ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2017 року Справа № 921/19/17-г/14
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Дроботової Т.Б. - головуючого (доповідач)

Алєєвої І.В.

Рогач Л.І.

за участю представників:
позивачане з'явилися (про час і місце судового засідання повідомлені належно)
відповідача не з'явилися (про час і місце судового засідання повідомлені належно)

розглянувши матеріали касаційної скарги Управління соціального захисту населення Бережанської районної державної адміністрації
на постановувід 24.05.2017 Львівського апеляційного господарського суду
у справі№ 921/19/17-г/14 господарського суду Тернопільської області
за позовомПублічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Тернопільської філії ПАТ "Укртелеком"
до Управління соціального захисту населення Бережанської районної державної адміністрації
простягнення 66249,09 грн заборгованості

В С Т А Н О В И В:

У січні 2017 року ПАТ "Укртелеком" в особі Тернопільської філії ПАТ "Укртелеком" звернулось до господарського суду Тернопільської області з позовом до Управління соціального захисту населення Бережанської районної державної адміністрації про стягнення 66249,09 грн заборгованості по витратах, понесених у січні-листопаді 2016 року внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах, на підставі статей 89, 102 Бюджетного кодексу України, статей 525, 526, 527, 617 Цивільного кодексу України, статей 193, 218 Господарського кодексу України, статті 63 Закону України "Про телекомунікації", пунктів 3, 8, 63 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №295 від 11.04.2012 р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що упродовж січня-листопада 2016 року позивачем надано телекомунікаційні послуги на пільгових умовах категоріям споживачів, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", Закону України "Про жертви нацистських переслідувань", Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист", Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Закону України "Про охорону дитинства", проте відповідачем не було відшкодовано позивачу витрати, понесені внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах за спірний період.

Відповідач проти позовних вимог заперечував та у відзиві на позов просив відмовити у позові, з мотивів безпідставності відшкодування вартості наданих телекомунікаційних послуг пільговим категоріям споживачів у спірному періоді через відсутність відповідних видатків і субвенцій на покриття таких витрат. Водночас відповідач просив припинити провадження у справі.

Рішенням господарського суду Тернопільської області від 22.02.2017 р. (суддя Руденко О.В.) позовні вимоги задоволено. Стягнуто з Управління соціального захисту населення Бережанської районної державної адміністрації на користь ПАТ "Укртелеком" в особі Тернопільської філії ПАТ "Укртелеком" 66249,09 грн заборгованості по витратах, понесених у січні-листопаді 2016 року внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах та 1378 грн судового збору.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, як розпорядник бюджетних коштів на компенсацію пільг окремим категоріям громадян з послуг зв'язку, допустив порушення з відшкодування отриманих послуг за період січень-листопад 2016 року, а відтак господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення спірної заборгованості відповідача перед позивачем за послуги зв'язку, надані на пільгових умовах.

За апеляційною скаргою Управління соціального захисту населення Бережанської районної державної адміністрації Львівський апеляційний господарський суд (судді: Скрипчук О.С., Дубник О.П., Матущак О.І.), переглянувши рішення господарського суду Тернопільської області від 22.02.2017 р. в апеляційному порядку, постановою від 24.05.2017 р. залишив його без змін з тих же підстав.

Не погоджуючись з прийнятими у справі судовими рішеннями, Управління соціального захисту населення Бережанської районної державної адміністрації подало до Вищого господарського суду України касаційну скаргу, в якій просить постанову Львівського апеляційного господарського суду від 24.05.2017 р. та рішення господарського суду Тернопільської області від 22.02.2017 р. скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права.

Скаржник вказує на відсутність у місцевому бюджеті коштів для відшкодування пільг з послуг зв'язку, а відтак і відсутність підстав для відшкодування позивачу спірних витрат.

Від позивача відзиву на касаційну скаргу судом не отримано.

Від Управління соціального захисту населення Бережанської районної державної адміністрації судом отримано клопотання про розгляд справи за відсутності представників управління.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, ПАТ "Укртелеком" в особі Тернопільської філії ПАТ "Укртелеком" упродовж січня - листопада 2016 року надавало телекомунікаційні послуги на пільгових умовах населенню м. Бережани та Бережанського району Тернопільської області, які мають право на пільги та на яких поширювались дія пункту 19 частини першої статті 12, пункту 10 частини першої статті 13, пункту 18 частини першої статті 14, пункту 20 частини першої статті 15 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", пункту 11 статті 20, статті 21 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", пункту 6 частини першої статті 6, частини третьої статті 7 Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист", частини 5 статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", пункту 4 частини третьої статті 13 Закону України "Про охорону дитинства".

Позивач щомісячно направляв відповідачу звіти для розрахунку за надані телекомунікаційні послуги пільговим категоріям споживачів, а також надсилав акти звіряння розрахунків за надані населенню пільги за послуги зв'язку, які відповідачем підписані не були.

В процесі розгляду спору господарські суди попередніх інстанцій встановили, що сума витрат, понесених позивачем за надані телекомунікаційні послуги пільговим категоріям населення за період січень - листопад 2016 р. становить 66 249,09 грн і такі витрати не були відшкодовані відповідачем позивачу.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено господарськими судами попередніх інстанцій предметом спору у даній справі є вимога ПАТ "Укртелеком" в особі Тернопільської філії ПАТ "Укртелеком" про стягнення з Управління соціального захисту населення Бережанської районної державної адміністрації 66249,09 грн заборгованості по витратах, понесених у січні-листопаді 2016 року, внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах.

Ухвалюючи судові акти у справі, господарські суди попередніх інстанцій дійшли висновку про обґрунтованість і доведеність вимог заявленого позову.

Пунктами 1, 6 статті 92 Конституції України встановлено, що виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина; основи соціального захисту тощо.

Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію, закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, визначено Законом України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії".

Статтею 19 вказаного Закону унормовано, що виключно законами України визначаються пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв'язку та критерії їх надання. Державні соціальні гарантії є обов'язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Соціальні пільги на отримання телекомунікаційних послуг для низки категорій громадян встановлено, серед іншого, такими Законами України: "Про жертви нацистських переслідувань", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист", "Про охорону дитинства".

За приписами частини 3 статті 63 Закону України "Про телекомунікації" телекомунікаційні послуги споживачам, які мають установлені законодавством України пільги з їх оплати, надаються операторами, провайдерами телекомунікацій відповідно до законодавства України.

Наведені законодавчі приписи закріплюють реалізацію державних гарантій певним категоріям громадян та є нормами прямої дії, а саме: обов'язку оператора телекомункацій надавати телекомунікаційні послуги на пільговій основі певним категоріям споживачів кореспондує обов'язок держави в особі її органів відшкодувати відповідні пільги.

У відповідності до статей 89, 102 Бюджетного кодексу України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) видатки на державні програми соціального захисту (пільги окремим категоріям громадян) здійснюються з місцевих бюджетів та проводяться за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг з послуг зв'язку за рахунок субвенцій з державного бюджету визначено Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 р. №256 "Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету" (далі Порядок).

Пунктом 3 Порядку визначено, що головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

Таким чином, розпорядником коштів бюджетного фінансування зазначених соціальних пільг міста Бережани та Бережанського району Тернопільської області є Управління соціального захисту населення Бережанської районної державної адміністрації.

Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету" від 04.03.2002 р. №256 визначено, що головні розпорядники коштів місцевих бюджетів здійснюють розрахунки з постачальниками послуг на підставі поданих ними щомісячних звітів щодо послуг, наданих особам, які мають право на відповідні пільги.

Отже, чинне законодавство України не передбачає обов'язковості укладення договору про відшкодування витрат за надані послуги зв'язку пільговим категоріям громадян, оскільки зобов'язання сторін у даній справі виникають безпосередньо із закону і не залежать від їх бажання.

Окрім того, законодавством не передбачена залежність розміру відшкодування від фактичного фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, чи випадки повного або часткового звільнення від обов'язку здійснення розрахунків з постачальниками послуг на пільгових умовах, оскільки надання пільг певним категоріям населення відбувається не внаслідок власної недбалості, чи власного бажання, а у відповідності до вимог законів України.

В процесі розгляду спору господарськими судами попередніх інстанцій було встановлено, що у даних спірних правовідносинах відповідач не заперечує факту надання позивачем телекомунікаційних послуг пільговим категоріям громадян, не оспорює їх обсягу, підстав надання, а також розміру понесених витрат на надання послуг на пільгових умовах. Мотивуючи відмову у сплаті спірних коштів, відповідач посилався на відсутність фінансування. Втім, вказані доводи скаржника відхиляються судом касаційної інстанції з огляду на таке.

Згідно з частиною 6 статті 48 Бюджетного кодексу України зобов'язання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг по оплаті за надані послуги та компенсації громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються органами Державного казначейства України незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень. Зазначена норма є спеціальною по відношенню до загальних положень частини 1- 4 статті 48 Бюджетного кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України унормовує, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором (частина 2 статті 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до приписів статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до статті 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Разом з тим, згідно з приписами частини 2 статті 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

За змістом приписів статей 525, 526, частини 2 статті 617 Цивільного кодексу України, статті 193, частини 2 статті 218 Господарського кодексу України, рішення Європейського суду з прав людини від 18.10.2005 р. у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов'язання. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 15.05.2012 р. у справі № 11/446, від 22.03.2017 р. у справі №905/2358/16.

Враховуючи те, що телекомунікаційні послуги на пільгових умовах позивачем надавались на виконання імперативних законодавчих приписів і те, що відповідач (як уповноважений державою орган) в силу закону має відшкодувати спірні витрати позивачу за рахунок бюджетних коштів та заважаючи на те, що відповідач такого відшкодування не здійснив, то господарські суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Водночас судами попередніх інстанцій при здійсненні судового розгляду правомірно було враховано, що неналежне фінансування заходів соціального захисту окремих категорій громадян не є підставою для позбавлення позивача права на відшкодування вказаних вище витрат, понесених позивачем, з посиланням при цьому, на практику Європейського суду з прав людини, за змістом якої (як вже зазначалося) невиправдане посилання на відсутність належного фінансування заходів соціального захисту або відсутність бюджетних коштів не можуть бути підставою для звільнення від відповідальності боржника або для виправдання бездіяльності відповідного органу.

Відповідно до вимог статті 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція, виходить з обставин, встановлених у даній справі господарськими судами. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази, додатково перевіряти їх.

Доводи касаційної скарги не спростовують належно та повно встановлених судами істотних обставин справи та законності їх правових висновків відповідно до наведених вище положень законодавства, а отже, підстав для скасування судових актів у справі та задоволення касаційної скарги не вбачається.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 1115, 1117, 1118, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В :

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 24.05.2017 у справі №921/19/17-г/14 та рішення господарського суду Тернопільської області від 22.02.2017 залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

Головуючий суддя Т. Дроботова

Судді: І.Алєєва

Л. Рогач