ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

27 вересня 2017 р. Справа № 902/691/17

Господарський суд Вінницької області у складі судді Банаська О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Ладижинської міської ради, м. Ладижин, Вінницька область

до: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Ладижин, Вінницька область

про звільнення земельної ділянки

За участю секретаря судового засідання Василишеної Н.О.

За участю представників:

позивача: Малофєєва Ольга Валентинівна, довіреність № 3121 від 26.09.2017 р., термін дії доручення - 1 рік; паспорт серії НОМЕР_2 виданий Ладижинським МВМ УМВС України у Вінницькій області 14.03.1996 р.

відповідача: не з'явився.

В С Т А Н О В И В :

Ладижинською міською радою заявлено позов до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про звільнення земельної ділянки комунальної власності загальною площею 0,0063 га, яка розташована за адресою АДРЕСА_2 шляхом знесення тимчасової споруди, яка на ній розташована.

Ухвалою суду від 20.07.2017 р. за вказаним позовом порушено провадження у справі № 902/691/17 та призначено до розгляду на 07.09.2017 р.

06.09.2017 р. на електронну адресу суду надійшла заява відповідача (вх. № 06-52/8600/17 від 06.09.2017 р.) про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв'язку з відсутністю можливості бути присутнім в судовому засіданні.

07.09.2017 р. позивачем до суду подано супровідний лист б/н від 06.09.2017 р. з рядом доданих до нього документів на виконання вимог ухвали від 20.07.2017 р.

Відповідно до ухвали суду від 07.09.2017 р. відкладено слухання справи до 27.09.2017 р. та продовжено строк розгляду спору на 15 (п'ятнадцять) днів.

27.09.2017 р. до суду надійшли письмові пояснення позивача від 22.09.2017 р. в обґрунтування заявлених вимог.

Відповідач правом участі в судовому засіданні не скористався, пояснень щодо обставин викладених в позові та визначених судом документів не надав, хоча про дату, час і місце розгляду справи останній повідомлявся належним чином - ухвалою суду від 07.09.2017 р., яка надсилалась рекомендованою кореспонденцією.

Обізнаність відповідача про дату судового засідання підтверджується поштовим повідомленням № 244, яке наявне в матеріалах справи.

Враховуючи викладене суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідача належним чином про час і місце розгляду судової справи і забезпечення явки останнього в судове засідання для реалізації ним права на судовий захист своїх прав та інтересів.

Окрім того про те, що відповідачу було відомо про наявність спору між ним та позивачем додатково свідчить електронна заява останнього вх. № 06-52/8600/17 від 06.09.2017 р. про відкладення розгляду справи на іншу дату.

В той же час останнім жодних пояснень та доказів не дано в обґрунтування своїх доводів чи заперечень щодо позову.

При цьому суд враховує, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р. (Закон України від 17.07.1997 р. № 475/97 - ВР), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа "Скопелліті проти Італії" від 23.11.1993 р.), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25.03.1999 р.).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Суд нагадує, що роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 р. у справі "Красношапка проти України").

Враховуючи те, що норми ст.ст.38, 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів.

Проте, відповідач своїм правом на участь у засіданні суду та наданні письмових або усних пояснень не скористався, а тому, беручи до уваги приписи ч.1 ст.69 ГПК України щодо строків вирішення спору та той факт, що неявка в засідання суду відповідача або його представника, належним чином та відповідно до законодавства повідомленого про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи, суд дійшов висновку про розгляд справи за наявними у ній матеріалами, відповідно до приписів ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

За відсутності відповідного клопотання справа розглядається без фіксації судового процесу технічними засобами.

Як вбачається із змісту позовної заяви, письмових пояснень вих. № 1 від 22.09.2017 р. позивач обґрунтовуючи позовні вимоги про звільнення земельної ділянки комунальної власності загальною площею 0,0063 га, яка розташована за адресою АДРЕСА_2 шляхом знесення тимчасової споруди, яка на ній розташована, Ладижинська міська рада посилається на неправомірні дії відповідача, які полягають в безпідставному (самочинному) розміщенні останнім тимчасової споруди (МАФу) для провадження підприємницької діяльності на земельній ділянці після закінчення строку дії договору оренди та неповернення зазначеної ділянки орендарю.

В якості нормативного обґрунтування заявленого позову позивач, з поміж іншого, посилається на приписи ст.ст.13, 144 Конституції України, ст.ст.12, 116, 152, 212 Земельного кодексу України, ст.1 ЗУ "Про державний контроль за використанням та охороною земель", ст.73 ЗУ "Про місце самоврядування", тощо.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Рішенням Ладижинської міської ради Вінницької області 16 сесії 5 скликання від 22.08.2007 р. № 556 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для комерційної діяльності між АДРЕСА_2, загальною площею 0,0063 га ПП ОСОБА_1 та зобов'язано останнього в місячний термін, з дня прийняття даного рішення укласти договір оренди земельної ділянки з послідуючою реєстрацією (а.с.10, т.1).

03.09.2007 р. між Лажижинською міською радою (Орендодавець) та Приватним підприємцем ОСОБА_1 (Орендар) укладено договір оренди земельної ділянки № 69 відповідно до якого орендодавцем передано орендарю в платне користування для комерційної діяльності земельну ділянку несільськогосподарського призначення, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2) строком на три роки з правом поновлення договору на новий строк.

На виконання умов договору, згідно акту приймання-передачі від 04.09.2007 р. земельну ділянку загальною площею 0,0063 га передано в користування відповідачу.

28.11.2007 р. вказаний Договір від 03.09.2007 р. зареєстровано у Вінницькій регіональній філії Державного підприємства "Центр ДЗК", про що у Державному реєстрі земель вчинено запис № 19.

19.03.2008 р. відповідач звернувся до позивача із заявою про надання дозволу на розміщення малої архітектурної форми за адресою АДРЕСА_2.

23.04.2008 р. рішенням Ладижинської міської ради Вінницької області № 272 надано дозвіл фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 на тимчасове розміщення на орендованій земельній ділянці у дворі будинків АДРЕСА_2, малої архітектурної форми для здійснення підприємницької діяльності - торгівельного павільйону площею 30 кв.м., виконаного з полегшених конструкцій без улаштування фундаменту. Дозволено ОСОБА_1 розпочати роботи по розміщенню малих архітектурних форм після розробки паспорту прив'язки МАФ і отримання відповідного дозволу, виданого відділом містобудування та архітектури.

26.05.2008 р. відділом містобудування та архітектури Ладижинської міської ради на підставі вищевказаного рішення виконкому міської ради з урахуванням відповідного паспорту прив'язки, надано відповідачу дозвіл № 7 на розміщення малої архітектурної форми (місце розташування павільйону АДРЕСА_2.

Договором оренди земельної ділянки від 27.07.2010 р. продовжено строк орендних відносин між сторонами земельної ділянки площею 0,0063 га МАФ на три роки з правом поновлення договору на новий строк.

21.06.2013 р. Ладижинською міською радою Вінницької області прийнято рішення № 880 відповідно до якого продовжено термін дії договору оренди земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 на 3 (три) роки (а.с. 11, т. 1).

28.02.2013 р. позивачем надано відповідачу погодження № 26 на розміщення та експлуатацію на території Ладижинської міської ради об'єкта торгівлі та встановлено режим роботи останнього з 10:00 до 19:00, перерва на обід з 14:00 до 15:00 без вихідних.

16.07.2013 р. між Ладижинською міською радою (Орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (Орендар) укладено договір оренди земельної ділянки (Договір) відповідно до якого орендодавцем передано орендарю в платне користування земельну ділянку несільськогосподарського призначення для будівництва та обслуговування будівель торгівлі загальною площею 0,0063 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 12-14, т. 1).

На земельній ділянці розташована тимчасова споруда (п. 3 Договору).

Договір укладено на три роки. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 2 місяці до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію (п.8 Договору).

Відповідно до п.21 Договору після припинення дії договору орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку в стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду.

Згідно із п.37 Договору дія договору припиняється у разі: закінчення строку на який його було укладено.

Пунктом 39 Договору сторонами встановлено, що після закінчення строку орендного користування (припинення дії чи розірвання договору оренди) орендар зобов'язаний повернути орендовану земельну ділянку орендодавцеві згідно акту приймання-передачі не пізніше трьох календарних днів.

Договір набирає чинності після підписання сторонами, засвідчення печатками та державної реєстрації (п.43 Договору).

На виконання умов договору, згідно акту приймання-передачі від 2013 р. земельну ділянку загальною площею 0,0063 га передано в користування відповідачу (а.с.16, т.1).

18.12.2013 р. вказаний Договір зареєстровано у Реєстраційній службі по м.Ладижину Тростянецького міськрайонного управління юстиції у Вінницькій області, про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права вчинено запис № 3908037.

29.06.2016 р. відповідач звернувся до позивача із заявою про продовження терміну дії договору оренди земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 20, т. 1).

16.09.2016 р. мешканці АДРЕСА_2 звернулися до Ладижинської міської ради зі скаргою щодо вжиття заходів щодо закриття закладу розміщеного у МАФ відповідача в якому розміщено об'єкт грального бізнесу та навколо якого постійно твориться безлад, відбувається з'ясування стосунків (постійні бійки, п'янки, тощо).

Листами вих.№ 2-20-3975 від 08.08.2016 р. та вих.№ 2-20-4584 від 28.09.2016 р. звертався із заявами до Ладижинського ВП БВП ГУНП у Вінницькій області стосовно застосування заходів щодо припинення діяльності закладу (об'єкту грального бізнесу) розміщеного в павільйоні (а.с. 24-25, т. 1).

Рішенням Ладижинської міської ради Вінницької області від 30.09.2016 р. № 294, враховуючи скарги мешканців АДРЕСА_2, відмовлено відповідачу в поновленні на новий термін договору оренди земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 0,0063 га, кадастровий номер НОМЕР_3, зобов'язано державного реєстратора Ладижинської міської ради припинити реєстрацію договору оренди земельної ділянки від 16.07.2013 р. та ФОП ОСОБА_1 в тримісячний термін звільнити зазначену в п. 1 даного рішення земельну ділянку демонтувавши МАФ, яка на ній розташована (а.с. 21-23 т. 1).

10.10.2016 р. вказане рішення Ладижинської міської ради Вінницької області від 30.09.016 р. № 294 особисто вручено відповідачу (а.с. 28, т. 1).

07.11.2016 р. державним реєстратором внесено відомості до Державного реєстру щодо припинення права відповідача на оренду земельної ділянки по АДРЕСА_2 (а.с. 26-27, т.1).

27.02.2017 р. тимчасовою комісією Ладижинської міської ради, створеною розпорядженням міського голови № 23-р від 24.02.2017 р. "Про створення тимчасової робочої комісії з розгляду земельних питань" складено акт обстеження земельної ділянки по АДРЕСА_2, яким наряду з іншим встановлено, що станом на 27.02.2017 р. на обстежуваній земельній ділянці знаходиться тимчасова споруда (МАФ), загальною площею 26,8 кв.м., яка належить ФОП ОСОБА_1, рішення Ладижинської міської ради № 294 від 30.09.2016 р. останній не виконав та використовує земельну ділянку комунальної власності без правовстановлюючих документів (а.с. 29-30, т. 1).

Неповернення відповідачем орендованої земельної ділянки позивачу, стало підставою звернення останнього за захистом свого порушеного права до суду.

З врахуванням встановлених обставин, суд дійшов наступних висновків.

Статтею 1 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання іншою особою.

Захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в суді кожна особа вправі здійснювати шляхом звернення з позовом, предмет якого або кореспондує із способами захисту, визначеними у ст. 16 ЦК України, договором або іншим законом.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" благоустрій населених пунктів - це комплекс робіт з інженерного захисту, розчищення, осушення та озеленення території, а також соціально-економічних, організаційно-правових та екологічних заходів з покращення мікроклімату, санітарного очищення, зниження рівня шуму та інше, що здійснюються на території населеного пункту з метою її раціонального використання, належного утримання та охорони, створення умов щодо захисту і відновлення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля.

За частинами 1 та 4 статті 20 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" організацію благоустрою населених пунктів забезпечують місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до повноважень, установлених законом; рішення місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо благоустрою території певного населеного пункту є обов'язковим для виконання розміщеними на цій території підприємствами, установами, організаціями та громадянами, які на ній проживають.

Відповідно до ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до виключної компетенції міських рад віднесено вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Згідно із ст. 9 Земельного кодексу України до повноважень Київської і Севастопольської міських рад у галузі земельних відносин на їх території належить, зокрема, розпорядження землями територіальної громади міста.

Відповідно до ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 Земельного кодексу України).

У ст. 126 Земельного кодексу України визначені документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Зокрема, такими документами є державний акт на право власності на земельну ділянку, державний акт на право постійного користування земельною ділянкою, договір оренди землі, зареєстрований відповідно до закону.

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно із ст. 28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - це одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення. Розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Відповідно до п. 1.7. Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку будівництва та житлово-комунального господарства України № 244 від 21.10.2011р. (Порядок) розміщення окремих тимчасових споруд здійснюється згідно з цим Порядком.

Згідно із п. 2.31 Порядку розміщення тимчасової споруди самовільно забороняється.

Статтею 31 Закону України "Про оренду землі" визначено, що договір оренди землі припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Аналогічне за змістом положення сторонами погоджено у п. 37 Договору відповідно до якого дія договору припиняється у разі: закінчення строку на який його було укладено.

Умовами п. 21 Договору сторонами встановлено, що після припинення дії договору орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку в стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду.

Відповідно до п. 39 Договору після закінчення строку орендного користування (припинення дії чи розірвання договору оренди) орендар зобов'язаний повернути орендовану земельну ділянку орендодавцеві згідно акту приймання-передачі не пізніше трьох календарних днів.

Згідно із ч. 1 ст. 34 ЗУ "Про оренду землі" у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця.

Договір набирає чинності після підписання сторонами, засвідчення печатками та державної реєстрації (п. 43 Договору).

Станом на момент розгляду справи укладений між сторонами договір оренди землі від 16.04.2013 р., враховуючи здійснення його державної реєстрації 18.12.2013 р. та строк на який його укладено (3 роки), припинив строк свої дії 18.12.2016 р., в той же час доказів звільнення відповідачем орендованої ним земельної ділянки та її повернення орендарю останнім не надано.

При цьому суд зауважує, що ще 07.11.2016 р. державним реєстратором внесено відомості до Державного реєстру щодо припинення права відповідача на оренду земельної ділянки по АДРЕСА_2.

При цьому як слідує з наявних в матеріалах справи доказів, зокрема з актів обстеження земельної ділянки від 27.02.2017 р. та 23.08.2017 р., паспорт прив'язки малої архітектурної форми (Торгівельний павільйон) орендована відповідачем ділянка перебуває у його користуванні та ній розміщено об'єкт малої архітектурної форми, що не узгоджується із вищевказаними положеннями законодавства та суперечить умовам п.п. 21, 39 Договору.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" самовільне зайняття земельної ділянки є будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки.

Отже, відповідно до вимог чинного законодавства обов'язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на дану земельну ділянку, а відсутність таких документів свідчить про самовільне зайняття земельної ділянки.

Оскільки відповідач використовує тимчасову споруду без правовстановлюючих документів на земельну ділянку, вказані дії відповідача свідчать про самовільне зайняття земельної ділянки, що порушує право територіальної громади м. Ладижина на її використання.

Згідно зі ст. 212 Земельного кодексу України самовільно зайнятті земельні ділянки підлягають повернення власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснення за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Статтею 152 Земельного кодексу України встановлено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (п. "б" ч. 3 ст. 152 ЗК України).

З урахуванням вищевказаних обставин та норми чинного законодавства, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявленого Ладижинською міською радою позову та наявність підстав для його задоволення у повному обсязі.

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст.33, 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обов'язковим. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Всупереч наведеним вище процесуальним нормам відповідачем не подано належних та допустимих доказів в спростування правомірності та обґрунтованості заявленого позову.

Виходячи із встановлених обставин та приймаючи до уваги відсутність будь-яких заперечень зі сторони відповідача позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Судові витрати зі сплати судового збору підлягають віднесенню на відповідача відповідно до ст. 49 ГПК України.

27.09.2017 р. в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Керуючись ст.ст. 4-3, 4-5, 22, 29, 32, 33, 34, 36, 43, 44, 49, 82, 84, 85, 86, 87, 115, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Зобов'язати Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1, 24321 (ідентифікаційний код - НОМЕР_1) звільнити земельну ділянку комунальної власності загальною площею 0,0063 га, яка розташована за адресою АДРЕСА_2 шляхом знесення тимчасової споруди, яка на ній розташована.

3. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1, 24321 (ідентифікаційний код - НОМЕР_1) на користь Ладижинської міської ради, вул.Петра Кравчика, 4, м.Ладижин, Вінницька область, 24321 (ідентифікаційний код - 04325621) - 1 600 грн 00 коп. - відшкодування витрат пов'язаних зі сплатою судового збору.

4. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

5. Копію рішення надіслати відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 02 жовтня 2017 р.

Суддя О.О. Банасько

віддрук. 2 прим.:

1 - до справи.

2 - відповідачу - вул. Будівельників, буд. 38, м. Ладижин, Вінницька область, 24321.