РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" вересня 2017 р. Справа № 924/681/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:
Головуючої судді Олексюк Г.Є.

суддів Мельник О.В.

суддів Василишин А.Р.

при секретарі судового засідання Вох В.С.

розглянувши апеляційну скаргу позивача Заступника військового прокурора Хмельницького гарнізону Західного регіону України в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції у спірних відносинах 1. Міністерства оборони України

2. Квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницького на рішення господарського суду Хмельницької області від 31.05.17 р.

у справі № 924/681/16 (суддя Заверуха С.В. )

за позовом Заступника військового прокурора Хмельницького гарнізону Західного регіону України в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції у спірних відносинах

1. Міністерства оборони України

2. Квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницького

до Старокостянтинівської районної державної адміністрації Хмельницької області

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивачів: Кабінет Міністрів України

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

1. ОСОБА_1 ;

2. ОСОБА_2 ;

3. ОСОБА_3 ;

4. ОСОБА_4 ;

5. ОСОБА_5 ;

про визнання незаконним та скасування розпорядження голови Старокостянтинівської районної державної адміністрації Хмельницької області від 20.09.2004 №244/2004-р

за участю представників сторін:
прокурора - Барілов Д.В. ( посвідчення № 044150)

позивача 1 - не з"явився

позивача 2- Коробенюк О.В. ( пред. дов.у справі)

відповідача - не з"явився

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивачів: Кабінет Міністрів України -не з"явився

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача -представник, адвокат Грицай Л.М.

Судом роз`яснено представникам сторін права та обов`язки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Заступник військового прокурора Хмельницького гарнізону Західного регіону України в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції у спірних відносинах Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційний відділ м. Хмельницький звернувся до господарського суду Хмельницької області з позовом до Старокостянтинівської районної державної адміністрації Хмельницької області про визнання незаконним та скасування розпорядження голови Старокостянтинівської районної державної адміністрації Хмельницької області від 20.09.2004р. № 244/2004-р.

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 06.10.2016р. у даній справі, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 23.11.2016р., у задоволенні заявлених позовних вимог відмовлено.

В свою чергу, постановою Вищого господарського суду України від 01.03.2017р. касаційну скаргу Заступника військового прокурора Хмельницького гарнізону Західного регіону України задоволено, постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 23.11.2016р. у справі № 924/681/16 та рішення господарського суду Хмельницької області від 06.10.2016р. скасовано, справу направлено на новий розгляд до господарського суду Хмельницької області.

Так, Вищий господарський суд України, скасовуючи рішення суду першої інстанції від 06.10.2016 року та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 23.11.2016 року, у постанові від 01.03.2017 року вказав, що земельна ділянка, що надана відповідно до спірного розпорядження фізичним особам, входить в межі земельної ділянки, яка надана КЕВ м. Хмельницький згідно Державного акта на право постійного користування землею серії Б№041660 від 1979 року, та до цього часу є державною власністю і належить до земель оборони, проте, відповідач, своїм рішенням у формі розпорядження передав у власність спірну земельну ділянку площею 32,2 га членам фермерського господарства "Веснянка" без згоди користувача земельної ділянки.

А відтак висновки судів попередніх інстанцій про те, що вимоги про визнання незаконним та скасування рішень відповідача самі по собі зводяться до вирішення питання щодо юридичної долі самого документа, а не щодо захисту порушеного або оспорюваного права позивача, є необґрунтованими, оскільки суперечать фактичним обставинам справи і не ґрунтуються на наведених положеннях законодавства.

Крім того, судам слід з`ясувати, чи може користувач відповідно до своїх прав використовувати вказану земельну ділянку землю оборони.

За результатами нового розгляду справи, 31.05.2017р. у справі № 924/681/16 було постановлено рішення господарського суду Хмельницької області(суддя Заверуха С.В.), яким у позові Заступника військового прокурора Хмельницького гарнізону Західного регіону України в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції у спірних відносинах 1. Міністерства оборони України; 2. Квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницького за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивачів - Кабінет Міністрів України; за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: 1. ОСОБА_1 ; 2. ОСОБА_2 ; 3. ОСОБА_3 ; 4. ОСОБА_4 ; 5. ОСОБА_5 ; 6. ОСОБА_6 ; про визнання незаконним та скасування розпорядження голови Старокостянтинівської районної державної адміністрації Хмельницької області від 20.09.2004 №244/2004-р. відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд керувався положеннями ст. ст. 19,20,21,77,84,92,125,126,142,143,152 Земельного кодексу України, ст. 14 Закону України "Про Збройні Сили України", ч.1 ст. 21,261,265,267 Цивільного кодексу України, ст.1,2 Закону України "Про використання земель оборони", п.2 Роз"яснення Президії Вищого арбітражного суду України від 26.01.2000 р. № 02-5/35 "Про деякі питання практики вирішення спорів ,пов"язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів", практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року та прийшов до висновку, що відповідач, приймаючи оскаржуване розпорядження, порушив права Квартирно - експлуатаційного відділу м. Хмельницький, як постійного користувача спірною земельною ділянкою, розпорядившись нею без припинення такого права у встановленому законом порядку. Разом з тим, позивачам у 2007 році було відомо про незаконне вибуття з постійного користування земельної ділянки площею 32,2 га, що знаходиться на території Веснянської сільської ради Старокостянтинівського району за рішенням Веснянської сільської ради та, відповідно, про порушення права, за захистом якого вони повторно, проте у інший спосіб, звернулися лише 21.07.2016 року, із пропуском трирічного строку, встановленого для звернення до суду із даним позовом.

Не погоджуючись з постановленим рішенням, Заступник військового прокурора Хмельницького гарнізону Західного регіону України звернувся з апеляційною скаргою, в якій звертає увагу Рівненського апеляційного господарського суду на зміст позовної заяви та письмові пояснення, надані прокурором, які долучені до матеріалів справи.

Наголошує, що предметом спору у справі №924/681/16 є розпорядження голови Старокостянтинівської РДА, відповідно до якого передано у власність членам фермерського господарства земельну ділянку, тобто, внаслідок реалізації спірного розпорядження у третьої особи виникло речове право - право власності на землю.

Вказує, що жодної часової прив`язки до моменту порушення права землекористувача прокурор не робить. При цьому, неодноразово зазначає на порушення процедури прийняття спірного розпорядження органом виконавчої влади, порушення порядку відчуження земель оборони при прийнятті розпорядження.

Крім того, апелянт вказує, що в обґрунтування пропуску строку позовної давності суд першої інстанції посилається на те, що Міністерство оборони України було стороною у справі 8/485-НА та було повідомлене про її розгляд.

Звертає увагу суду на те, що при розгляді справи господарським судом Хмельницької області позивачі (Міністерство оборони України, КЕВ м. Хмельницький) та прокуратура подали доказ, який вважають в розумінні вимог ГПК України належним та допустимим, що свідчить про відсутність відомостей у останніх про прийняття спірного розпорядження.

Зокрема, до матеріалів справи долучено лист Старокостянтиніської районної державної адміністрації Хмельницької області від 07.03.2013р. за №45/423-28/2013, за підписом голови адміністрації Люшенка І. у відповідь на лист ТВО начальника квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницький майора Гуменюка від 14.02.2013р. за №524.

Згідно вказаного листа Старокостянтиніська районна державна адміністрація Хмельницької області повідомляє КЕВ м. Хмельницький, що розпорядження голови районної державної адміністрації про припинення права користування земельною ділянкою площею 32,2га військового містечка №20 (військова частини А2502) Старокостянтинівського гарнізону, розташованої на землях Веснянської сільської ради Старокостянтинівського району у 2003-2004 роках не приймались.

Апелянт наголошує, що у 2016 році військова прокуратура Хмельницького гарнізону Західного регіону України звернулась з позовом у Господарський суд Хмельницької області до Старокостянтинівської районної державної адміністрації Хмельницької області, за участю третіх осіб про визнання незаконним та скасування розпорядження голови Старокостянтинівської районної державної адміністрації Хмельницької області від 20.09.2004 р. №244/2004-р.

Про існування спірного розпорядження позивачам стало відомо при розгляді господарським судом Хмельницької області справи №924/1920/14.

Вважає, що лист Старокостянтиніської районної державної адміністрації Хмельницької області від 07.03.2013р. за №45/423-28/2013 є доказом, який відповідає вимогам ст. 34 ГПК України, позиції прокуратури та позивачів про неможливість позивачів довідатися про прийняття спірного розпорядження раніше.

При цьому, вищевказаний лист підтверджує той факт, що позивачі не могли дізнатися про порушення свого права, що випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ГПК України.

Вважає, що інформацію про порушення не можна було отримати раніше з обставин, які не залежали від прокуратури та позивачів

Просить врахувати, що ситуація, яка склалася в державі, а саме проведення антитерористичної операції на сході країни, втручання держави у право власності особи є виправданим, оскільки, здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися значною свободою (полем) розсуду.

За таких обставин, ввадає,що господарським судом Хмельницької області при винесенні рішення 31 травня 2017 року у справі № 924/681/16 були допущені істотні порушення норм матеріального та процесуального права.

Просить задовольнити вимоги апеляційної скарги та скасувати рішення господарського суду Хмельницької області від 31.05.2017 року у справі № 924/681/16.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 19.06.2017 року у справі № 924/681/16 розгляд скарги призначено на 26.07.2017 року на 15 год. Пунктом 2 зазначеної ухвали скаржнику відстрочено скаржнику сплату судового збору , відповідно до статті 4 Закону України "Про судовий збір".

Від представника третіх осіб адвоката Грицай Л.М. надійшли письмові заперечення ( вх.17866/17 від 21.06.2017р.),з приводу відстрочки сплати судового збору за подачу апеляційної скарги, в яких останній наголошує про безпідставність заявленого клопотання та просить відмовити в його задоволенні.

В подальшому судовий збір в розмірі 1515,8 грн. був сплачений апелянтом відповідно до платіжного доручення № 446 від 06 липня 2017 року. (т.2,а.с.210)

У відзиві на апеляційну скаргу Старокостянтивська районна державна адміністрація Хмельницької області вказує, що не визнає апеляційної скарги у зв"язку з тим, що на його думку позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права. Розпорядження голови Старокостянтинівської районної державної адміністрації Хмельницької області від 20.09.2004 року № 244/2004-р. прийнято в межах норм чинного законодавства України і підстав для його скасування немає.

Вказує, що Розпорядженнями голови Старокостянтинівської районної державної адміністрації Хмельницької області від 20.09.2004 року № 244/2004-р та від 16.10.2006 року № 339/2006-р передано у власність земельні ділянки членам ФГ Веснянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та, відповідно, виготовлено державні акти на право власності на землю.

Окрім того повідомляє, що у 2015 році по цій земельній ділянці прийняті рішення господарського суду Хмельницької області від 20.05.15 року у справі № 924/1920/14, постанова Рівненського апеляційного господарського суду від 08.07.2015 року у справі № 924/1920/14 та ухвала Вищого господарського суду України від 16.10.2015 року, якими позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог повністю.

Просить рішення господарського суду Хмельницької області від 31.05.2017 року у справі № 924/681/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В письмових поясненнях Міністерство оборони України вказує, що згідно облікових даних Міністерства оборони України, позов заступника військового прокурора Хмельницького гарнізону Західного регіону України в інтересах держави в особі уповноваженого органу здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах Міністерства оборони України в особі Квартирно-експлуатаційного відділу м Хмельницький до Веснянської сільської ради про визнання незаконним та скасування рішення Веснянської сільської ради щодо передачі земельної ділянки, площею 32,2 га, що розташована за адресою: с. Веснянка, Старокостянтинівського району у 2007 році не надходив (що підтверджено відповідною письмовою довідкою №465 від 23.05.2017 року, яка долучена до матеріалів справи № 924/681/16).

Наголошує, що предметом позову по справі № 8/485-НА являється визнання незаконним та скасування рішення Веснянської сільської ради, щодо передачі земельної ділянки, площею 32,2 га, що розташована за адресою: с. Веснянка, Старокостянтинівського району (згідно ухвали Господарського суду Хмельницької області від 10.10.2007 року по справі №8/485-НА) , в той же час предметом позову по справі № 924/681/16 є визнання незаконним та скасування розпорядження голови Старокостянтинівської районної державної адміністрації Хмельницької області 20.09.2004 р. № 244/2004-р.

Додатково вказує, що в матеріалах справи № 924/681/16 міститься лист за підписом голови Старокостянтинівської районної державної адміністрації Люшенко І. За № 45/423-28/2013 від 07.03.2013 року, згідно якого КЕВ м. Хмельницький повідомлено, що Старокостянтинівська районна державна адміністрація не припиняла права користування земельною ділянкою 32,2 га військового містечка № 20 у 2003-2004 роках.

У зв`язку з тим, що не було відомо про спірне розпорядження, був заявлено позов про визнання права користування спірною земельною ділянкою і саме в процесі розгляду справи № 924/1920/14 стало відомо про розпорядження Старокостянтинівської районної державної адміністрації від 20.09.2004 р, № 244/2004-р.

Виходячи з вищевикладеного, строк позовної давності не пропущено, тому апеляційна скарга заступника військового прокурора Хмельницького гарнізону Західного регіону України підлягає задоволенню.

У заяві від 20.09.2017 року ( вх.27388/17) Міністерство оборони України вказує, що апеляційну скаргу заступника прокурора Хмельницького гарнізону Західного регіону України підтримує у повному обсязі, серед іншого наголошує, що спірна земельна ділянка вибула з державної власності , що не відповідає суспільному інтересу.

Просить проводити судове засідання без участі представника Міністерства, оскільки останній зайнятий в судовому засіданні у Кам"янець-Подільському міськрайонному суді Хмельницької області у справі № 676/2123/17.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник третіх осіб Грицай Л.М. вказує, що рішення господарського суду Хмельницької області являється вірним, обґрунтованим та законним. Воно прийнято відповідно до вимог чинного законодавства України, базується на наявних матеріалах справи.

Серед іншого наголосив, що місцевим господарським судом правомірно встановлено, що позивачем пропущені загальні строки позовної давності, які передбачені Цивільним кодексом України. Позивачем (заступником військового прокурора Хмельницького гарнізону Західного регіону України) у позовній заяві не ставиться питання щодо поновлення строків позовної давності та не наводяться аргументи щодо його поновлення.

Просить залишити без змін рішення господарського суду Хмельницької області від 31.05.017 року у даній справі, а апеляційну скаргу без задоволення.

Крім того, від адвоката Грицай Л.М. за ( вх.27468/17) від 20.09.2017 р. надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи:

-копію державного акту серія ЯГ №130166 на право власності на земельну ділянку видану ОСОБА_6

-копію свідоцтва про смерть ОСОБА_6 ( Серія НОМЕР_1 ) вид. 24.06.2009р.;

-копію свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30.06.2010 року ВМХ№ 435542 , згідно якого спадкоємцем ОСОБА_6 є ОСОБА_4 .

Оскільки заперечень з приводу заявленого клопотання не поступило,колегія суддів залучає зазначені документи до матеріалів справи

Відзиву від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Кабінету Міністрів України на апеляційну скаргу не подано, що не перешкоджає в силу ст.75 ГПК України розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

У судовому засіданні прокурор підтримав вимоги апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, додатково пояснив, що відсутні правові підстави для застосування до спірних правовідносин положень про позовну давність. Зауважив, що оскаржуване розпорядження голови Старокостянтинівської районної державної адміністрації Хмельницької області від 20.09.2004р. №244/2004-р не було оприлюднене в установленому законом порядку, а тому прокуратура вважає, що позивачу стало відомо про оспорюване розпорядження в 2014 році.

Просить задовольнити вимоги апеляційної скарги у повному обсязі.

Представник КЕЧ у м. Хмельницькому в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити в повному обсязі.

Представник третіх осіб на стороні відповідача заперечив вимоги апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві, вважає їх безпідставними. Зокрема, наголосив, що згідно листа КЕВ м. Хмельницький №828 від 18.05.2007 року, начальник КЕВ м. Хмельницький повідомляє заступника військового прокурора Хмельницького гарнізону про те, що земельна ділянка військового містечка 20 площею 32,2 га актом приймання-передачі від 17.12.2003 року передана в запас Веснянської сільської ради 17.12.2003 року без погодження з КЕЧ району та без дозволу на це Міністра оборони України. Тому пропонується повторно вилучити вказану земельну ділянку та передати її відповідно до вимог чинного законодавства. Вважає, що прокурору, Міністерству оборони України було відомо, що спірна земельна ділянка була передана Веснянською сільською радою, а тому вважаючи, що порушені вимоги земельного законодавства , був поданий адміністративний позов в 2007 році. Просить врахувати, що саме з 2007 року прокурору, позивачам було відомо про оскаржуване розпорядження та порушене право.

Представник Міністерства оборони України в судове засідання не зявився , подав заяву про розгляд справи у його відсутність.

Представники Старокостянтинівської районної державної адміністрації Хмельницької області, Кабінету Міністрів України в судове засідання не зявились. Про час та місце розгляду справи повідомлялись в установленому законом порядку ( а.с.221,222,228, т.2).

Відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, сторони зобов`язані добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов`язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез`явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Пунктом 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" встановлено, що розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з`явилися у засідання. Пункт 3.9.1. вказаної Постанови передбачає, що особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК..

За змістом правової позиції Вищого господарського суду України, викладеної в п.3.9.2 постанови № 18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", у випадку нез`явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. При цьому неявка у судове засідання однієї з сторін, належним чином повідомленої про час і місце цього засідання, не перешкоджає такому переходові до розгляду позовних вимог, якщо у господарського суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, передбачені частиною першою статті 77 ГПК України (п.3.12 постанови).

Оскільки у матеріалах справи достатньо доказів, які мають значення для правильного вирішення спору та сторонами у справі не надано доказів в підтвердження поважності причин неявки їх представників в судове засідання, враховуючи обмеженість строків розгляду справи та відсутність клопотання про їх продовження, справа розглядається за наявними матеріалами.

Тому, представники Міністерства оборони України, Старокостянтинівської районної державної адміністрації Хмельницької області, Кабінету Міністрів України вважаються такими, що належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв`язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. У процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Заслухавши пояснення прокурора, представника КЕЧ м. Хмельницький та представника третіх осіб на стороні відповідача, перевіривши повноту з`ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при винесенні оскарженого рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Заступника військового прокурора Хмельницького гарнізону Західного регіону України не підлягає до задоволення , виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно акта на право користування землею Б№041660 від 1979 року Хмельницькій КЕЧ (правонаступником якої є КЕВ м. Хмельницький) виконкомом Старокостянтинівської райради передано в безстрокове користування земельну ділянку площею 512,9 га для державних потреб.

Згідно Положення про КЕВ м. Хмельницький, затвердженого начальником Західного територіального КЕУ 02.07.2013 року, останнє є державною установою, яка заснована на базі Хмельницької квартирно-експлуатаційної частини району згідно директиви Міністра оборони України №322/1/10 від 20.04.2005 року, створена Міністерством оборони України і підпорядковується західному територіальному квартирно-експлуатаційному управлінню. Квартирно-експлуатаційний відділ міста Хмельницький є правонаступником Хмельницької КЕЧ району.

Установа є юридичною особою та утримується за рахунок Державного бюджету України (п. 3.1. Положення). Майно установи є державною власністю і закріплюється за нею на праві оперативного управління (п. 4.2. Положення).

Відповідно до інформації щодо інвентаризації земель, які знаходяться у користуванні Міністерства оборони у Хмельницькій області Старокостянтинівського району, до складу цих земель відносяться, в тому числі, земельні ділянки в с. Веснянка, площею 38, 1 га.

Згідно викопіювання з земель Міністерства оборони об`єкта по проекту "Веснянка" Хмельницької області, Старокостянтинівського району, пропонується вилучити з земель Міністерства оборони та передати до земель запасу Веснянської сільської ради земельну ділянку площею 33 га.

В свою чергу, згідно листа №86 Старокостянтинівської РДА від 27.01.2003 року, адресованого Міністерству оборони, РДА просить надати погодження на передачу із складу земель МОУ земельну ділянку площею 33,0 га. (об`єкт "Веснянка") до земель запасу Веснянської сільської ради.

Згідно відповіді на зазначений вище Лист "Про передачу земельної ділянки площею 33,0 га військової частини НОМЕР_2 (м. Старокостянтинів Хмельницької області) місцевим органам влади" №153/145/1/323 від 24.03.2003 року, за підписом т.в.о. начальника тилу головного командування ВПС ЗС України, у якому, за дорученням Головнокомандувача Військово-повітряних сил Збройних сил України, повідомлено, що Міністром оборони погоджена пропозиція Старокостянтинівської РДА про передачу зі складу земель Міністерства оборони земельної ділянки, площею 33,0 га (об`єкт "Веснянка") до земель запасу Веснянської сільської ради. Зазначено, що відповідне розпорядження про організацію документального оформлення передачі, спільно із органом місцевого самоврядування, надано заступнику командира військової частини НОМЕР_2 з тилу.

У проміжку між зазначеними листом запитом та відповіддю здійснювалась наступна переписка: лист т.в.о. начальника тилу ГК ВПС ЗС України від 13.02.2003 року з вимогою до 18.02.2003 року надати пропозиції до штабу тилу щодо передачі землі (про яку йдеться у вищевказаних листах); доповідь генерал лейтенанта ОСОБА_7 від 06.02.2003 року Міністру оборони, де вказано, що у зв`язку з відсутністю потреби у використанні для ЗСУ земельна ділянка підлягає передачі місцевим органам влади; документ (без назви), заголовок Міністерство оборони України, за підписом Генерала армії України від 17.03.2003р. з відміткою "Пропозиції затверджую", "передачу здійснити згідно з вимогами законодавства".

В свою чергу, 03.04.2003 року представником військової частини НОМЕР_2 та представником Веснянської сільської ради складено акт прийому передачі земельної ділянки Міністерства оборони України, потреба у використанні яких відпала, згідно якого, на виконання рішення виконкому Веснянської сільської ради, письмового розпорядження заступника Головнокомандувача Військово-Повітряних Сил ЗСУ з тилу від 24.03.2003 року №153/145/1/323, представником військової частини НОМЕР_2 передано, а виконкомом сільської ради прийнято земельну ділянку Міністерства оборони, площею 33 га. Ділянка передана для подальшого використання в народному господарстві за згодою користувача.

В подальшому, 17.12.2003 року комісія у складі представника військової частини НОМЕР_2 , сільського голови Веснянської сільської ради, начальника інспекції екологічної безпеки, представника відділу земельних ресурсів склала акт про те, що військова частина НОМЕР_2 передає, а сільська рада приймає до складу земель запасу під фермерські господарства територію колишніх складів АЗУ (с.Веснянка) площею 32,2 га.

Так, 20.09.2004 року Старокостянтинівською РДА видано розпорядження №244/1004р, яким затверджено проект землеустрою по відведенню земельних ділянок у розмірі земельної частки (пай) для передачі у власність членам фермерського господарства "Веснянка". Передано у власність земельні ділянки членам ФГ "Веснянка" для ведення товарного сільськогосподарського виробництва відповідно до проекту землеустрою та протоколу розподілу загальною площею 33,47 га.

У додатку до зазначеного розпорядження наведено список членів ФГ "Веснянка", яким передають у приватну власність земельні ділянки в розмірі земельної частки (паю) на території Веснянської сільської ради, зокрема: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 - по 5,52 га кожному.

06.09.2005 року командир військової частини НОМЕР_3 надіслав на адресу начальника Хмельницького КЕЧ району лист, у якому просив порушити клопотання перед командуванням ЗСУ на вилучення в запас місцевих органів влади непотрібні для постійної діяльності військової частини земель військових містечок № НОМЕР_4 площею 4,9 га та №20 площею 38,1 га.

В свою чергу, Заступник командира військової частини НОМЕР_2 з тилу звернувся із листом №132 від 12.10.2005 року до начальника Хмельницької КЕЧ району, згідно якого надіслав для організації документального оформлення передачі земель зі складу Міністерства оборони України до земель запасу Веснянської та Самчиківської сільських рад: розпорядження Старокостянтинівської районної державної адміністрації №31/2005 від 09.02.2005 року; лист ТВО начальника тилу Головного командування ВПС ЗС України від 24.03.2003 року та акт прийому-передачі військової частини НОМЕР_2 від 17.12.2003 року. Згідно штампу, вказані документи отримано адресатом 13.10.2005 року.

16.10.2006 року розпорядженням Старокостянтинівської РДА №339/2006р внесено зміни до розпорядження від 20.09.2004р. №244/2004р. - слова "товарного сільськогосподарського виробництва" замінено словами "особистого селянського господарства".

На виконання розпорядження РДА, 23.10.2006 року видано державні акти на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №130164 Томаля В.А., серії ЯГ №130166 Томаля А.С., серії ЯГ №130167 Томаля Л.Л., серії ЯГ №130165 Томаля А.В., серії ЯГ №130168 ОСОБА_1 , серії НОМЕР_5 ОСОБА_2 .

Право приватної власності на вказані земельні ділянки зареєстровано третіми особами 30.08.2013 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

В подальшому, 25.12.2006 районним відділом земельних ресурсів направлено на адресу КЕВ інформацію про наявність земель Міноборони на території Старкостянтинівського району, де відмічено, що земельна ділянка площею 38,1 га в с. Веснянка вилучена за актом від 17.12.2003 року.

Згідно листа КЕВ м. Хмельницький №828 від 18.05.2007 року, начальник КЕВ м. Хмельницький повідомляє заступника військового прокурора Хмельницького гарнізону про те, що земельна ділянка військового містечка 20 площею 32,2 га актом приймання-передачі від 17.12.2003 року передана в запас Веснянської сільської ради 17.12.2003 року без погодження з КЕЧ району та без дозволу на це Міністра оборони України. Тому пропонується повторно вилучити вказану земельну ділянку та передати її відповідно до вимог чинного законодавства.

Крім того, в матеріалах справи наявний аудиторський звіт щодо відповідності окремих питань діяльності Квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницький за період з 2005-2012 років від 11.02.2013р. №234/3/17а,відповідно якого виявлено, що діяльність КЕВ м. Хмельницького в цілому оцінено умовно позитивно, внаслідок відсутності первинних облікових документів, що були підставою для виведення зі складу земель оборони земельних ділянок та зняття їх з обліку Квартирно-експлуатаційного відділу. У звіті, зокрема, наголошено, що у 2009 році зі складу земель оборони було виведено та знято з обліку в органах квартирно-експлуатаційної служби земельну ділянку площею 32,20 га військового містечка № НОМЕР_6 (військова частина НОМЕР_2 ) село Веснянка Старокостянтинівського району Хмельницької області.

Листом №524 від 14.02.2013 року Квартирно-експлуатаційний відділ м. Хмельницький звернувся до голови Старокостянтинівської районної державної адміністрації, у якому зазначив, що внаслідок аудиту виявлено ряд порушень, у тому числі розпоряджень від 2003 2004 років про припинення права користування земельною ділянкою площею 32,2 га військового містечка №20. Фактично право користування земельною ділянкою не припинено і вона підлягає поверненню у склад земель оборони містечка № 20.

В свою чергу, Старокостянтинівська РДА у відповідь вказала у листі №45/423-28/2013 від 07.03.2013 року, що розпорядження голови РДА про припинення права користування земельною ділянкою площею 32,2 га військового містечка за номером 20, розташованою на землях Веснянської сільради, не приймалося.

Прокурор, вважаючи, що оскаржуване розпорядження голови Старокостянтинівської районної державної адміністрації Хмельницької області від 20.09.2004 р № 244/2004-р є таким, що суперечить вимогам законодавства, звернувся в інтересах Міністерства оборони України та Квартирно - експлуатаційного відділу , в м. Хмельницькій до суду із позовом про визнання визнання незаконним та його скасування.

Аналізуючи зазначені обставини справи, колегія суддів вважає за необхідне вказати таке.

Відповідно до частини 1 статті 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу; від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Колегія суддів враховує, що відповідно до статті 2 Земельного кодексу України ( надалі -ЗК), земельними відносинами є суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею, суб`єктами в яких виступають громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади, а об`єктами - землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні паї (частки).

Статтею 65 ЗК України визначено, що: землями промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення визнаються земельні ділянки, надані в установленому порядку підприємствам, установам та організаціям для здійснення відповідної діяльності, а порядок використання земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення встановлюється законом.

Відповідно до частини 2 статті 77, пункту б частини 3 статті 84 ЗК України, землі оборони можуть перебувати у державній та комунальній власності; щодо земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну власність, то до них належать, зокрема, землі оборони, крім земельних ділянок під об`єктами соціально-культурного, виробничого та житлового призначення.

Згідно з частиною 2 статті 14 Закону України "Про Збройні Сили України", земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належить їм на праві оперативного управління.

У відповідності до статті 1 Закону України " Про використання земель оборони " та статті 77 ЗК України, землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно законодавства України.

Згідно із статтею 2 Закону України "Про використання земель оборони", військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог земельного кодексу України.

Порядок використання земель оборони встановлюється законом.

Вичерпний перелік використання земель оборони в господарських цілях визначено статтею 4 Закону України "Про використання земель оборони".

Згідно зі ст. 92 ЗК України, під правом постійного користування земельною ділянкою розуміють право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

У розумінні приписів земельного законодавства землекористувачем є громадянин або юридична особа, яким у встановленому законом порядку земельну ділянку передано у землекористування.

Правомочність з користування земельною ділянкою, окрім іншого, може виникати у особи, на підставі державного акту, який передбачає реалізацію права особи користуватися майном.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами у справі, відповідно до державного акту на право користування землею №041660 від 1979 року, Хмельницькій КЕЧ району надано у безстрокове користування 512,9 га земель для державних потреб, в т.ч. 33,12 га, які вказані у спірному розпорядженні. В подальшому правонаступником Хмельницької КЕЧ району є зареєстрований у 2001 році КЕВ м. Хмельницький.

За приписами ст. 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до п. п. 15, 16, 19, 44, 45, 46, 48, 50 Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженого наказом Міністра оборони України від 22.12.1997р. № 483 (надалі - Положення), відведення земельних ділянок для потреб Збройних Сил України проводиться на підставі рішень Рад, які в межах своєї компетенції надають в користування землі. Земельні ділянки для потреб Збройних Сил України надаються в постійне або тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди. В рішенні про надання земель вказуються умови користування землею. Право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються відповідними радами. За відсутністю потреби або по закінченню терміну користування землі, надані для потреб Збройних Сил України, підлягають передачі місцевим органам влади. Передача земель місцевим органам влади проводиться за згодою Міністра оборони України або за його дорученням начальником розквартирування військ та капітального будівництва - начальником Головного управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України. Своєчасне виявлення земель, що не використовуються, та надання відомостей про них покладається на заступників Міністра оборони України - командувачів видів Збройних Сил України, командуючих військами військових округів, Північного оперативно-територіального командування, начальників управлінь центрального апарату Міністерства оборони України, а також командирів військових частин - землекористувачів. Перелік земель, які пропонуються до передачі місцевим органам влади, Головне управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України погоджує з заступниками Міністра оборони України - командувачами видів Збройних Сил України, начальниками управлінь центрального апарату Міністерства оборони України, командуючими військами військових округів, Північного оперативно-територіального командування, на території яких знаходиться земельна ділянка, і подає на затвердження Міністру оборони України. Оформлення передачі земель місцевим органам влади здійснюють землекористувачі спільно з, зокрема, квартирно-експлуатаційною частиною.

У зв`язку із виявленням на території Старокостянтинівського району Хмельницької області невикористовуваного об`єкту Міністерства оборони України "Веснянка", Старокостянтинівська районна державна адміністрація звернулася із листом №86 від 27.01.2003 року до Міністра оборони України, у якому просить останнього погодити передачу із складу земель Міністерства оборони України земельну ділянку площею 33,0 га до земель запасу Веснянської сільської ради для охорони лісових насаджень та більш раціонального використання земель на території об`єкту.

Як зазначалось вище у даній постанові, відповідач листом №153/145/1/323 від 24.03.2003року повідомив про погодження Міністром оборони України пропозиції Старокостянтинівської райдержадміністрації щодо передачі із складу земель Міністерства оборони України земельної ділянки площею 33,0 га до земель запасу Веснянської сільської ради Старокостянтинівського району.

На виконання вказаного розпорядження та рішення виконкому Веснянської сільської ради, 03.04.2003року було передано для подальшого використання в народному господарстві по згоді землекористувача земельну ділянку Міністерства оборони України площею 33 га.

Відповідно до положень статті 142 Земельного кодексу України припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки (ч.3). Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації (ч.4).

Згідно із приписами статті 143 цього кодексу примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі, зокрема, використання земельної ділянки не за цільовим призначенням (ч.1 п."а")

З огляду на зазначені положення чинного законодавства, колегія суддів констатує, що розпоряджатись земельною ділянкою щодо передачі її іншій особі, наданою у постійне користування попереднику позивача-2, можливо лише після припинення права такого користування останнім у встановленому порядку.

Разом з тим, як вірно встановлено місцевим господарським судом, позивач 2 - Квартирно-експлуатаційний відділ м. Хмельницький створено та зареєстровано 20.07.2001 року, що підтверджується Відомостями з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України та довідкою №89/12 з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, а відповідно до Положення КЕВ м. Хмельницький, затвердженого 02.07.2013 року, останній є правонаступником Хмельницької КЕЧ району.

Попереднику позивача 2 надано згідно державного акту на право користування землею у 1979 році 512,9 га земель для державних потреб.

Як зазначалось вище, норми ст. 92 ЗК України передбачають, що право постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають лише підприємства, установи та організації, що належать до державної або комунальної власності, а також громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації та релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності. Однак ця норма не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте особами в установлених законодавством випадках за станом на 01.01.2002р. (лист Вищого господарського суду України від 01.01.2010р. "Узагальнення судової практики розгляду господарськими судами справ у спорах, пов`язаних із земельними правовідносинами").

При цьому, положення пункту 6 розділу X "Перехідні положення" ЗК України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою, Конституційний Суд України рішенням від 22.09.2005р.№ 5-рп/2005 визнав неконституційним та вказав на те, що юридичні особи на цій підставі не можуть втрачати раніше наданого їм права постійного користування земельною ділянкою.

У зв`язку з цим право постійного користування земельною ділянкою, набуте в установленому законом порядку, не втрачається (постанова Верховного Суду України від 26.09.2011р. у справі № 6-14цс11).

З огляду на вище наведене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає вірним висновок місцевого суду, про те ,що оскільки правонаступник Хмельницької КЕЧ району - Квартирно-експлуатаційний відділ м. Хмельницький створено до набрання чинності ЗК України, право постійного користування земельною ділянкою площею 512, 9 га, яке надано згідно державного акта на право користування землею від 1979 року, не припинилося у зв`язку із реорганізацією Хмельницької КЕЧ району та перейшло до його правонаступника - Квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницький (аналогічної позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові від 10.10.2012року у справі №22/5025/152/12).

Крім того, колегія суддів зауважує, що ні під час розгляду справи в суді першої інстанції, ні під час апеляційного перегляду справи не встановлено та сторонами не подано належних та допустимих доказів щодо припинення у Квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницький права постійного користування земельною ділянкою площею 33 га, яка була передана Веснянській сільській раді. Вказане підтверджується акту прийому передачі земельної ділянки Міністерства оборони України, потреба у використанні яких відпала, від 03.04.2003 року, згідно якого ділянка передається для подальшого використання в народному господарстві по згоді землекористувача.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції констатує, що відповідач, приймаючи оскаржуване розпорядження, порушив права Квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницький як постійного користувача земельною ділянкою площею 33 га, розпорядившись нею без припинення такого права у встановленому законом порядку.

Як зазначалось вище у даній постанові, державним актом від 1979 року Хмельницькій КЕЧ району надано 512, 9 га земель для держаних потреб, відтак, в силу положень ст. 77 Земельного кодексу України, вказана земля відноситься за цільовим призначенням до земель оборони.

Крім того, як вбачається з доповіді Міністру оборони України від 21.02.2013 року №153/1/330/, на переданій оскаржуваним розпорядженням земельній ділянці площею 33, 0 га знаходився склад авіаційних засобів ураження військової частини НОМЕР_2 , тому згідно вимог ст. 82 ЗК України така земельна ділянка може перебувати лише у державній власності.

З огляду на зазначене, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає вірним висновок суду першої інстанції, що на час прийняття оскаржуваного розпорядження земельна ділянка площею 33, 0 га, передана ним, перебувала у державній власності, відноситься до земель оборони та не була вилучена у постійного землекористувача - правонаступника Хмельницької КЕЧ району Квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницький. Аналогічна правова позиція наведена у постанові Вищого господарського суду України від 01.03.2017 року у справі № 924/681/16).

Крім того, враховуючи положення ст.ст. 20,21 ЗК України, колегія суддів заважує, що спірна земельна ділянка відноситься до земель оборони та не змінювала свого цільового призначення. Передача органам місцевого самоврядування земель, що використовуються для потреб Збройних Сил України, здійснюється лише за наявності згоди Міністра оборони України. Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок місцевого суду, що Старокостянтинівська районна державна адміністрація не являється належним власником спірної земельної ділянки і не має відповідних повноважень на розпорядження нею.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Частиною 3 вказаної статті передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно з ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

У п.2 Роз`яснення Президії Вищого арбітражного суду України від 26.01.2000 р. № 02-5/35 „Про деякі питання практики вирішення спорів, пов`язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів вказано, що підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі.

Враховуючи вищезазначене, встановлений факт належності земельної ділянки, переданої відповідачем спірним розпорядженням, позивачу (КЕЧ) на праві постійного користування, суд вважає, що таке розпорядження суперечить вимогам Земельного кодексу України та визначеній Законом України „Про місцеві державні адміністрації компетенції місцевих державних адміністрації, тому позов є обґрунтованим.

Щодо доводів про те, що предметом оскарження у цій справі є рішення органу місцевого самоврядування про вилучення земельної ділянки, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, а отже, таке рішення вичерпало свою дію шляхом виконання, суд зазначає наступне.

Так, Верховний Суд України на спільному засіданні Судових палат у цивільних, адміністративних та господарських справах 16 грудня 2015 року розглянув справу №6-2510цс15, предметом якої був спір про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування щодо земельної ділянки та витребування цієї земельної ділянки з чужого незаконного володіння. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого рішення органу місцевого самоврядування у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта, вичерпує свою дію після його реалізації, а вимоги про визнання такого рішення незаконним повинні розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло речове право. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним розглядається як спосіб захисту порушеного цивільного права за п. 10 частини другої статті 16 ЦК України та повинна пред`являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства.

Судом встановлено,що предметом спору є розпорядження голови Старокостянтинівської РДА, яким передано у власність членам фермерського господарства земельну ділянку, тобто, внаслідок реалізації спірного розпорядження у третьої особи виникло речове право - право власності на землю (аналогічна позиція викладена в Постанові Вищого господарського суду України у справі №916/876/13 від 23.03.2016 року).

Щодо доводів апелянта про неприпустимість застосування наслідків спливу строків позовної давності, колегія суддів зауважує таке.

Так, згідно ст. 256 Цивільного кодексу України що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 ЦК України. В свою чергу, ст. 261 ЦК України встановлює, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор. У таких випадках питання про визнання поважними причин пропущення позовної давності може порушуватися перед судом як прокурором, так і позивачем у справі (п.п. 1.1., 4.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішення господарських спорів" №10 від 29.05.2013 року).

Згідно п. 3 ст. 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" (від 20.12.2011 р.) протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про: визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі ВАТ Нафтова компанія Юкос проти Росії).

Порівняльний аналіз термінів довідався та міг довідатися, що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі №6-2469цс16 від 16.11.2016 року).

У постанові від 29.10.2014 року у справі №6-152цс14 Верховний Суд України вказав, що для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

При цьому норма ч.1 ст.261 ЦК містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, отже, обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Оскільки позивач як юридична особа набуває та здійснює свої права й обов`язки через свої органи, то його обізнаність про порушення його прав або можливість такої обізнаності слід розглядати через призму обізнаності його органів та інших осіб, до повноважень яких належав контроль у сфері земельних відносин.

Як вбачається з даного позову , прокурор в інтересах позивачів звернувся до суду за захистом порушеного права, яке полягало у незаконному, на їхню думку, вибутті у 2003 році із постійного користування земельної ділянки площею 32, 2 га, що розташована на території Веснянської сільської ради Старокостнятинівського району Хмельницької області.

Разом з тим,матеріалами справи стверджується, що 2007 року господарським судом Хмельницької області розглядалася адміністративна справа №8/485-НА за позовом військового прокурора Хмельницького гарнізону м. Хмельницький в інтересах держави в особі органу уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах Міністерства оборони України в особі Хмельницького квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницький до Веснянської сільської ради с. Веснянка Старокостянтинівського району, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - військової частини НОМЕР_2 м. Старокостянтинів про визнання незаконним та скасування рішення Веснянської сільської ради щодо передачі земельної ділянки, площею 32,2 га, що розташована за адресою: с. Веснянка, Старокостянтинівського району. Ухвалою суду від 10.10.2007 року вказаний спір було залишено без розгляду.

В свою чергу, на виконання ухвали Рівненського апеляційного господарського суду від 26.07.2017 року у даній справі, господарський суд Хмельницької області надіслав копії процесуальних документів у справі № 8/485-НА, які у встановлений законом спосіб оглянуті в судовому засіданні.

Так, відповідно до зазначених вище матеріалів, ще у 2007 році позивачам було відомо про незаконне, на їхню думку, вибуття з постійного користування земельної ділянки площею 32, 2 га, що знаходиться на території Веснянської сільської ради Старокостянтинівського району за рішенням Веснянської сільської ради .

Колегія суддів констатує, що порушення права земелекористувача відбулось не в момент винесення оскаржуваного розпорядження , а в момент передачі земельної ділянки до складу земель запасу Веснянської сільської ради.

Отже, у 2007 році позивачі могли бути обізнані і про подальшу долю земельної ділянки площею 32, 2 га після 2003 року, тобто, про її надання оскаржуваним розпорядженням у власність фізичним особам.

Отже, колегія суддів констатує, що саме у 2007 році позивачі могли довідатися про оскаржуване у даній справі розпорядження, тому саме з цього моменту розпочинається перебіг строку позовної давності в силу положень ст. 261 ЦК України.

Крім того, слід зауважити, що прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду, на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу строку позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із позовом про захист інтересів держави, у справі, що розглядається, в особі органу уповноваженого здійснювати функції держави у спірних відносинах: Міністерство оборони України, Квартирно - експлуатаційного відділу, але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності відповідного клопотання з боку самої особи в інтересах якої він звертається.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України, зокрема: від 27 травня 2014 року у справі № 3-23гс14, від 25 березня 2015 року у справі № 3-21 ге 15, від 22 березня 2017 року у справі № 3-1486гс16, від 07 червня 2017 року у справі № 3-455гс17.

З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції констатує, що матеріали справи не містять заяв та клопотань про поновлення строків позовної давності КЕВ м. Хмельницький та міністерства оборони України та доказів поважності причини пропуску звернення до суду.

Як вбачається з оглянутих в судовому засідання матеріалів справи № 8/485-НА, прокурор звернувся 11.07.2007 року до господарського суду Хмельницької області в особі органу уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах Міністерства оборони України в особі Хмельницького квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницький; 12.07.2007 року судом винесено ухвалу про відкриття провадження в адміністративній справі, яка, у відповідності до вимог ч. 5 ст. 107 КАС України, невідкладно після свого постановлення надіслана особам, які беруть участь у справі, разом з інформацією про їхні процесуальні права і обов`язки, про що свідчить також відповідна відмітка на ухвалі, згідно якої дві копії ухвали надіслано позивачам, тобто, МО України та КЕВ м. Хмельницький.

Отже, наведене свідчить про те, що Міністерство оборони України було стороною у справі 8/485-НА та було повідомлене про її розгляд.

З огляду на зазначене, колегія суддів зауважує і те, що про порушення свого права позивач 1 довідався ще в 2004 році, оскільки державний акт на право постійного користування №000490 видавався саме Міністерству Оборони України в 2004 році, при цьому площа різниці між земельною ділянкою акта 1979 року та акта 2004 року становить саме площу земельної ділянки, переданої оскаржуваним розпорядженням. Крім того, як вірно встановлено судом першої інстанції земельна ділянка, яка зазначена в акті від 14 квітня 2004 року, є саме частиною земельної ділянки вказаної в акті 1979 р., останнє не заперечується також сторонами в судовому засіданні.

Таким чином, доводи Міністерства оборони України про необізнаність відносно адміністративної справи №8/485-НАсуд вважає необгнутованими , оскільки останнє виступало стороною у справі №8/485-НА та було обізнане про її розгляда відтак і мало бути обізнаним про прушення свого права.

Суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок місцевого суду, що звернення позивача 2 до суду саме із такими позовними вимогами у 2014 році, що стали предметом розгляду справи №924/1920/14, жодним чином не підтверджують необізнаність про порушення права, захист якого є предметом даного спору, а не безпосередньо оскаржуваного розпорядження, оскільки як зазначалось вище, порушення права землекористування відбулось не в момент винесення оскаржуваного розпорядження , а в момент передачі земельної ділянки до складу земель запасу Веснянської сільської ради.

Крім того, суд апеляційної інстанції зауважує, що згідно, ч. 2 ст. 5 Закону України "Про прокуратуру" (в редакції, чинній на час розгляду адміністративної справи №8/485-НА) відносить до функцій прокуратури представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом. Однією з форм представництва прокурора є звернення до суду з позовами або заявами про захист прав і свобод іншої особи, невизначеного кола осіб, прав юридичних осіб, коли порушуються інтереси держави, або про визнання незаконними правових актів, дій чи рішень органів і посадових осіб (ст. 36-1 Закону України "Про прокуратуру").

В свою чергу, згідно Наказу від 19.09.2005 року № 3гн ( в редакції ,чинній на день звернення прокурора до суду в 2007 році) Генеральний прокурор України визначив основним завданням наглядової діяльності прокуратури захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, державних та публічних інтересів. Із цією метою наказав забезпечити нагляд за додержанням законів, передусім у діяльності органів виконавчої влади, місцевого самоврядування, контролюючих та правоохоронних органів.

Зазначений наказ містить конкретні вказівки до прокурорів, а саме: періодично, але не рідше одного разу на місяць, перевіряти законність правових актів Кабінету Міністрів України, місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування. Використовувати право участі у засіданнях цих органів.

Таким чином, нездійснення своєчасного прокурорського нагляду за прийнятими районними державними адміністраціями рішеннями, що є обов`язком органів прокуратури відповідно до Закону України "Про прокуратуру", не може свідчити про те, що прокурор не міг бути обізнаний з існуванням розпорядження голови Старокостянтинівської районної державної адміністрації Хмельницької області від 20.09.2004р. №244/2004-р до спливу строку позовної давності та підтверджувати доводи останнього про початок перебігу цього строку лише з 2014 році.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку що доводи апелянта в цій частині є безпідставними, суперечать нормам матеріального права та діючій судовій практиці. У зв`язку зі спливом строку позовної давності для звернення до суду за захистом вказаного порушеного права позивачів, місцевий суд правомірно відмовив в задоволенні позову,адже відповідно до ст.. 267 ЦПК України сплив позовної давності,про застосування якої заявлено стороною у спорі,є підставою для відмови у позові .В матеріалах справи є заява відповідача Старокостянтинівської РДА від 02 .09.2016 року ,в яких остання зазначає про пропуск строків позовної давності

Крім того, судова колегія зауважує, що спірна земельна ділянка, право постійного користування якою має намір відновити позивач, розподілена між фізичними особами, які володіють та користуються нею на відповідних правових підставах, та чиї права та інтереси може бути порушено внаслідок скасування розпорядження.

При цьому, відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол; Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Предметом безпосереднього регулювання ст. 1 Першого протоколу є втручання держави у право на мирне володіння майном.

Перший протокол ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР і з огляду на приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 10 ЦК застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни у повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар" (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 12.10.2016 року у справі №924/1025/14).

Суд апеляційної інстанції враховує, що оскільки третіми особами на стороні відповідача отримано державні акти на право власності на землю ще в 2006 році, вони зареєстровані в установленому законом порядку, а на отриманих земельних ділянках такі треті особи здійснюють господарську діяльність з 2006 року, суд вважає, що скасування оскаржуваного розпорядження органу державної влади може призвести до втручання в права названих осіб на мирне володіння майном.

Також, колегія суддів апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо безпідставності покликань представника третіх осіб на преюдиційність судового рішення у справі №924/1920/14, оскільки правило преюдиції стосується усіх доказів, що входять до предмета доказування, проте, доводи, на які посилаються треті особи, є правовими висновками у зазначеній справі та стосуються оцінки обставин, здійснених судом під час судового розгляду.

Колегія суддів вважає вірним висновок місцевого суду щодо неможливості прийняття заяв від третіх осіб щодо застосування строків позовної давності, оскільки частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом (п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів №10 від 29.05.2013 року). Отже треті особи не наділені такими правами.

Крім того, суд звертає увагу, що в матеріалах справи наявне свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 30.06.2010 року ВМХ№ 435542, згідно якого спадкоємцем ОСОБА_6 є ОСОБА_4 , який в свою чергу є третьою особою , яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

З огляду на зазначене, колегія суддів констатує, що суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують по суті вірного рішення господарського суду Хмельницької області від 10.05.2017 року у даній справі.

Статтею 4-3 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

За наведених у даній постанові обставин, колегія суддів дійшла висновку, що відсутні підстави для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції в розумінні статті 104 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 Про судове рішення, рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає рішення суду по даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Заступника військового прокурора Хмельницького гарнізону Західного регіону України є необґрунтованою та до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст. 49,99,101,103,105 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Хмельницької області від 31травня 2017 року у справі № 924/681/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу Заступника військового прокурора Хмельницького гарнізону Західного регіону України в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції у спірних відносинах Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницького залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуюча суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Мельник О.В.

Суддя Василишин А.Р.