РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.09.2017Справа №910/11352/17

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Березовській С.В.

розглянувши справу № 910/11352/17

За позовом публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування"

до 1) товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробнича фірма

"Техпроект";

2) товариства з обмеженою діяльністю "Карпатигаз"

про визнання договору припиненим

за участю представників сторін:

від позивача: Хлопузян Р.Д., довіреність № 2-647д від 01.08.2017р.;

Собко О.В., довіреність № 2-642д від 01.08.2017р.;

від відповідача-1: не з'явися;

від відповідача-2: Балабанов Г.Л., довіреність № 34 від 14.07.2017р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Укргазвидобування" (надалі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до 1) товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробнича фірма "Техпроект" (надалі - відповідач-1); 2) товариства з обмеженою діяльністю "Карпатигаз" (надалі - відповідач-2) про визнання договору припиненим.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем-2 умов договору про спільну інвестиційну та виробничу діяльність № 493 від 24.03.2004р., зокрема, щодо забезпечення видобутку вуглеводнів із свердловин позивача, право користування якими передано останнім у спільну діяльність, що унеможливлює досягнення мети спільної діяльності за Договором та, як наслідок, є обставиною для припинення Договору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.07.2017р. порушено провадження у справі № 910/11352/17 та розгляд справи призначений на 31.08.2017р.

29.08.2017р. через відділ діловодства суду від представника відповідача-2 надійшла заява про залишення позову без розгляду.

У судовому засіданні 31.08.2017р. представник відповідача-2 подав відзив на позовну заяву, а також просив розглянути та задовольнити клопотання про залишення позову без розгляду, проти якого заперечував представник позивача.

Суд, розглянувши клопотання відповідача-2 про залишення позову без розгляду, відмовив у його задоволенні, оскільки, і предмет, і підстави позову в справі № 910/2708/16 та № 910/11352/17 не є тотожними.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.08.2017р. розгляд справи відкладено на 14.09.2017р., у зв'язку з неявкою в судове засідання представника відповідача-1.

14.09.2017р. через відділ діловодства суду від представника позивача отримано письмові пояснення, а від представника відповідача-2 - відзив на позовну заяву.

Присутні в судовому засіданні 14.09.2017р. представники позивача підтримали заявлені позовні вимоги, з підстав наведених у позовній заяві та поясненнях.

Представник відповідача-2 проти позову заперечував з підстав, наведених у відзивах.

Представник відповідача-1 у судове засідання не з'явився.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих позивачем і відповідачем-2, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, в засіданні суду була оголошена вступна та резолютивна частини рішення.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

24.03.2004р. між ТОВ НВФ «Техпроект» (відповідач-1) та ПАТ «Укргазвидобування» (позивач) було укладено договір про спільну інвестиційну та виробничу діяльність № 493 (далі - Договір), згідно з п.1.1 якого сторони зобов'язались об'єднати свої вклади та вести інвестиційну та виробничу діяльність з метою розвитку розробки Вишневського газоконденсатного родовища.

Сторонами також укладались додаткові угоди до Договору, яким до нього вносились зміни та доповнення.

Так, пунктом 9.2 Договору в редакції, викладеній Додатковою угодою №4 від 16.06.2011р., було визначено, що Договір діє до 31.12.2021р.

Згідно з п.3.2 Договору, вкладом ПАТ «Укргазвидобування» у спільну діяльність є право користування майном, згідно додатку №1 до даного Договору - право користування свердловинами разом з обладнанням, що забезпечує видобуток вуглеводнів.

20.02.2014р. між ТОВ НВФ «Техпроект», ПАТ «Укргазвидобування» та ТОВ «Карпатигаз» було укладено додаткову угоду № 8 до Договору (далі - Додаткова угода № 8), якою залучено до спільної діяльності ТОВ «Карпатигаз» (відповідач-2).

Відповідно до п. 5 Додаткової угоди № 8, вкладами ТОВ НВФ «Техпроект» та ТОВ «Карпатигаз» у спільну діяльність є грошові кошти, які вносяться згідно з програмами спільної діяльності у строки, необхідні для виконання програм. ТОВ «Карпатигаз» вносить свій вклад до 31.12.2015р.

Пунктом 7 Додаткової угоди № 8 сторони домовились про створення комітету управління спільної діяльності, також погодили, що ведення спільних справ та поточне керівництво спільною діяльністю здійснює ТОВ «Карпатигаз» - Оператор. При цьому, Оператор діє в межах, обумовлених цим договором, програмами спільної діяльності та рішеннями комітету управління.

Пунктом 4.3 Договору визначено, що ведення спільних справ та поточне керівництво спільною діяльністю здійснює Оператор. При цьому, Оператор діє в межах, обумовлених цим Договором, програмами спільної діяльності та рішеннями Комітету управління.

Відповідно до п.п.5.2.1 п.5.2 Договору, для досягнення мети, визначеної у статті 1 даного Договору, ТОВ «Карпатигаз» зобов'язувалося належним чином виконувати обов'язки, що випливають із Договору.

За змістом п.4.9 Договору Відповідач-2 зобов'язався укладати необхідні угоди від імені спільної діяльності, пов'язані зі спільною діяльністю; здійснювати організацію та поточний контроль виконання Програм спільної діяльності; укладати від імені спільної діяльності договори (контракти), необхідні для досягнення цілей спільної діяльності, у тому числі на виконання робіт (надання послуг), реалізацію продукції спільної діяльності, придбання матеріально- технічних ресурсів, палива, електроенергії; визначати та залучати підрядні та субпідрядні організації для здійснення робіт, спрямованих на досягнення мети спільної діяльності; виконувати інші дії, пов'язані з веденням спільних справ за Договором та спрямовані на досягнення мети спільної діяльності.

Таким чином, згідно з позовною заявою, за умовами Договору основною метою спільної діяльності є видобуток вуглеводнів із свердловин позивача, право користування якими передано в якості вкладу у спільну діяльність, реалізація видобутих із цих свердловин вуглеводнів та отримання прибутку в інтересах сторін Договору. При цьому, обов'язок із забезпечення видобутку вуглеводнів за Договором та їх реалізації покладено на відповідача-2.

Разом з цим, позивач стверджує, що, починаючи з 01.01.2017р., відповідач-2 не забезпечує видобування вуглеводнів на виконання умов Договору та для досягнення мети, визначеної Договором, ані власними силами, ані із залученням сторонніх осіб шляхом укладення з ними договорів на надання послуг з видобування природного газу, газового конденсату та нафти.

З огляду на що, з 01.01.2017р. видобування вуглеводнів в межах Договору та, відповідно, спільна діяльність за Договором не здійснюються, у зв'язку з чим настала обставина, за якої досягнення мети за Договором стало неможливим.

Тобто, позивач зазначає, що невиконання відповідачем-2 взятих на себе зобов'язань за Договором, зокрема, щодо забезпечення видобутку вуглеводнів із свердловин позивача, право користування якими передано останнім у спільну діяльність, унеможливлює досягнення мети спільної діяльності за Договором та, як наслідок, є тією обставиною, з якою закон пов'язує припинення Договору на підставі п.7 ч. 1 ст. 1141 Цивільного кодексу України.

Враховуючи вищевикладене, позивач звернувся з даним позовом до суду та просить визнати Договір про спільну інвестиційну та виробничу діяльність № 493 від 24.03.2004р. припиненим.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач-2 зазначав, що умовами спірного договору на відповідача-2 не покладено обов'язок забезпечення видобутку вуглеводнів із свердловин, натомість учасники спірного договору спільно діють для досягнення певної мети. Також, відповідач-2 вказував на невідповідність позовних вимог способам захисту, встановлених чинним законодавством.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Дослідивши правову природу спірного договору про спільну інвестиційну та виробничу діяльність № 493 від 24.03.2004р., судом встановлено, що останній є договором про спільну діяльність, який регулюється положеннями статей 1130-1131 Цивільного кодексу України, і у даному спорі йдеться про спільну діяльність.

За змістом частини 4 статті 176 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання мають право разом здійснювати господарську діяльність для досягнення спільної мети, без утворення єдиного суб'єкта господарювання, на умовах, визначених договором про спільну діяльність. У разі якщо учасники договору про спільну діяльність доручають керівництво спільною діяльністю одному з учасників, на нього може бути покладено обов'язок ведення спільних справ. Такий учасник здійснює організаційно-управлінські повноваження на підставі доручення, підписаного іншими учасниками.

Згідно зі статтею 1130 Цивільного кодексу України, за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватись на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

Відповідно до частини 2 статті 1131 цього ж Кодексу, умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Отже, договір про спільну діяльність визначає, що за таким договором діяльність повинна бути спільною, тобто виконується, досягається всіма учасниками. І мета у договорі характеризується єдністю і спільністю для всіх учасників та правомірністю. Наявність спільної мети відмежовує зазначений договір від інших правочинів, оскільки інтереси контрагентів не є протилежними і взаємно направленими, позаяк інтереси сторін спірного договору завжди збігаються і задовольняються за допомогою спільних дій на основі об'єднаної майнової бази. Єдність інтересів обумовлена спільністю мети, досягнення якої рівною мірою важливе для всіх учасників. При цьому, спільною у договорі є не тільки мета, а й інтерес учасників до її досягнення. Конкретність мети спільної діяльності пов'язана з єдністю і знаходить свій вияв у специфічному характері права вимоги виконання за цим договором.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Суд зазначає, що при зверненні до суду з вказаним позовом публічне акціонерне товариство «Укргазвидобування» не довело суду належними засобами доказування в розумінні ст.ст. 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України, які саме його права та законні інтереси було порушено відповідачем-2 під час виконання зобов'язань за умовами спірного договору.

Так, зазначаючи у позовній заяві про невиконання товариством з обмеженою відповідальністю «Карпатигаз», як Оператором спільної діяльності за договором №493 про спільну інвестиційну та виробничу діяльність від 24.03.2004р., зобов'язань щодо видобування вуглеводнів, останній не зазначає в чому саме полягає неможливість досягнення спільної мети за спірним договором, та за яких підстав така неможливість виникла, як і доказів існування неможливості досягнення спільної мети. Також позивач не зазначає якими пунктами договору передбачено обов'язок відповідача-2 забезпечувати видобуток вуглеводнів із свердловин.

Крім того, суд вважає за необхідне відзначити, що відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

При цьому, предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права саме - заходами, які прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та (або) усунення наслідків такого порушення.

Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб'єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Частиною 2 статті 20 Господарського кодексу України встановлено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом:

- визнання наявності або відсутності прав;

- визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, унеможливлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом;

- відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання;

- припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення;

- присудження до виконання обов'язку в натурі;

- відшкодування збитків;

- застосування штрафних санкцій;

- застосування оперативно-господарських санкцій;

- застосування адміністративно-господарських санкцій;

- установлення, зміни і припинення господарських правовідносин;

- іншими способами, передбаченими законом.

Зазначеними правовими нормами не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання договору припиненим з конкретної дати.

Щодо встановленої наведеними вище нормами можливості захисту судом цивільного права або інтересу іншим способом, що встановлений договором або законом, а також посилань на те, що суд має право встановити юридичний факт, який має значення для сторін, то наведене не свідчить, що вимога позивача може бути самостійним предметом позову.

При цьому, судом встановлено, причиною звернення до суду з відповідним позовом, є намір позивача визнати встановленим у судовому порядку юридичний факт.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що вимога позивача про визнання договору припиненим з конкретної дати за своєю суттю є вимогою встановити юридичний факт, який може встановлюватись судом лише під час вирішення спору про право, а тому вимоги позивача не можуть виступати самостійним предметом спору і відповідно способом захисту

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За таких підстав, суд, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

З урахуванням зазначеного, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись, ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 19.09.2017р.

Суддя А.І. Привалов