ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.09.2017р. Справа № 914/1590/17

Господарський суд Львівської області у складі судді Іванчук С.В., при секретарі судового засіданні Дубенюк Н.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за позовом: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.Львів

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м.Львів

про стягнення інфляційних втрат та 3% річних

За участю представників:

від позивача: Рісний М.Б. - адвокат;

від відповідача: не з'явився.

Права та обов'язки сторін передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України роз'яснено, заяви про відвід судді не поступали, за клопотанням присутнього представника позивача в судовому засіданні не проводилася технічна фіксація судового процесу.

Суть спору: На розгляд господарського суду Львівської області поступив позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат в розмірі 4979грн. 26коп. та 3% річних у розмірі 1108грн. 96коп.

Ухвалою суду від 02.08.2017р. порушено провадження у справі та призначено її до судового розгляду на 19.09.2017р.

В судове засідання 19.09.2017р. представник позивача явку забезпечив, позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позовній заяві і просить суд позов задоволити. Через канцелярію суду за вх.31855/17 від 19.09.2017р. представником позивача подано клопотання від 19.09.2017р. про долучення до матеріалів справи документів згідно додатків. Також представником позивача подано клопотання від 19.09.2017р. (вх.№31854/17 від 19.09.2017р.) в якому позивач просить розглянути спір без відкладення розгляду справи з огляду на неявку відповідача без поважних причин і неподання відповідачем заперечень на позов.

В судове засідання 19.09.2017р. відповідач явки повноважного представника не забезпечив, будь-яких пояснень на вимогу суду по суті заявлених позовних вимог не надав, позовні вимоги не оспорив, вимог ухвали суду від 02.08.2017р. не виконав. Причини неявки суду не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується реєстром вихідної кореспонденції, внесенням ухвал до Єдиного державного реєстру судових рішень та повідомленням про вручення поштового відправлення №710, а також відстеженням пересилання поштового відправлення на сайті УДППЗ «Укрпошта» ukrposhta.ua. за штрихкодовим ідентифікатором №103 згідно до якого судове відправлення вручене адресату особисто 18.08.2017р. Жодних заяв чи клопотань на адресу суду від відповідача, станом на 19.09.2017р. не поступало.

За умовами ст.33 ГПК України на сторони покладається обов'язок доводити їх вимоги чи заперечення. Згідно вимог ст.ст.4-2, 4-3 ГПК України, сторони мають рівні процесуальні можливості у захисті їхніх процесуальних прав і законних інтересів, у наданні доказів, заявленні клопотань та здійсненні інших процесуальних прав. Відповідно до ст.75 ГПК України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами. З врахуванням належного повідомлення про час та місце проведення судового розгляду усіх сторін, судом забезпечено сторонам рівні процесуальні можливості у захисті їхніх процесуальних прав і законних інтересів, у наданні доказів та здійсненні інших процесуальних прав, з врахуванням наведеного, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у справі матеріалами, яких достатньо для встановлення обставин та вирішення спору по суті, згідно ст.75 ГПК України.

Дослідивши подані суду документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, господарський суд Львівської області, в с т а н о в и в:

Відповідно до ч.2ст.35 ГПК України факти встановлені рішенням господарського суду під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів,в яких беруть участь ті самі сторони.

Рішенням господарського суду Львівської області від 09.09.2014р. у справі №914/2355/14 за позовом Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_2 до Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_3 про стягнення 25 639 грн. 84 коп. суми основної заборгованості за договором, 284 378 грн. 40 коп. неустойки та стягнення судових витрат, позов задоволено частково. Вирішено визнати недійсним в порядку пункту 1 частини першої статті 83 ГПК України пункту 3.2. Договору оренди від 15.09.2011 року №7 "P.S, Термін дії договору 10 (десять) років з подальшим продовженням оренди. З доповненням згідні: СПД ОСОБА_2 (підпис); СПД ОСОБА_3 (підпис)"; стягнути з Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_3 на користь Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_2 25639грн. 84коп. суми основної заборгованості за договором, 100136 грн. 36 коп. неустойки та 2 515 грн. 52 коп. судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

26.09.2014р. видано відповідний наказ про примусове виконання п. 3 резолютивної частини даного рішення.

Рішенням господарського суду Львівської області від 09.09.2014р. у справі №914/2355/14 встановлено, що 15 вересня 2011 року Суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа ОСОБА_2 (надалі - позивач, орендодавець), яка діє на підставі Реєстраційного посвідчення від 10.11.1998 року серії НОМЕР_3 та Договору про сумісну діяльність від 03.09.2011 року №27/08 та Суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа ОСОБА_3 (надалі - відповідач, орендар) укладено договір оренди №7 (надалі - договір), за умовами якого орендодавець зобов'язується передати в оренду орендарю, а орендар, в свою чергу, зобов'язується прийняти в тимчасове платне користування приміщення загальною площею 100 (сто) кв. м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_3 (за договором - приміщення).

Відповідно до пункту 2.1 договору, передача приміщення в оренду здійснюється в присутності представників сторін і оформляється Актом прийому - передачі приміщення, що підписується сторонами. Відповідно до пункту 3.1 договору, строк оренди становить з 15 вересня 2011 року по 15 жовтня 2012 року. Таким чином, строк оренди за договором становить 13 місяців.

15.09.2011 року за актом прийому - передачі майна орендодавець передав, а орендар прийняв у тимчасове платне користування за договором приміщення загальною площею 100,00 кв. м. Вказаний акт підписано повноважними представниками сторін за договором (належним чином завірена копія в матеріалах справи).

01 травня 2012 року між сторонами укладено договір про внесення змін та доповнень до договору оренди від 15.09.2011року №7, згідно якого позивач додатково надавав в оренду відповідачу приміщення площею 25 кв. м. (разом - 125 кв. м.), а орендна плата встановлювалась у гривнях у сумі, яка еквівалентна 540,00 доларам США за офіційним курсом НБУ станом на день проведення оплати. Інші положення договору було залишено сторонами без змін.

01.05.2012 року за Актом приймання-передачі майна орендодавець передав, а орендар прийняв у тимчасове платне користування за договором приміщення загальною площею 25,00 кв. м. Вказаний акт підписано повноважними представниками сторін за договором (належним чином завірена копія в матеріалах справи).

Пунктом 4.1. договору встановлено, що загальна сума місячної орендної плати за договором становить грошову суму у гривнях, яка еквівалентна 500 доларам США згідно офіційного курсу НБУ станом на день проведення оплати (у редакції від 01.05.2012 року - у сумі, що еквівалентна 540 доларам США). Платежі сплачуються в безготівковому порядку не пізніше 20 числа місяця, що передує місяцю, за який вноситься орендна плата.

Також рішенням господарського суду Львівської області від 09.09.2014р. у справі №914/2355/14 встановлено, що відповідач взятих на себе договірних зобов'язань зі сплати орендної плати у повному обсязі та в передбаченому договором порядку не виконав, орендної плати за шість місяців оренди не сплатив, а за один місяць - сплатив лише частково, внаслідок чого утворилась заборгованість із сплати орендної плати в розмірі 25 639 грн. 84 коп.

Рішенням господарського суду Львівської області від 01.03.2016р. у справі №914/188/16 за позовом Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_2 до Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, позов задоволити повністю. Вирішено стягнути з Суб'єкта підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь Суб'єкта підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 990,47грн. трьох відсотків річних та 11537,92грн. інфляційних втрат; стягнути з Суб'єкта підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 в доход Державного бюджету України 1378,00грн. судового збору.

15.03.2016р. видано відповідні накази про примусове виконання даного рішення.

Рішенням господарського суду Львівської області від 01.03.2016р. у справі №914/188/16 встановлено, що перевіривши розрахунок трьох відсотків річних за період з 01.10.2014 року по 14.01.2016 року та інфляційних нарахувань за період жовтень 2014р. - грудень 2015р. за прострочення виконання рішення господарського суду Львівської області від 09.09.2014 року у справі №914/2355/14 суд зазначає, що такий позивачем проведено невірно; розмір 3% річних та інфляційних нарахувань за зазначені позивачем періоди є більшим, аніж заявлено до стягнення. Проте, за відсутності клопотання, передбаченого п.2 ч.1 ст.83 ГПК України, суд не вправі вийти за межі позовних вимог.

Позивач у позовній заяві зазначив, що не зважаючи на винесені судові рішення станом на 07.07.2017р. відповідачем не оплачено жодних коштів в погашення наявної заборгованості

Позивач зазначає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних у розмірі 1108,96грн. за період з 15.01.2016р. (до 14.01.2016р. суму 3% річних стягнуто рішенням господарського суду Львівської області від 01.03.2016р. по справі №914/188/16) по 07.07.2017р. включно та інфляційні втрати у розмірі 4979,26грн. за період з січня 2016р. (до грудня 2015р. суму інфляційних втрат стягнуто рішенням господарського суду Львівської області від 01.03.2016р. по справі №914/188/16) по травень 2017р. включно.

Судом встановлено, що відповідачем в процесі розгляду спору 26.07.17р. здійснено часткову оплату суми основного боргу в розмірі 1900грн. 00коп., що підтверджується долученою до матеріалів справи випискою ПАТ «Кредобанк» по особовому рахунку сформованою 18.09.2017р. за період з 01.09.2014р. по 31.08.2017р. Позивач у позовній заяві провів нарахування та просить стягнути інфляційні втрати (з січня 2016р. по травень 2017р.) та 3% річних (з 15.01.2016р. по 07.07.2017р.), таким чином проведена відповідачем 26.07.2017р. часткова оплата суми основного боргу здійснена поза межами періодів за які позивач провів нарахування, на момент заявлених піродів не подано доказів в підтвердження погашення основної заборгованості, а відтак проведені позивачем нарахування є підставними.

Відповідно до статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і не господарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

В силу положень статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу інших актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з п.1 ст. 762 ЦК України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Стаття 599 Цивільного кодексу України вказує на те, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем на підставі ст.625 ЦК України нараховано інфляційні втрати в розмірі 4979грн. 26коп. за період з січня 2016р. по травень 2017р. включно та 3% річних у розмірі 1108грн. 96коп. за період з 15.01.2016р. по 07.07.2017р. включно (розрахунки долучено до матеріалів справи).

Згідно до п.п.1.10, 3.1, 5.1, 5.4, 7.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобов'язання суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов'язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України). Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом зі сплатою суми основного боргу, так і окремо від неї. За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

У листі Верховного суду України від 01.07.2014р. "Аналіз практики застосування ст.625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві" роз'яснено, що за змістом ч.2 ст.625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012р. у справі №6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі №6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст.625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011р. у справі №6-42цс11). Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК підставою застосування передбаченої цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобов'язання. Як передбачено ч.1 ст.612 ЦК, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (ч.1 ст.631 ЦК). Разом з тим, вирішуючи питання про наявність вини як умови застосування відповідальності, передбаченої ст.625 ЦК, слід враховувати особливість правової природи цієї відповідальності. Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов'язання за рахунок іншої. Матеріальне становище учасників цивільного обороту схильне до змін, тому не виключено, що боржник, який не може виконати грошове зобов'язання зараз, зможе виконати його пізніше. Оскільки грошові кошти є родовими речами, неможливість виконання такого зобов'язання (наприклад, внаслідок відсутності у боржника грошей та інших підстав) не звільняє його від відповідальності.

Як вбачається з матеріалів справи, нарахування проведені позивачем у цій справі за вказаний період, не були предметом розгляду у справі №914/188/16.

У пункті 1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" роз'яснено, що з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Перевіривши проведені позивачем розрахунки інфляційних втрат та 3% річних, представлені позивачем, встановлено, що позивач припустився арифметичної помилки в нарахуванні інфляційних втрат, відтак розмір інфляційних втрат в перерахунку складає 4969грн. 47коп. В решті позовних вимог щодо стягнення інфляційних втрат належить відмовити.

Станом на день прийняття рішення доказів оплати основного боргу в межах проведених позивачем нарахувань, інфляційних нарахувань та 3% річних суду не представлено.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст.33 ГПК України). Відповідно до ст.34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене, подані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги до відповідача про стягнення інфляційних втрат в розмірі 4969грн. 47коп. та 3% річних в розмірі 1108грн. 96коп. є обґрунтованими, підтвердженими належними доказами та підлягають задоволенню. В решті позовних вимог щодо стягнення інфляційних втрат належить відмовити.

Крім цього, відповідно до ст.1 Закону України "Про судовий збір" судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат.

Згідно із п.3.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" від 21.02.2013р. №7 роз'яснено, що у разі коли господарським судом було відстрочено сплату позивачем судового збору, який з тих чи інших причин до прийняття рішення зі справи сплачено не було, а останнє прийнято на користь позивача, то стягнення суми судового збору здійснюється безпосередньо з відповідача у доход державного бюджету України.

Враховуючи те, що спір виник із вини відповідача, судовий збір віднести на відповідача, відповідно до ст.49 ГПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 22, 33, 34, 35, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задоволити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_2) 4969грн. 47коп. - інфляційних втрат та 1108грн. 96коп. - 3% річних.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1) в дохід Державного бюджету України 1600грн. 00коп. - судового збору.

Накази видати відповідно до ст.116 ГПК України.

Повне рішення складено 21.09.2017р.

Суддя Іванчук С.В.