КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" вересня 2017 р. Справа№ 910/7200/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Руденко М.А.

Власова Ю.Л.

за участю представників:

від позивача - Андрієнко С.В., представник за довіреністю №ЮР-263 від 19.08.2017р.;

від відповідача - Дубовий О.С., представник за довіреністю №101-2017 від 03.08.2017р.,

розглянувши апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.06.2017 у справі №910/7200/17 (суддя Сівакова В.В.) за позовом публічного акціонерного товариства "Експрес-Банк" в особі Дніпропетровського регіонального відділення Акціонерного банку "Експрес-Банк" до приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" про стягнення 53 011, 48 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Експрес-Банк" в особі Дніпропетровського регіонального відділення Акціонерного банку "Експрес-Банк" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" про стягнення 53 011, 48 грн., з яких: 41 904,49 грн. страхового відшкодування; 3 897,12 грн. інфляційних, 926, 49 грн. 3% річних та 6 283, 38 грн. пені.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.06.2017 у справі №910/7200/17 позов задоволено частково; вирішено стягнути з відповідача на користь позивача 41 904,49 грн. страхового відшкодування, 3 897,12 грн. інфляційних та 926, 49 грн. 3% річних; у задоволенні вимоги про стягнення пені відмовлено.

При ухваленні даного рішення, суд першої інстанції виходив з доведеності факту заподіяння шкоди водієм автомобіля Opel Tigra, державний номер НОМЕР_1, цивільно-правова відповідальність власника якого на момент виникнення ДТП була застрахована ПрАТ "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп".

Відмовляючи у задоволенні вимоги про стягнення пені, суд першої інстанції виходив з того, що Законами України "Про страхування" та "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (спеціальними законами), які застосовуються до спірних правовідносин, не передбачено розмір неустойки (пені) у разі звернення власника з регресним позовом до страхової компанії, відповідальної за шкоду, заподіяну винною у ДТП особою, а договірні відносини між сторонами відсутні, а відтак, відсутні і правові підстави для стягнення пені.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 01.06.2017 у справі №910/7200/17 скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на пропуск позивачем строку позовної давності.

Представник апелянта - відповідача у справі в судовому засіданні 18.09.2017 підтримав вимоги за апеляційною скаргою.

Представник позивача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, проте оскаржуване рішення місцевого господарського суду підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення пені, з прийняттям нового в цій частині - про задоволення позову, з наступних підстав.

У справі № 173/1027/15-к (ухвала Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 11.12.2015) було встановлено, що 01.04.2012 приблизно о 13 годині 00 хвилин в м. Верхівцеве Верхньодніпровського району Дніпропетровської області по вул. Нова в напрямку до центру міста, водій ОСОБА_5 під час керуванням автомобілем Opel Tigra державний номер НОМЕР_1 виїхав на зустрічне ліве узбіччя де скоїв зіткнення з автомобілем Renault Kangoo, державний номер НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_6, що призвело до пошкодження обох транспортних засобів, чим порушив п. 1.3, 1.5, 2.3 (б) та п. 10.1 Правил дорожнього руху України.

Даною ухвалою суду встановлено вину ОСОБА_5, проте звільнено його від кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 286 КК України, у зв'язку з закінченням строків давності.

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено автомобіль Renault Kangoo, державний номер НОМЕР_3, якій належить публічному акціонерному товариству АБ "Експрес-Банк".

Згідно з висновком судового експерта № 511 від 11.07.2012 вартість матеріальної шкоди, заподіяної при дорожньо-транспортній пригоді володільцю автомобіля Renault Kangoo, державний номер НОМЕР_3, становить 41 904,49 грн.

Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля Opel Tigra, державний номер НОМЕР_1, внаслідок порушення ПДР водієм якого сталася вказана ДТП, була застрахована приватним акціонерним товариством "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" на момент виникнення ДТП за полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АА/7660401 (а.с. 38).

Позивач 04.04.2012 письмово повідомив відповідача про настання страхового випадку, що підтверджується відповідачем у листі № 087 від 14.09.2012 (а.с.20).

Відповідач листом № 087 від 14.09.2012 просив позивача для продовження розгляду справи про подію, яка сталася 01.04.2012, надати наступні документи: - заяву із зазначенням реквізитів для перерахування страхового відшкодування; - постанову суду, в якій буде підтверджена вина ОСОБА_5 у скоєні ДТП.

Позивач 08.04.2016 листом № 02-502 направив відповідачу необхідні документи, які отримано відповідачем 11.04.2016 (підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення), проте страхового відшкодування не отримав, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Судом першої інстанції визнано вимогу позивача про стягнення з відповідача суми страхового відшкодування у розмірі 41 904,49 грн. обґрунтованою.

Колегія суддів погоджується із задоволенням позову у вказаній частині, виходячи з наступного.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 Цивільного кодексу України).

Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов'язок.

Так, відповідно до статті 999 Цивільного кодексу України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого.

Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

З огляду на вищенаведене сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому, договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди внаслідок ДТП особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі відповідає відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди).

Водночас, така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (в договірному зобов'язанні ним є страховик).

Разом з тим, зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди.

Натомість, страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, внаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок.

Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому, потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за договором: на його користь або на користь третьої особи страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування.

Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

У даному випадку, позивачем, як потерпілою особою, пред'явлено позов до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільно-правову відповідальність.

Згідно з пунктом 36.2 статті 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.

Відповідач суми страхового відшкодування не виплатив.

Апелянт, обґрунтовуючи несплату позивачу страхового відшкодування, посилається на те, що ПАТ "Експрес-Банк" в порушення пп.37.1.4 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" було пропущено строк на звернення із заявою про виплату страхового відшкодування.

Стосовно вказаних доводів слід зазначити наступне.

Згідно пп.37.1.4 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

У даному випадку ДТП сталася 01.04.2012 та вже 04.04.2012 позивач письмово повідомив відповідача про настання страхового випадку, що підтверджується відповідачем у листі № 087 від 14.09.2012 (а.с.20).

Відповідач листом № 087 від 14.09.2012 просив позивача для продовження розгляду справи про подію, яка сталася 01.04.2012, надати наступні документи: - заяву із зазначенням реквізитів для перерахування страхового відшкодування; - постанову суду, в якій буде підтверджена вина ОСОБА_5 у скоєні ДТП.

Враховуючи те, що відповідна ухвала, в якій була підтверджена вина водія, застрахованого відповідачем автомобіля, була прийнята судом лише 11.12.2015, позивач 08.04.2016 листом № 02-502 направив відповідачу необхідні документи, які отримано відповідачем 11.04.2016 (підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, а.с. 17).

Отже, з огляду на те, що первісно позивач звернувся до відповідача в межах строків, встановлених пп.37.1.4 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", відповідач не відмовив у її задоволенні, а продовжив розгляд, також враховуючи, що прийняття судом ухвали, в якій була підтверджена вина водія, застрахованого відповідачем автомобіля, відбулось лише 11.12.2015, що унеможливлювало до вказаної дати надати відповідачу відповідний судовий акт, посилання апелянта на пропуск позивачем строку на звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є необґрунтованим та не може бути підставою для відмови у задоволенні позову.

За таких обставин, заявлені позивачем вимоги про стягнення страхового відшкодування у розмірі 41 904,49 грн. обґрунтовано задоволено місцевим господарським судом.

При цьому, щодо поданої до суду апеляційної інстанції заяви відповідача про застосування строку позовної давності, слід зазначити наступне.

Частиною третьою статті 267 Цивільного кодексу України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

У суді апеляційної інстанції заявити про сплив позовної давності може сторона у спорі, яка доведе неможливість подання відповідної заяви в суді першої інстанції, зокрема у разі, якщо відповідну сторону не було належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи місцевим господарським судом (п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

Відповідач, вказуючи в апеляційній скарзі про пропуск позивачем строку позовної давності, жодних доводів того, що йому перешкоджало заявити про її сплив в суді першої інстанції не наводить.

При цьому, колегія суддів, вважає, що обставини неможливості подання відповідачем відповідної заяви про застосування позовної давності були відсутні, з огляду на наступне.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.05.2017 було порушено провадження у даній справі №910/7200/17 та призначено розгляд справи на 01.06.2017.

Вказана ухвала суду була отримана відповідачем 12.05.2017, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 4).

Отже, до дати судового засідання (01.06.2017) відповідач мав достатньо часу для надання своїх заперечень проти позовних вимог та відповідно для подання заяви про застосування позовної давності.

Вказаними правами відповідач не скористався, так само, як і не скористався правом на участь свого представника в судовому засіданні 01.06.2017, в якому було прийнято рішення у даній справі.

Враховуючи відсутність обставин, які б перешкоджали відповідачу заявити про застосування позовної давності у суді першої інстанції, подана до апеляційного суду заява не може бути розглянута.

У будь - якому випадку, відповідачем при вирішенні питання щодо строку позовної давності не враховано позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 29.06.2016 у справі №6-192цс16, за якою право особи на звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права виникає (та відповідно перебіг позовної давності починається) з моменту, коли право цієї особи порушене (особа довідалася про порушення свого права), тобто з моменту відмови страховика у виплаті страхового відшкодування, а не з дати ДТП, як вказує апелянт. При цьому, у спірній ситуації враховується: звернення було на третій день після ДТП - 04.04.12; за результатом цієї заяви відмови не було, а навпаки продовжено розгляд у зв'язку з необхідністю отримання додаткових документів (рішення суду щодо винної особи); ухвала суду від 11.12.2015 була направлена позивачем після її отримання без зволікань; згодом було звернення з претензією; виплата не здійснена та не повідомлено про відмову у виплаті; тому 28.04.2017 позивач звернувся з позовом. Очевидно, що усі дії позивача за для отримання страхового відшкодування від ДТП до звернення до суду були своєчасними та послідовними.

Таким чином, підстави для скасування рішення суду в частині задоволення вимоги про стягнення з відповідача страхового відшкодування у розмірі 41 904,49 грн. відсутні.

Позивачем, окрім суми основного боргу, було також заявлено вимоги про стягнення з відповідача 3 897,12 грн. інфляційних, 926, 49 грн. 3% річних та 6 283, 38 грн. пені.

Судом першої інстанції вимоги про стягнення інфляційних та 3% річних були задоволені в повному обсязі, а у стягненні пені - відмовлено.

Колегія суддів погоджується із задоволенням вимог про стягнення інфляційних та 3% річних, проте вважає необґрунтованою відмову у стягненні пені, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена вказаною статтею сплата суми боргу за грошовим зобов'язанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, а так само трьох процентів річних від простроченої суми, здійснюється незалежно від наявності відповідного положення в договорі.

З урахуванням того, що відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання з оплати позивачу коштів страхового відшкодування, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в сумі 926, 49 грн., нарахованих з 11.07.2016 року по 05.04.2017 року та інфляційних в сумі 3 897,12 грн., нарахованих з липня 2016 року по лютий 2017 року.

Щодо вимоги про стягнення 6 283, 38 грн. пені, слід зазначити наступне.

Відмовляючи у задоволенні вказаної вимоги суд першої інстанції виходив з того, що даний господарський спір виник з правовідносин відшкодування шкоди в порядку регресу, а не з договірних зобов'язань.

При цьому, місцевий господарський суд вказав, що Законами України "Про страхування" та "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (спеціальними законами), які застосовуються до спірних правовідносин, не передбачено розмір неустойки (пені) у разі звернення власника з регресним позовом до страхової компанії, відповідальної за шкоду, заподіяну винною у ДТП особою, а договірні відносини між сторонами відсутні, а відтак, відсутні і правові підстави для стягнення пені.

Колегія суддів вважає необґрунтованим висновок суду про те, що даний спір виник з правовідносин відшкодування шкоди в порядку регресу, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч.1 ст.1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Системний аналіз цієї норми дає підстави для висновку, що для її застосування необхідні дві умови: 1) право регресної вимоги до винної особи має третя особа після виконання нею зобов'язання перед потерпілим; 2) регрес має місце після припинення зобов'язання з відшкодування шкоди.

У даному випадку, позивач є саме потерпілою особою, якій належить право звернення до страховика, у якого особа, що завдала шкоди, застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що даний спір виник з правовідносин відшкодування шкоди в порядку регресу є хибним.

Пеня, за визначенням частини третьої статті 549 Цивільного кодексу України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

Якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом (п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

У даному випадку, між позивачем та відповідачем відсутній договір, який би вміщував в собі умову про розмір та базу нарахування пені, проте обов'язок та умови її сплати визначено таким законодавчим актом, як Закон України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Згідно з п. 36.5 ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Враховуючи те, що позивач є особою, яка має право на отримання страхового відшкодування (потерпіла особа), а з вини відповідача (страховика) було допущено прострочення виплати цього відшкодування, вимога позивача про стягнення з відповідача пені в сумі 6 283, 38 грн., нарахованої за період з 11.07.2016 по 10.01.2017, є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні пені, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню у вказаній частині. В решті рішення суду підлягає залишенню без змін.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Перевіривши у відповідності до частини 2 статті 99 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів дійшла висновку про те, що господарським судом не було всебічно, повно та об'єктивно розглянуто в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, що призвело до невірних висновків в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення пені.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 103 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційна інстанція має право скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення.

Разом з тим, відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, проте оскаржуване рішення місцевого господарського суду підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення пені, з прийняттям нового рішення в цій частині - про задоволення позову.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та розгляд апеляційної скарги покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.06.2017 у справі №910/7200/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.06.2017 у справі №910/7200/17 скасувати в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення пені та прийняти нове в цій частині - про задоволення позову.

3. Викласти резолютивну частину рішення в наступній редакції:

«1. Позов публічного акціонерного товариства "Експрес-Банк" в особі Дніпропетровського регіонального відділення Акціонерного банку "Експрес-Банк" до приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" про стягнення 53 011, 48 грн. задовольнити повністю.

2. Стягнути з приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" (04050, м. Київ, вул. Глибочицька, 44, ) на користь публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Експрес-Банк" в особі Дніпропетровського регіонального відділення Акціонерного банку "Експрес-Банк" (03049, м. Київ, просп. Повітрофлотський, 25, ) суму страхового відшкодування у розмірі 41 904 грн. 49 коп., пеню у розмірі 6 283 грн. 38 коп., інфляційні втрати у розмірі 3 897 грн. 12 коп., 3% річних у розмірі 926 грн. 49 коп. та 1 600 грн. витрат по сплаті судового збору.».

4. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - відповідача у справі.

5. Доручити Господарському суду міста Києва видати відповідний наказ.

6. Матеріали справи №910/7200/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

7. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Руденко

Ю.Л. Власов