборгованість за процентами - 3238,39 шв. фр. Вказана заборгованість станом на дату відступлення прав вимоги в гривневому еквіваленті, за офіційним курсом НБУ, встановленим на 28.11.2016 (25,379389 грн. за 1 шв.фр.) складає 128 428 грн. 84 коп., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 46 240 грн. 49 коп.; заборгованість за процентами - 82 188 грн. 35 коп.

Отже, відповідач збільшив заявлений до стягнення борг, при цьому, ціна позову фактично збільшилася.

Відповідно до пункту 3.11. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову. У будь-якому з таких випадків позивачем має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ГПК та зазначені в цій постанові.

Згідно з частиною 3 статті 55 Господарського процесуального кодексу України ціну позову вказує позивач.

Враховуючи, що збільшення позовних вимог є правом позивача, передбаченим статтею 22 Господарського процесуального кодексу України, ці дії не суперечать законодавству та не порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси, та враховуючи, що позивачем вказану заяву подано з дотриманням норм Господарського процесуального кодексу України (щодо сплати судового збору за збільшені вимоги), суд приймає вказану заяву позивача.

Отже, у разі збільшення позовних вимог, якщо його прийнято господарським судом, має місце нова ціна позову 128 428 грн. 84 коп., виходячи з якої й вирішується спір.

У судове засідання 20.09.2017 з'явилися представники позивача та відповідача.

Представником позивача у судовому засіданні 20.09.2017 було викладено зміст додаткових письмових пояснень, а також зміст позовних вимог, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, наведено доводи в їх обґрунтування.

Представник відповідача у судовому засіданні 20.09.2017 проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на обставини, викладені в запереченнях.

У судовому засіданні було оглянуто та досліджено матеріали справи № 20/5005/5439/2012.

Судом враховано, що всіма учасниками судового процесу висловлена своя правова позиція у даному спорі, а також представниками позивача та відповідача у судовому засіданні 20.09.2017 наголошено на тому, що ними долучені до матеріалів справи всі докази, необхідні для правильного вирішення спору.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 20.09.2017 оголошувались вступна та резолютивна частини рішення.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши представників позивача та відповідача,

ВСТАНОВИВ:

Частинами 1 та 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 26.10.2006 між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" (найменування змінено на Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк" на підставі заміни Свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи від 18.12.2009 (далі за текстом - банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Валентина" (надалі за текстом - позичальник, відповідач) був укладений кредитний договір № 0 (надалі - кредитний договір, а.с.10-15), відповідно до умов якого банк зобов'язується надати позичальнику, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 43 345, 00 швейцарських франків у порядку та на умовах, зазначених у договорі. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 173 012 грн. 35 коп. за курсом Національного банку України на день укладання договору (пункт 1.1. кредитного договору).

У пункті 1.2. кредитного договору було визначено, що строк кредитування: надання кредиту здійснюється у наступний термін: 26.10.2006 по 25.10.2015; позичальник у будь-якому випадку зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі в термін, не пізніше 25.10.2015; в терміни, встановлені графіком погашення кредиту (додаток № 1 до договору), але у будь-якому випадку не пізніше 25.10.2015.

У відповідності до вказаних умов, до кредитного договору сторонами було підписано додаток № 1 - Графік погашення кредиту (а.с.16-17).

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є кредитним договором, а тому саме умови укладеного сторонами кредитного договору № 0 від 26.10.2006 та відповідні положення статей параграфів 1, 2 глави 71 підрозділу І розділу III Цивільного кодексу України, регулюють права та обов'язки сторін, що виникають при одержанні та поверненні кредиту.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 ("Позика") глави 71 Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено параграфом 2 цієї глави і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною 1 статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з умовами пунктів 1.3.1., 1.3.2., 1.3.4., та 1.3.5. кредитного договору:

- плата за кредит: за використання кредитних коштів за договором встановлюється процентна ставка в розмірі 8,49% річних, якщо не встановлена інша ставка згідно умов договору;

- за користування кредитними коштами понад встановлений договором строк (зокрема, понад терміни, встановлені графіком погашення кредиту, у разі наявності такого графіку) процентна ставка встановлюється у розмірі 10,49% річних. Такий розмір ставки застосовується до всієї простроченої суми основного боргу позичальника за договором;

- нараховування процентів за договором здійснюється щомісяця, в останній робочий день поточного місяця, методом "факт/360" відповідно до вимог нормативно-правових актів НБУ та чинного законодавства України;

- позичальник зобов'язується сплачувати проценти у строк - з 01 по 05 число (включно) кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані банком такі проценти.

У пункті 9.5. кредитного договору сторони погодили, що строк дії договору встановлюється з дати його укладання і до повного погашення суми кредиту, сплати процентів, комісій та пені у разі її нарахування.

В процесі виконання кредитного договору до нього сторонами вносилися зміни, шляхом укладення додаткової угоди № 1 від 27.02.2009, якою сторони дійшли згоди викласти пункт 1.3.5. договору в наступній редакції: "Позичальник зобов'язується сплачувати проценти у строк - з 01 по 20 число (включно) кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані банком такі проценти (а.с.18).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем зобов'язання щодо своєчасного повернення отриманого кредиту та сплати процентів за його користування були порушені, у зв'язку з чим банк у червні 2012 року звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області із позовом про стягнення заборгованості у загальному розмірі 167 954 грн. 67 коп., яка утворилася у відповідача за кредитним договором № 0 від 26.10.2006.

За результатами розгляду вказаного позову, Господарським судом Дніпропетровської області було прийнято рішення від 23.08.2012 у справі № 20/5005/5439/2012, яким позов було задоволено у повному обсязі та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Валентина" на користь Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" 164 972 грн. 58 коп. заборгованості по кредиту, 1 370 грн. 59 коп. заборгованості за процентами по користуванню кредитом, 1 570 грн. 30 коп. пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, 41 грн. 20 коп. пені за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом, 3 359 грн. 10 коп. витрат по сплаті судового збору (а.с.39-41).

Приймаючи рішення у вказаній справі, господарським судом було встановлено слідуюче.

Відповідач 26.10.2006 отримав від банку кредит на суму 43 345,00 швейцарських франків (в еквіваленті 173 012,35 грн.), що підтверджується випискою з банку по рахунку відповідача № 1200 з 26.10.2006 по 30.10.2006.

В результаті порушення відповідачем графіку погашення заборгованості, позивач направив відповідачу досудові вимоги з проханням достроково повернути кредит та проценти за користування кредитом. Вимоги відповідач отримав 23.09.2011, 10.11.2011, але залишив їх без відповіді.

Згідно довідки банку станом на 29.05.2012 заборгованість відповідача по кредиту складає 19 742,42 швейцарських франків, що в еквіваленті складає 164 972,58 грн., заборгованість за процентами по користуванню кредитом - 164,02 швейцарських франків, що в еквіваленті складає 1 370,59 грн.

Відповідач отримання кредиту та існування заборгованості не заперечує, доказів погашення боргу не надав.

Відповідно до пункту 7.1. кредитного договору за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов'язань, передбачених цим договором, зокрема, термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів за кредит та/або комісій, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню в наступному порядку, а саме: в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу, якщо сума такої заборгованості виражена у гривні; в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту сум простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахувань такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена у іноземній валюті; пеня нараховується за кожен день прострочення, включаючи день погашення заборгованості.

Позивач нарахував відповідачу пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 187,92 шв.фр., що в еквіваленті становить 1 570,30 грн., пеню за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом - 4,93 шв.фр., що в еквіваленті складає 41,20 грн. За період з 29.11.2011р. по 29.05.2012р. (з урахуванням статті 232 Господарського кодексу України).

На виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.08.2012 у справі № 20/5005/5439/2012 судом було видано наказ про примусове виконання від 19.09.2012.

З матеріалів справи № 20/5005/5439/2012 також вбачається, що рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.08.2012 у справі № 20/5005/5439/2012 постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 21.01.2013 було залишено без змін.

Під час розгляду справи судом також встановлено наступне.

Так, 24.11.2016 між Публічним акціонерним товариством "УкрСиббанк" (далі - клієнт) та Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінактив" (далі - фактор) було укладено договір факторингу № 48 (а.с.23-26), за умовами якого клієнт відступає фактору, а фактор зобов'язується прийняти права вимоги та в їх оплату зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених договором. Права вимоги, які клієнт відступає фактору за договором, відступаються (передаються) в розмірі заборгованості боржників перед клієнтом, що передбачені умовами первинних договорів, та визначені в реєстрі боржників, що підписується сторонами у паперовому вигляді протягом 14 днів з моменту підписання договору, але не пізніше повного розрахунку за договором (пункти 2.1. та 2.2. договору факторингу № 48).

Право власності на права вимоги вважається таким, що перейшло від клієнта фактору, та право вимагати від боржників виконання всіх зобов'язань в межах відступлених прав вимог у фактора виникає в день підписання акту приймання-передачі права вимоги (додаток № 1.2.), за умови виконання фактором зобов'язань, передбачених пунктом 3.2. договору (пункт 4.1. договору факторингу № 48).

Відповідно до пункту 3.2. договору факторингу № 48 фактор зобов'язується сплатити клієнту суму фінансування у розмірі, вказаному у пункті 3.1. договору, одним платежем в дату підписання сторонами реєстру боржників.

Згідно із пунктом 4.3. договору факторингу № 48 клієнт доручає фактору повідомити кожного боржника, а також поручителів та/або заставодавців/іпотекодавців за наявності, за однією з адрес, вказаними в реєстрі боржників (додаток № 2), від імені клієнта про відступлення права вимоги протягом 20 календарних днів з дати підписання реєстру боржників та виконання фактором зобов'язань, передбачених пунктом 3.2. договору.

У пункті 6.5. договору факторингу № 48 сторони підтверджують, що згідно з договором після підписання акту приймання-передачі права вимоги до фактора переходять права вимоги за всіма судовими рішеннями та виконавчими документами, отриманими в межах примусового стягнення заборгованості боржників за первинними договорами. Процесуальні документи судового/виконавчого провадження за їх наявності передаються за окремим актом, підписаним сторонами.

Так, в матеріалах справи наявний акт приймання-передачі права вимоги від 28.11.2016, в якому сторони зафіксували, що клієнт передав (відступив) фактору права вимоги, а фактор прийняв права вимоги в обсязі та на умовах, визначених договором. Клієнт та фактор підтверджують, що відступлення прав вимоги набуває чинності безпосередньо з моменту підписання ними акту приймання-передачі, як передбачено у пункті 4.1. договору (а.с.27).

Суд відзначає, що наявне в матеріалах справи повідомлення про відступлення прав вимоги за кредитним договором від 28.11.2016 (а.с.108) подане до суду без доказів його направлення (вручення) відповідачу, а отже, не може прийматися до уваги судом.

Також, 28.11.2016 між - Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінактив" (далі - клієнт) та Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Позика" (далі - фактор) було укладено договір факторингу № 48/1 (а.с.30-33), відповідно до умов якого клієнт відступає фактору, а фактор зобов'язується прийняти права вимоги та в їх оплату зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених договором. Права вимоги, які клієнт відступає фактору за договором, відступаються (передаються) в розмірі заборгованості боржників перед клієнтом, що передбачені умовами первинних договорів, та визначені в реєстрі боржників, що підписується сторонами у паперовому вигляді через 7 робочих днів з моменту укладення договору (пункти 2.1. та 2.2. договору факторингу № 48/1).

Право власності на права вимоги вважається таким, що перейшло від клієнта фактору, та право вимагати від боржників виконання всіх зобов'язань в межах відступлених прав вимог у фактора виникає в день підписання акту приймання-передачі права вимоги (додаток № 1.2.), за умови виконання фактором зобов'язань, передбачених пунктом 3.2. договору (пункт 4.1. договору факторингу № 48/1).

Відповідно до пункту 3.2. договору факторингу № 48/1 фактор зобов'язується сплатити клієнту суму фінансування у розмірі, вказаному у пункті 3.1. договору, одним платежем в дату підписання сторонами реєстру боржників.

Згідно із пунктом 4.3. договору факторингу № 48/1 фактор самостійно повідомляє кожного боржника, а також поручителів та/або заставодавців/іпотекодавців за наявності, за однією з адрес, вказаними в реєстрі боржників (додаток № 2), від імені клієнта про відступлення права вимоги протягом 20 календарних днів з дати підписання реєстру боржників та виконання фактором зобов'язань, передбачених пунктом 3.2. договору.

У пункті 6.5. договору факторингу № 48/1 сторони підтверджують, що згідно з договором після підписання акту приймання-передачі права вимоги до фактора переходять права вимоги за всіма судовими рішеннями та виконавчими документами, отриманими в межах примусового стягнення заборгованості боржників за первинними договорами. Процесуальні документи судового/виконавчого провадження за їх наявності передаються за окремим актом, підписаним сторонами

Договір набуває чинності з дати його укладення та діє до повного виконання сторонами всіх їх зобов'язань за договором (пункт 6.5. договору факторингу № 48/1).

Так, в матеріалах справи наявний акт приймання-передачі права вимоги від 28.11.2016, в якому сторони зафіксували, що клієнт передав (відступив) фактору права вимоги, а фактор прийняв права вимоги в обсязі та на умовах, визначених договором. Клієнт та фактор підтверджують, що відступлення прав вимоги набуває чинності безпосередньо з моменту підписання ними акту приймання-передачі, як передбачено у пункті 4.1. договору (а.с.34).

В матеріалах справи наявний витяг з реєстру боржників до договору факторингу № 48/1 від 28.11.2016 (а.с.103).

На підтвердження повідомлення відповідача про відступлення права вимоги, позивач додав до матеріалів справи вимогу про погашення кредитної заборгованості № 28.11.2016 від 28.11.2016 (а.с.107), але без доказів її направлення (вручення) відповідачу, а отже, вказана вимога не може прийматися до уваги судом.

Також, з матеріалів справи вбачається, що заборгованість за кредитним договором № 0 від 26.10.2006 була предметом розгляду у справі № 422/5797/12, за результатами розгляду якої Ленінським районним судом м. Дніпропетровська прийнято рішення від 13.05.2016, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" до ОСОБА_4, ОСОБА_3 та Товариства з обмеженою відповідальністю "Валентина" про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с.78-81, 114-117).

Вказане рішення суду мотивоване наступним.

Під час розгляду справи № 422/5797/12 представником банку було пояснено, що проценти та штрафні санкції були нараховані на заборгованість (тіло кредиту) ТОВ "Валентина" перед ПАТ "УкрСиббанк" в розмірі 59 928,19 грн., яка утворилася в результаті коливання курсу швейцарського франку відносно гривні під час примусового виконання рішення господарського суду від 23.08.2012 та зарахування Ленінським відділом ДВС МУЮ у Дніпропетровській області відповідних сум через транзитні рахунки. Додатково, представник позивача у судовому засіданні зазначила, що рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 23.08.2012 стягнута вся сума заборгованості ТОВ "Валентина" перед ПАТ "УкрСиббанк" за кредитним договором № 0 від 26.10.2006, а також проценти за користування кредитом та пеня за несвоєчасне його погашення, але у зв'язку з тим, що, фактично, заборгованість за кредитним договором встановлена рішенням Господарського суду Дніпропетровської області у справі № 20/5005/5439/2012 та стягнута господарським судом за період з 26.10.2006 по 29.05.2012 в сумі 169 964, 37 грн. (+ 3 359, 10 грн. судового збору на загальну суму 171 313, 77 грн.) була примусово сплачена позичальником у повній мірі лише 30.04.2014. В той же час у відповідності до частини 1 статті 598 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах встановлених договором або законом. Статтею 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням проведеним належним чином. Саме з огляду на зазначене, позивач вважає, що станом на 30.04.2014 позичальником було погашено заборгованість, встановлену за рішенням Господарського суду Дніпропетровської області станом на 29.05.2012. Відповідно відсотки за користування кредитними коштами продовжували нараховуватися на непогашену частину кредиту до 30.04.2014. Постановою старшого державного виконавця Ленінського ВДВС Дніпропетровського МУЮ від 11.12.2013 закінчено виконавче провадження за виконавчим документом - наказом № 20/5005/5439/2012 від 19.09.2012 про стягнення з ТОВ "Валентина" на користь ПАТ "УкрСиббанк" боргу в сумі 171 313,77 грн., у зв'язку з повним стягненням суми боргу. Постановою старшого державного виконавця Ленінського ВДВС Дніпропетровського МУЮ від 11.12.2013 звільнено з під арешту все майно боржника ТОВ "Валентина".

Таким чином, судом встановлено, що заборгованість ТОВ "Валентина" перед ПАТ "УкрСиббанк" за кредитним договором № 0 від 26.10.2006 погашена у повному обсязі у порядку примусового виконання рішення господарського суду Дніпропетровської області від 23.08.2012, у зв'язку з чим, зобов'язання ТОВ "Валентина" перед ПАТ "УкрСиббанк" за цим договором припинилося.

Доводи позивача в частині того, що зазначена у позові сума заборгованості утворилася внаслідок коливання курсу швейцарського франку відносно гривні України на момент перерахування грошових коштів відділом ДВС, суд вважає необґрунтованими, оскільки, рішенням господарського суду від 23.08.2012 сума заборгованості стягнута у гривнях України, виконання цього рішення відбулося у повному обсязі у відповідності до судового рішення та вимог статей 524 та 533 ЦПК України. Публічним акціонерним товариств "Укрсиббанк" було подано заяву про уточнення позовних вимог від 27.08.2015; суть змінених позовних вимог полягає в тому, що позивач курсові різниці, які останній донарахував на суму заборгованості, не стягує, а стягує лише проценти за користування кредитом. Але в той же час, згідно заяви, проценти нараховуються на тіло кредиту й після примусового стягнення заборгованості. Це підтверджується безпосередньо в заяві позивача, в якій останній пише: "Враховуючи, що після примусового виконання боржником рішення господарського суду Дніпропетровської області у справі № 20/5005/5439/2012 залишена несплачена боржником заборгованість по кредиту (тіло) в сумі 1821, 97 швейцарських франків, на яку нараховуються проценти на інші платежі, передбачені умовами договору (несплата стягнутої господарським судом суми (тіла кредиту) виникла внаслідок конвертації гривні у швейцарський франк при примусовому погашенні, внаслідок коливань курсової різниці на дату заявлення позову 29.05.2012 та дату фактичного погашення 30.04.2014)". В той же час в таблиці позивач зазначає, що заборгованість 1821, 97 швейцарських франків стягнута та період нарахування її був з 26.10.2006 - 29.05.2012 і подальшому стягненню не підлягає. Відповідно, позивач нарахував проценти за кредитом, пеню, та пеню по процентам на тіло кредиту, й безпосередньо на тіло розрахував проценти. Але така позиція не відповідає дійсності у зв'язку з безпосереднім врахуванням правової природи процентів, які вимагав позивач. Так, останній вимагав сплати курсової різниці і саме на курсову різницю нараховував проценти та штрафні санкції. Тобто, замість того щоб нараховувати проценти на суму заборгованості стягнуту судом та ураховувати сплачену заборгованості у бік зменшення процентів позивач самостійно донарахував до суми заборгованості - курсові різниці і вже на цю суму почав нараховувати проценти та штрафні санкції. При чому, нарахування продовжувалося навіть після постанови старшого державного виконавця Ленінського ВДВС ДМУЮ від 11.12.2013 та закінчилося лише 30.04.2014.

За таких обставин, суд вважає пред'явлені позовні вимоги ПАТ "УкрСиббанк" як до основного боржника - ТОВ "Валентина", так і до його поручителів - недоведеними, у зв'язку з чим суд приходить до висновку про відсутність підстав для їх задоволення.

В той же час, норми статті 124 Конституції України визначають обов'язковість виконання усіма суб'єктами прав судового рішення.

При цьому, згідно зі статтею 115 Господарського процесуального кодексу України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Суд враховує, що рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України", яке є в силу статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" джерелом права, визначено, що "право на справедливий судовий розгляд, гарантований статтею 6 § 1 Конвенції, повинно тлумачитися в світлі преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права як елемент спільної спадщини держав-учасниць. Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів ("Брумареску проти Румунії", § 61)".

В силу частини 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду.

Таким чином, судові рішення у справі № 20/5005/5439/2012 та № 422/5797/12 не можуть бути поставлені під сумнів, а інші рішення не можуть їм суперечити.

Отже, з урахуванням того, що у справі № 20/5005/5439/2012 було встановлено факт наявності заборгованості у відповідача перед банком за кредитним договором № 0 від 26.10.2006 у визначеній в рішенні суду сумі, а також встановлений у справі № 422/5797/12 факт повного погашення заборгованості відповідачем за кредитним договором № 0 від 26.10.2006, суд вважає безпідставними доводи позивача у даній справі щодо наявності заборгованості за тілом кредиту в сумі 1 821,97 шв. фр., яка станом на дату відступлення прав вимоги в гривневому еквіваленті, за офіційним курсом НБУ, встановленим на 28.11.2016 (25,379389 грн. за 1 шв.фр.) складає 46 240 грн. 49 коп., яку позивач і просить суд стягнути у даній справі.

Суд наголошує на тому, що доводам позивача та, відповідно, позовним вимогам у цій частині, щодо наявності заборгованості за тілом кредиту в сумі 1 821,97 шв. фр., Ленінським районним судом м. Дніпропетровська у рішенні від 13.05.2016 по справі № 422/5797/12 вже було надано оцінку, та рішенням суду було відмовлено в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" до ОСОБА_4, ОСОБА_3 та Товариства з обмеженою відповідальністю "Валентина" про стягнення, зокрема, і вказаної заборгованості за кредитним договором.

Фактично, у даній справі заявлена сума основного боргу у розмірі 46 240 грн. 49 коп. і є сумою 1 821,97 шв. фр., яка в гривневому еквіваленті за іншим курсом була предметом спору у справі № 422/5797/12.

Вказана обставина підтверджується також наявними в матеріалах справи поясненнями по справі № 422/5797/12, наданими ПАТ "УкрСиббанк" до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська (а.с.104).

У вказаних поясненням ПАТ "УкрСиббанк" зазначав слідуюче:

- після відновлення провадження у справі банком уточнено позовні вимоги, а саме сума боргу вказана станом на 05.05.2014, а саме: за кредитом - 1 821,97 швейцарських франків, що еквівалентно 23 621 грн. 31 коп.; за процентами по користуванню кредитом - 2 363,07 швейцарських франків, що еквівалентно 34 162 грн. 91 коп.; пеня - 2 143 грн. 97 коп.; судовий збір - 1 679 грн. 55 коп.

- враховуючи, що рішення господарського суду Дніпропетровської області виконані позичальником несвоєчасно, внаслідок коливання курсу швейцарського франку, за кредитним договором залишилась заборгованість.

Більше того, у заяві про збільшення позовних вимог (а.с.95) позивач у даній справі зазначив, що, враховуючи усі надані пояснення, заборгованість ТОВ "Валентина" за кредитним договором № НОМЕР_1 від 26.10.2006 складає 5060,36 шв.фр., з яких:

- заборгованість за тілом кредиту - 1 821,97 шв.фр.;

- заборгованість за процентами - 3 238,39 шв.фр. Вказана заборгованість станом на дату відступлення прав вимоги в гривневому еквіваленті, за офіційним курсом НБУ, встановленим на 28.11.2016 (25,379389 грн. за 1 шв.фр.) складає 128 428 грн. 84 коп., з яких:

- заборгованість за тілом кредиту - 46 240 грн. 49 коп.;

- заборгованість за процентами - 82 188 грн. 35 коп.

Під час розгляду справи судом, позивач вказував про те, що після зарахування вказаних у рішенні суду по справі № 20/5005/5439/2012 сум, заборгованість за тілом кредиту станом на 30.04.2014 склала 1 821,97 шв.фр., а саме: на рахунку НОМЕР_2 (строковий основний борг по кредиту IFRS) із залишком 1 821,30 шв.фр., на рахунку НОМЕР_3 (прострочений основний борг по кредиту IFRS) із залишком 00,00 шв.фр., на рахунку НОМЕР_4 (прострочений основний борг по кредиту IFRS більше 30 днів) із залишком 00,67 шв.фр. Вказана заборгованість за тілом кредиту у розмірі 1 821,97 шв.фр. станом на 12.09.2017 є непогашеною

Отже, як було вказано вище, фактично, у даній справі заявлена сума основного боргу у розмірі 46 240 грн. 49 коп. і є сумою 1 821,97 шв. фр., яка в гривневому еквіваленті за іншим курсом була предметом спору у справі № 422/5797/12.

Враховуючи вказане, та оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, господарський суд виходив із наступного.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з нормами статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Оскільки, господарським судом визнані безпідставними вимоги позивача про стягнення 46 240 грн. 49 коп. заборгованость за тілом кредиту (гривневий еквівалент), то і вимоги про стягнення 82 188 грн. 35 коп. заборгованості за процентами (гривневий еквівалент), нарахованими за вказану заборгованість, суд визнає необґрунтованими та безпідставними.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, не доведеними позивачем належними та допустимими доказами, а тому не підлягають задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись нормами статтями 1, 4-5, 32, 33, 34, 36, 38, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 21.09.2017.

Суддя ОСОБА_5