РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.09.2017Справа №7/719

За позовом Публічного акціонерного товариства "Київенерго" в особі Структурного відокремленого підрозділу "Енергозбут Київенерго"

до Житлово-будівельного кооперативу "Хімік - 4"

про стягнення 282 063,43 грн.

Суддя Якименко М.М.

Представники сторін:

від позивача: Ральченко Ю.Г. - за довіреністю № 43 від 30.01.2017 року;

від відповідача: не з'явилися;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерна енергопостачальна компанія "Київенерго" в особі Структурного відокремленого підрозділу "Енергозбут Київенерго" звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Житлово - будівельного кооперативу "Хімік - 4" про стягнення 282 063,43 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов Договору № 23-0094 на постачання теплової енергії у гарячій воді від 29.06.2000 року в частині своєчасної та повної оплати спожитої за договором теплової енергії, в результаті чого у відповідача виникла заборгованість перед позивачем у зазначеному вище розмірі, за наявності якої позивачем нараховані пеня, проценти річних та втрати від інфляції у вказаних сумах.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.11.2009 року порушено провадження у справі № 7/719 та призначено її розгляд на 07.12.2009 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.12.2009 року зупинено провадження у справі №7/719 до вирішення іншої пов'язаної з нею справи № 8/131 щодо оскарження розпоряджень виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 30.05.2007 р. № 640, від 30.05.2007 р., № 641, від 30.05.2007 р. № 642, від 30.05.2007 р. № 643.

Через канцелярію Господарського суду міста Києва від Житлово-будівельного кооперативу «Хімік - 4» надійшло клопотання про поновлення провадження у справі. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.07.2017 року поновлено провадження у справі № 7/719 та розгляд справи призначено на 09.08.2017 року.

В судовому засіданні 09.0/8.2017 року на підставі ч. 3 ст. 77 ГПК України судом оголошувалась перерва до 05.09.2017 року.

В судові засідання 09.08.2017 року та 05.09.2017 року з'явились уповноважені представники сторін.

03.08.2017 року через канцелярію суду представником відповідача подані письмові пояснення б/н від 31.08.2017 року, в яких відповідач заперечує проти позовних вимог, посилаючись на безпідставність застосування позивачем при визначенні вартості спожитої теплової енергії розпорядження КМДА № 643 від 30.07.2007 року як такого, що визнано недійсним в судовому порядку з моменту його прийняття, та можливість визначення вартості теплової енергії за тарифом, встановленим розпорядженням КМДА № 1245 від 20.06.2002 року. Пояснення разом з доданими до них документами судом долучено до матеріалів справи.

04.08.2017 року через канцелярію суду від позивача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи б/н від 04.09.2017 року, яке судом задоволено, документи долучені судом до матеріалів справи.

Також 04.09.2017 року через канцелярію суду представником відповідача подано клопотання б/н від 04.09.2017 року про долучення документів до матеріалів справи, зокрема, підписаного обома сторонами акту звіряння розрахунків за теплову енергію за період з 01.10.2007 року по 01.10.2009 року, яке судом задоволено, документи долучені до матеріалів справи.

В судовому засіданні 05.09.2017 року представником позивача подані письмові пояснення б/н від 04.09.2017 року, в яких позивач підтримав позовні вимоги та зазначив, що в період з жовтня 2007 року по жовтень 2009 року повинно застосовуватись розпорядження КМДА № 1575 від 30.10.2006 року в редакції розпорядження КМДА № 142 від 12.02.2007 року, а також вважає встановленою рішеннями Господарського суду міста Києва у справах № 1/281 та № 5011-22/10699-2012 ту обставину, що за висновками експертів за результатами проведення експертного економічного дослідження від 21.06.2013 р. №2440-2448, 2458-2466, 2476-2484, 2494-2502/13-та від 05.07.2013 р. 2449-2457/2467-2475/2485-2493/2503-2510/2530/13-45 собівартість 1 Гкал теплової енергії, що вироблялась ПАТ «Київенерго» та постачалась, в тому числі і відповідачу, у спірний період значно перевищувала тариф на теплову енергію, затверджений вищевказаними спірними розпорядженнями КМДА, яким, в залежності від періоду, покривалось від 40 до 68% собівартості Гкал теплової енергії.

Окрім того, в судовому засіданні 05.09.2017 року представником позивача подана заява б/н від 05.09.2017 року про зменшення розміру позовних вимог, в якій позивач зменшує розмір позовних вимог в зв'язку з частковою сплатою боргу відповідачем та просить суд стягнути з відповідача 148 313,08 грн. основного боргу, 8210,82 грн. процентів річних, 44350,08 грн. інфляційних нарахувань, 27189,45 грн. пені, 2820,63 грн. витрат зі сплати судового збору та 236,00 грн. витрат на інформаційно - технічне забезпечення судового процесу. Заява долучена судом до матеріалів справи.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Згідно пункту 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (далі - Постанова №18) під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено у позовній заяві. Згідно з частиною третьою ст. 55 ГПК України ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої вирішується спір.

Враховуючи, що зменшення розміру позовних вимог є правом позивача, передбаченим ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, не суперечить законодавству та не порушує чиї-небудь права та охоронювані законом інтереси, суд приймає заяву про зменшення розміру позовних вимог в частині основного боргу до розгляду і спір вирішується з її урахуванням.

В судовому засіданні 09.08.2017 року судом встановлено, що Акціонерна енергопостачальна компанія "Київенерго" змінила найменування на Публічне акціонерне товариство "Київенерго", на підтвердження чого позивачем надані відповідні докази.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних у матеріалах справи, на час проведення судового засідання 05.09.2017 року позивачем та відповідачем суду не надано.

В судових засіданнях 09.08.2017 року та 05.09.2017 року представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимоги.

Представник відповідача в судових засіданнях 09.08.2017 року та 05.09.2017 року проти позовних вимог заперечував.

Відповідно до статті 85 ГПК України в судовому засіданні 05.09.2017 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності та заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 29 червня 2000 року між Акціонерною енергопостачальною компанією "Київенерго" (перейменовано в Публічне акціонерне товариство "Київенерго", позивач у справі, енергопостачальна організація) та Житлово-будівельним кооперативом "Хімік - 4" (відповідач у справі, абонент за договором) укладено Договір №23-094 на постачання теплової енергії у гарячій воді (далі - Договір), предметом якого є постачання, користування та своєчасна сплата в повному обсязі спожитої теплової енергії у гарячій воді на умовах, передбачених цим Договором.

Відповідно до п. 2.2.1 Договору енергопостачальна організація зобов'язується постачати теплову енергію у вигляді гарячої води на потреби: опалення та вентиляцію - в період опалювального сезону; для гарячого водопостачання - протягом року, в кількості та обсягах згідно з Додатком № 1 до цього Договору.

Вказаному обов'язку енергопостачальної організації кореспондують визначені п.п. 2.3.1, 2.3.2 Договору обов'язки абонента дотримуватись кількості споживання теплової енергії за кожним параметром в обсягах, які визначені у Додатку № 1, не допускаючи їх перевищення; своєчасно сплачувати вартість спожитої теплової енергії. Виконувати умови та порядок оплати, в обсягах і в терміни, які передбачені в Додатку № 4 до Договору.

На підставі п. 2 Додатку 4 до Договору Відповідач зобов'язаний щомісячно з 12 по 15 число самостійно отримувати у районному відділі теплозбуту табуляграму фактичного споживання теплової енергії за попередній період, акт звірки на початок розрахункового періоду (один примірник оформленого акту звірки повертає у РВТ), та платіжну вимогу доручення, куди включені вартість теплової енергії на поточний місяць, з урахуванням остаточного сальдо розрахунків на початок розрахункового періоду.

Відповідно до п. 3 Додатку 4 до Договору відповідач здійснює сплату за вказаними в п.2 Додатку 4 до Договору не пізніше 25 числа поточного місяця.

Докази того, що сторони узгодили інший порядок та строк оплати спожитої за Договором теплової енергії в матеріалах справи відсутні.

Пунктом 3.5 Додатку 4 до Договору передбачено, що у випадку несплати теплової енергії до кінця розрахункового періоду, енергопостачальна організація нараховує абоненту пеню на суму фактичного боргу в розмірі 0,5% за кожен день прострочення платежу по день фактичної сплати, але не більше суми, обумовленої чинним законодавством України.

Як передбачено пунктом 8.1 Договору, цей Договір набуває чинності з дня його підписання, та діє до 31.12.2000 року.

Відповідно до п. 8.4 Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії не буде письмово заявлено однією із сторін про його припинення.

Доказів наявності заяв сторін щодо припинення дії спірного Договору та/або заперечень щодо продовження строку дії останнього матеріали справи не містять.

Судом встановлено за матеріалами справи та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, що на виконання умов вищезазначеного Договору та додатків до нього за період з 01.10.2007 року по 01.10.2009 року позивачем здійснено постачання відповідачу за адресою: м. Київ, вул. Л.Гавро, 17, теплової енергії на загальну суму 617491,13 грн., обсяг якої підтверджується обліковими картками (табуляграмами) по Договору, відомостями обліку та довідками про надходження коштів за спожиту згідно Договору теплову енергію.

При цьому, враховуючи положення п. 2 Додатку № 2 до Договору щодо визначеного сторонами порядку отримання табуляграм фактичного споживання теплової енергії за попередній період, актів звірки та платіжних вимог - доручень, можливість посилання на відсутність (неодержання) вказаних документів як на підставу невиконання зобов'язань зі своєчасної та повної оплати теплової енергії, в обсязі, який фактично був спожитий у спірний період, у відповідача відсутня.

Як вбачається із наданих позивачем доказів та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, будь-які заперечення щодо повного та належного надання послуг у абонента відсутні.

Доказів пред'явлення відповідачем заперечень щодо якості та обсягів наданих послуг та відмови відповідача від приймання наданих позивачем послуг, а також претензій або заперечень щодо повного та належного виконання позивачем умов Договору до суду не надходило.

Тобто отримання відповідачем у спірний період теплової енергії у гарячій воді та її обсяг відповідачем не заперечувався, підтверджений матеріалами справи та сторонами не оспорюється, отже відповідно до приписів ст. 35 ГПК України дані обставини можуть не доказуватись перед судом.

Проте, за твердженням позивача, відповідач своїх зобов'язань щодо оплати спожитої теплової енергії у гарячій воді у строки та порядку, визначені умовами Договору та Додатками до нього, належним чином не виконав, сплативши тільки 459801,63 грн., в результаті чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем за наведеним Договором в розмірі 148313,08 грн., яку позивач просив стягнути в поданій суду позовній заяві та заяві про зменшення розміру позовних вимог.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Суд зазначає, що спір у даній справі стосується порушення відповідачем своїх зобов'язань за Договором в частині своєчасної та повної оплати поставленої позивачем та спожитої відповідачем теплової енергії ц гарячій воді.

В свою чергу відповідачем як абонентом за спірним Договором заперечується вартість спожитої ним теплової енергії, розмір якої визначений енергопостачальною організацією.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором енергопостачання, який підпадає під правове регулювання параграфу § 5 глави 54 Цивільного кодексу України та § 3 глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами.

Згідно приписів ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частинами першою і другою статті 275 та частиною шостою статті 276 Господарського кодексу України передбачено, що за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається. Розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється, як правило, у формі попередньої оплати. За погодженням сторін можуть застосовуватися планові платежі з наступним перерахунком або оплата, що провадиться за фактично відпущену енергію.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За змістом статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно частини першої статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору № 23-0094 на постачання теплової енергії у гарячій воді від 29.06.2000 року та/або його окремих положень суду не надано.

З наданих позивачем доказів вбачається, що позивач взяті на себе зобов'язання виконав належним чином, поставивши відповідачу в період жовтень 2007 року - жовтень 2009 року теплову енергію у вигляді гарячої води згідно умов Договору.

При цьому суд зазначає про відсутність в матеріалах справи доказів існування між сторонами спору та/або розбіжностей щодо обсягів та/або якості поставленої позивачем відповідачу по Договору теплової енергії у спірний період.

В свою чергу відповідачем здійснювалась часткова оплата спожитої теплової енергії за спірний період.

Як зазначено позивачем в письмових поясненнях та підтверджено представником позивача в судовому засіданні, в спірний період з жовтня 2007 по жовтень 2009 року для визначення вартості спожитої абонентом теплової енергії в гарячій воді повинно застосовуватись розпорядження КМДА № 1575 від 30.10.2006 р., в редакції розпорядження КМДА № 142 від 12.02.2007 р., яким встановлені тарифи по 113,57 грн. за 1 Гкал (113,20 грн. за 1 Гкал в залежності від встановлення засобу обліку).

В свою чергу відповідач стверджує, що позивачем безпідставно застосовані тарифи на теплову енергію, які встановлені розпорядженням КМДА від 30 травня 2007 року № 643.

Окрім того відповідач вважає, що виконав зобов'язання зі сплати вартості послуг за постачання теплової енергії відповідно до розпорядження КМДА від 20 червня 2002 року №1245, яке зареєстроване в Київському міському управлінні юстиції 27 червня 2002 року за №46/429, та яким встановлено тариф у розмірі 54,42 грн., сплативши 459801,63 грн., в зв'язку з чим за ЖБК «Хімік - 4» з оплати спожитої теплової енергії.

Відповідно до ч.1 ст. 691 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Нормами ст. 632 ЦК України визначено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Згідно зі ст. 20 Закону України «Про теплопостачання» тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб'єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими. Тарифи на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, крім тарифів на виробництво теплової енергії для суб'єктів господарювання, що здійснюють комбіноване виробництво теплової і електричної енергії та/або використовують нетрадиційні та поновлювані джерела енергії, затверджуються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, та органами місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законодавством.

Відповідно до п.1 Додатку № 3 до Договору розрахунки з абонентом за відпущену теплову енергію проводяться згідно з тарифами, затвердженими розпорядженням КМДА № 47 від 15.01.1999 року, яким встановлювався тариф для опалення 29,64 грн. за 1 Гкал. без ПДВ.

Згідно п. 3 Додатку № 3 до Договору можливе змінення тарифів в період дії Договору.

З матеріалів справи вбачається, що постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 30.09.2014 у справі №761/8760/14-а, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15.01.2015 визнано незаконними і нечинними з моменту прийняття та скасовано розпорядження Київської міської державної адміністрації від 30.05.2007 №643 "Про затвердження тарифів на теплову енергію".

Постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 21.03.2014 у справі № 2-а-118/11 (Провадження № 2-а/761/4/2014), залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10.07.2014, визнано незаконними і нечинними з моменту прийняття Розпорядження Київської міської державної адміністрації: № 981 від 31.08.2009 року "Про затвердження тарифів на теплову енергію, встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води для населення"; № 1141 від 30.09.2009 "Про продовження дії розпоряджень виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31.08.2009 № 978, № 979, № 980 та №981"; № 1192 від 15.10.2009 "Про затвердження тарифів на теплову енергію, встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води для населення"; № 1333 від 30.11.2009 "Про затвердження тарифів на теплову енергію, встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води для населення"; № 392 від 31.05.2010 року "Про затвердження тарифів на теплову енергію, встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води для населення".

Суд зазначає, що Порядок набрання чинності нормативно-правовими актами, які видаються міністерства, іншими органами виконавчої влади, до яких віднесені державні адміністрації, визначено п.3 Указу Президента України від 03.10.1992 р. №493/92 "Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади", відповідно до якого вказані нормативно-правові акти набувають чинності через 10 днів після їх реєстрації, якщо в них не встановлено пізнішого строку надання їм чинності.

Пунктом 2 вказаного Указу Президента України від 03.10.1992 р. №493/92 "Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади" передбачено, що державна реєстрація здійснюється в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, органів господарського управління та контролю, що зачіпають права, свободи й інтереси громадян або мають міжвідомчий характер, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 р. №731.

Положенням встановлений обов'язок міністерств, інших органів виконавчої влади, органів господарського управління та контролю своєчасно подавати на державну реєстрацію нормативно-правові акти, що зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян та не допускати випадків направлення на виконання нормативно-правових актів, що не пройшли державну реєстрацію.

Відповідно до пп. 1, 2 Положення, державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколам до неї, міжнародних договорам, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, а також з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, прийняті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів. Державній реєстрації підлягають нормативно-правові акти, що зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер.

Враховуючи наведене, розпорядження Київської міської державної адміністрації підлягають обов'язковій державній реєстрації.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 28.11.2011 у справі №21-246а11.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.06.2016 у справі № 5011-22/10699-2012, яке набрало законної сили та є чинним, щодо Публічного акціонерного товариства "Київенерго" в прядку ст. 35 ГПК України встановлено ту обставину, що враховуючи визнання вищеописаних розпоряджень КМДА №№ 643, 981, 1192, 1333, 392 недійсними у судовому порядку з моменту їх прийняття, а також неможливість застосування розпоряджень КМДА №1786 та №520 у зв'язку з ненабранням чинності вказаними розпорядженнями за відсутності їх реєстрації в органах Міністерства юстиції України, а також у зв'язку з скасуванням розпорядження КМДА №1245, суд дійшов висновку про відсутність у періоді з 15.05.2008 по 31.12.2010 чинних розпоряджень, якими було встановлено тарифи на теплову енергію.

У відповідності до частини 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Аналогічна положення знайшли своє відображення в пункті 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», згідно якої не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

За таких обставин суд вважає встановленим вищезазначеними постановами Верховного Суду України від 28.11.11 р. у справі № 21-246а11, Шевченківського районного суду м. Києва від 30.09.2014 у справі №761/8760/14-а (№ 2-а/761/220/2014) та Шевченківського районного суду міста Києва від 21.03.2014 у справі № 2-а-118/11 (№ 2-а/761/4/2014) нечинність оскаржуваних розпоряджень Київської міської державної адміністрації, зокрема №№ 643, 981, 1192, 1333, 392, з моменту прийняття в зв'язку з непроходженням останніх необхідної реєстрації в органах Міністерства юстиції України та відповідно, неправомірність їх застосування, а також встановленим рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 5011-22/10699-2012 факт відсутності в період з 15.05.2008 року по 31.12.2010 року чинних розпоряджень КМДА щодо встановлення тарифів на теплову енергію. При цьому вказані факти відповідно до норм ГПК та роз'яснень Пленуму Вищого господарського суду України є преюдиційними і доказування не потребують.

Суд звертає увагу, що в період між прийняттям розпорядження № 1245 та розпорядження № 643 КМДА було прийнято три розпорядження щодо встановлення тарифів, а саме: розпорядження № 1575 від 30.10.2006, 1786 від 15.12.2006 та № 142 від 12.02.2007.

При цьому, впродовж 2003 - 2010 років Київська міська державна адміністрація не здійснювала державну реєстрацію своїх розпоряджень щодо встановлення/погодження тарифів на житлово - комунальні послуги в Київському міському управлінні юстиції.

Останнє зареєстроване в Київському міському управлінні юстиції розпорядження щодо тарифів на виробництво теплової енергії основними теплопостачальними підприємствами міста Києва - це Розпорядження Київської міської державної адміністрації від 20.06.2002 № 1245 (зареєстровано в Київському міському управлінні юстиції 27.06.2002 за № 46/429), яким встановлено тариф на виробництво теплової енергії для житлово - експлуатаційних організацій за 1 Гкал 65, 30 грн. з ПДВ.

В подальшому, керуючись наданими повноваженнями, Національна комісія регулювання електроенергетики України, яка виконувала функції Національної комісії регулювання ринку комунальних послуг України, 14.12.2010 прийняла постанову № 1729, що набрала чинності з 01.01.2011 та діяла до 23.06.2014, якою встановлено тарифи на теплову енергію Акціонерній енергопостачальній компанії «Київенерго»: для населення - 169, 38 грн. за 1 Гкал (без ПДВ) (якщо будинковий засіб обліку теплової енергії належить балансоутримувачу жилого будинку або відсутній).

Таким чином, при визначенні вартості наданої позивачу енергії в період після 01.01.2011 слід застосовувати тарифи, що встановлені постановою НКРЕ від 14.12.2010 № 1729.

До 01.01.2011, застосовуванню підлягали, тарифи встановлені органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування в установленому законодавством порядку.

Розпорядження Київської міської державної адміністрації від 20.06.2002 № 1245 «Про встановлення тарифів на виробництво теплової енергії та житлово-комунальні послуги для населення» було зареєстроване в Київському міському управлінні юстиції 27 червня 2002 р. за №46/429, а тому у відповідності до приписів Указу №493/92 від 03.10.1992р. Президента України "Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади" даний акт набув сили.

Оскільки до моменту набуття сили Постановою № 1729 НКРЕ України, не існувало інших зареєстрованих органами Міністерства юстиції України розпоряджень, окрім Розпорядження №1245 від 20.06.2002р. Київської міської державної адміністрації "Про встановлення тарифів на виробництво теплової енергії та житлово-комунальні послуги для населення", за спожиту відповідачем у спірний період теплову енергію плата повинна розраховуватись саме за тарифами, розміри яких затверджено наведеним актом Київської міської державної адміністрації.

Отже, у суд відсутні підстави стверджувати про відсутність підстав для стягнення заборгованості за поставлену теплову енергію з тих підстав, що рішеннями суду визнано неправомірними розпорядження КМДА щодо встановлення тарифів у спірний період, оскільки у даному випадку слід було виходити із тарифів, які були чинними до тарифів, визнаних недійсними, або затверджених на виконання постанови суду.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27.03.2013 року у справі № 6-6ц13-1.

Окрім того суд звертає увагу на наявність в матеріалах справи підписаного обома сторонами спірного Договору акту звіряння розрахунків за теплову енергію за період з 01.10.2007 року по 01.10.2009 року за Договором станом на 01.08.2017 року, згідно якого з урахуванням тарифів відповідно до розпорядження КМДА № 1245 значиться переплата за ЖБК «Хімік - 4» в сумі 107 307,55 грн.

Таким чином, оскільки у період жовтень 2007 року - жовтень 2009 року відповідачем здійснювалась оплата поставленої за Договором теплової енергії, та враховуючи те, що рішенням Господарського суду міста Києва від 21.06.2016 у справі № 5011-22/10699-2012, яке набрало законної сили та є чинним, щодо Публічного акціонерного товариства "Київенерго" в порядку ст. 35 ГПК України встановлено ту обставину, що згідно з висновками експертів за результатами проведення експертного економічного дослідження від 21.06.2013 №2440-2448, 2458-2466, 2476-2484, 2494-2502/13-45 та від 05.07.2013 2449-2457/2467-2475/2485-2493/2503-2510/2530/13-45 собівартість 1 Гкал теплової енергії, що вироблялась Позивачем та постачалась, в тому числі і Відповідачу, у спірний період значно перевищувала тариф на теплову енергію, затверджений вищевказаними спірними розпорядженнями КМДА, яким, в залежності від періоду покривалось від 40 до 68% собівартості Гкал теплової енергії, суд доходить висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача вартість теплової енергії, заявлену позивачем.

Також суд вважає за необхідне зазначити про неможливість застосування для визначення вартості теплової енергії, яка спожита ЖБК «Хімік-1» у період з 01.04.2008 по 01.10.2009 року тарифу, який були визначений сторонами в п. 1 Додатку 3 до Договору, а саме який затверджений розпорядженням КМДА від 15.01.1999 № 47, оскільки частина перша статті 58 Конституції України закріплює загальновизнаний принцип права, відповідно до якого закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що дія нормативно-правового акта починається з моменту набрання цим актом чинності та припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності.

Отже, суд зазначає, що правове регулювання відносин теплопостачання, визначення вартості теплової енергії, ціни (тарифи) на яку є регульованими, і не можуть визначатись сторонами самостійно, здійснює саме той нормативно-правовий акт, який діяв тобто був чинний саме на момент такого споживання.

Оскільки розпорядження КМДА від 15.01.1999 року № 47 втратило чинність згідно з розпорядженням КМДА № 1887 від 20.10.2000 року, яке втратило чинність згідно розпорядження № 1245 від 20.06.2002 року, то відповідно у період з 01.04.2008 року по 01.01.2011 року розпорядження КМДА № 47 від 15.01.1999 року не було діючим, а тому жодних законних підстав для застосування такого розпорядження при визначенні тарифів на теплову енергію, спожиту у період з 01.04.2008 по 01.01.2011, немає.

При цьому суд зазначає, що за приписами статті 20 Закону України "Про теплову енергію" тарифи на теплову енергію повинні забезпечувати відшкодування всіх економічно обґрунтованих витрат на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. Тариф на теплову енергію для споживача визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.06.2016 у справі № 5011-22/10699-2012, яке набрало законної сили та є чинним, щодо Публічного акціонерного товариства "Київенерго" в прядку ст. 35 ГПК України встановлено ту обставину, що згідно з висновками експертів за результатами проведення експертного економічного дослідження від 21.06.2013 №2440-2448, 2458-2466, 2476-2484, 2494-2502/13-45 та від 05.07.2013 2449-2457/2467-2475/2485-2493/2503-2510/2530/13-45 собівартість 1 Гкал теплової енергії, що вироблялась Позивачем та постачалась, в тому числі і Відповідачу, у спірний період значно перевищувала тариф на теплову енергію, затверджений вищевказаними спірними розпорядженнями КМДА, яким, в залежності від періоду покривалось від 40 до 68% собівартості Гкал теплової енергії.

При цьому, з огляду на відмову в задоволені позовних вимог позивача про стягнення 148 313,08 грн. вартості спожитої теплової енергії позовні вимоги про стягнення з відповідача 27189,45 грн. пені, 8210,82 грн. процентів річних та 44350,08 грн. втрат від інфляції як похідні від основного зобов'язання задоволенню не підлягають.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні ст. 33 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, суд вважає за необхідне та правомірне відмовити позивачу у задоволенні позову з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 32, 33, 49, 82 - 85 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя М.М.Якименко

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 25.09.2017 року.