РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.09.2017Справа №910/13627/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ліко-Житлосервіс"

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про стягнення 4 896,78 грн.

Суддя Турчин С.О.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Ліко-Житлосервіс" (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (відповідач) 4896,78 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором №2нр про надання у користування місця для розміщення рекламної вивіски на фасаді будинку від 22.08.2015 в частині оплати за користування місцем для розміщення рекламної вивіски, у зв'язку із чим, у відповідача виникла заборгованість у розмірі 4896,78 грн.

Ухвалою Господарського суду міст Києва від 16.08.2017 порушено провадження у справі № 910/13627/17 та призначено її до розгляду на 07.09.2017.

Ухвалою Господарського суду міст Києва від 07.09.2017 відкладено розгляд справи №910/13627/17 на 26.09.2017.

25.09.2017 через відділ діловодства суду від позивача надішли пояснення до позовної заяви та документи по справі.

Представник позивача в судове засідання 26.09.2017 не з'явився, однак у поясненнях поданих до суду 25.09.2017 просив суд здійснювати розгляд справи без участі представника позивача.

Представник відповідача в судове засідання 26.09.2017 не з'явився, відзиву на позов та витребуваних судом документів не надав.

У відповідності до п.п. 3.9.1. п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої ст. 64 та ст. 87 ГПК України.

За змістом зазначеної статті 64 ГПК України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Ухвали Господарського суду міста Києва про порушення провадження у справі та відкладення розгляду справи надсилались на юридичну адресу відповідача (вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань), а тому відповідач був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання. Ухвала суду від 16.08.2017 була повернута на адресу суду поштовим відділенням зв'язку за закінченням встановленого строку зберігання.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Водночас, судом враховано, що у відповідності до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Враховуючи вищенаведене та те, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, з метою запобігання безпідставному затягуванню розгляду справи, в судовому засіданні 26.09.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст. 85 ГПК України.

Розглянувши надані документи та матеріали, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

22.08.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ліко-Житлосервіс" (надалі - підприємство, позивач) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (покупець) укладено договір №2нр про надання у користування місця для розміщення рекламної вивіски на фасаді будинку (надалі - договір), відповідно до якого підприємство надає користувачу у платне тимчасове користування місце для розміщення рекламної вивіски на фасаді будинку по вул. Вільямса 19/14, який знаходиться на обслуговувані підприємства (п. 1.1.).

Згідно із п. 1.2., п. 1.3. розмір рекламної вивіски: 3 кв. метри. Рекламна вивіска виготовляється та встановлюється за рахунок користувача, і є його власністю.

Відповідно до пп. 3.2.1. п. 3.2. договору, користувач зобов'язаний своєчасно і в повному обсязі проводити оплату послуг за цим договором.

Відповідно до п. 4.1. договору, відповідно до умов цього договору користувач зобов'язується вносити підприємству плату за користування місцем для розміщення рекламної вивіски.

Розмір щомісячної плати за цим договором встановлюється у додатку №1, який є невід'ємною частиною цього договору (п. 4.2. договору).

В додатку №1 до договору встановлено, що розмір щомісячної плати за користування місцем для розміщення рекламної вивіски за цим договором становить 300,00 грн. з урахуванням ПДВ, за один календарний місяць.

Пунктом 4.3. договору сторони погодили, що плата перераховується користувачем на розрахунковий рахунок підприємства до 20 числа місяця, наступного за розрахунковим.

Як вбачається із матеріалів справи, на виконання умов договору позивач у період з 22.08.2015 по 31.12.2016 складав акти надання послуг на загальну суму 4896,78 грн.

Відповідач оплату за користування у період з 22.08.2015 по 31.12.2016 місцем для розміщення рекламної вивіски на загальну суму 4896,78 грн. не здійснив.

Позивач звернувся до відповідача із листом-вимогою вих. №448 від 30.03.2017 про сплату заборгованості за договором №2нр про надання у користування місця для розміщення рекламної вивіски на фасаді будинку від 22.08.2015 у сумі 4896,78 грн.

Оскільки, відповідач не здійснив погашення заборгованості за користування місцем для розміщення рекламної вивіски, то позивачем заявлено про стягнення з відповідача 4896,78 грн. заборгованості.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із ст. 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Як встановлено судом, позивач на виконання умов договору у період з 22.08.2015 по 31.12.2016 складав акти надання послуг на загальну суму 4896,78 грн.

За змістом пп. 3.2.2. п. 3.2. договору відповідач зобов'язаний щомісяця (16-18 числа місяця, наступного за звітним) отримувати в відділі бухгалтерії підприємства акт надання послуг та рахунок на оплату. Наслідки неодержання вказаних документів покладаються на відповідача.

В матеріалах справи відсутні заперечення відповідача щодо користування місцем для розміщення рекламної вивіски на фасаді будинку у період з 22.08.2015 по 31.12.2016. Заперечень на акти надання послуг відповідач, також не надавав.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

В пункті п. 4.3. договору сторони погодили, що оплата за користування місцем для розміщення рекламної вивіски здійснюється до 20 числа місяця, наступного за розрахунковим.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частинами 1 і 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що:

- суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться;

- кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Оскільки, невиконане зобов'язання за договором у розмірі 4896,78 грн. підтверджується матеріалами справи, доказів оплати вказаної суми заборгованості відповідачем не надано, суд визнає обґрунтованими позовні вимоги про стягнення заборгованості у сумі 4896,78 грн., у зв'язку із чим позов підлягає задоволенню.

Згідно із ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене вище, суд задовольняє позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Ліко-Житлосервіс".

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 49 ГПК України покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (04212 АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ліко-Житлосервіс" (03191 м. Київ, вул. Ломоносова, будинок 58-А, ідентифікаційний код 30303467) заборгованість сумі 4896,78 грн. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 1600,00 грн.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 02.10.2017.

Суддя С.О. Турчин