КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" вересня 2017 р. Справа№ 910/6127/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Разіної Т.І.

Тищенко О.В.

при секретарі судового засідання: Пугачовій А.С.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 26.09.2017 року по справі №910/6127/17 (в матеріалах справи).

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Львівська залізниця"

на рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2017 у справі №910/6127/17 (суддя Літвінова М.Є.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"

в особі Регіональної філії "Львівська залізниця"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрколіямаш"

про стягнення 25 790,40 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Львівська залізниця" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрколіямаш" (далі - відповідач) про стягнення 25 790,40 грн., з яких 9 074,40 грн. пені та 16 716,00 грн. штрафу у зв'язку із неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за Договором № Л/В-161199/НЮ від 07.10.2016 року в частині надання послуг з поточного ремонту колесотокарного верстата моделі УББ 112/2К.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.06.2017 у справі №910/6127/17 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Львівська залізниця" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2017 у справі №910/6127/17 та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись, при цьому на те, що судом першої інстанції неповно досліджено обставини справи, а тому не правильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Укрколіямаш" у відзиві просить колегію суддів залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2017 залишити без змін, як таке, що прийнято у повній відповідності до вимог діючого законодавства України.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Львівська залізниця" залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2017 по даній справі залишити без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 07.10.2016 року між Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" в особі "Служби вагонного господарства" Регіональної філії "Львівська залізниця" (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Укрколіямаш" (виконавець) укладено Договір № Л/В-161199/НЮ (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору виконавець зобов'язується надати власними силами і засобами послуги, а замовник - прийняти і оплатити послуги відповідно до умов Договору на наступну закупівлю: код за ДК-016-2010-33.12.2 ремонтування та технічне обслуговування машин і устаткування спеціальної призначеності; код за ДК-021:2015 - 50220/50220000-3 послуги з ремонту і технічного обслуговування залізничного транспорту і пов'язаного обладнання та супутні послуги (ремонт колесотокарних верстатів): поточний ремонт колесотокарного верстата моделі УББ 112/2К.

Згідно п. 3.1. Договору сума цього Договору становить 199 000,00 грн. без ПДВ, ПДВ становить 39 800,00 грн., а всього 238 800,00 грн. з ПДВ. Сума визначається калькуляцією з розшифровкою матеріальних та трудових витрат.

Розрахунки за надані послуги здійснюються на підставі рахунку протягом 45 календарних днів з дати підписання сторонами акту приймання наданих послуг (за наявності зареєстрованої податкової накладної в єдиному реєстрі податкових накладних). (п. 4.1. Договору).

Пунктом 5.1. Договору сторони погодили, що строк надання послуг - протягом 45 календарних днів, починаючи з дати, вказаної в акті здачі колесотокарного верстату в ремонт.

Відповідно до п. 5.2. Договору документом, що засвідчує закінчення надання послуг з ремонту колесотокарного верстату, є акт приймання наданих послуг, що підписується уповноваженими особами виконавця та замовника після проведення пусконалагоджувальних робіт та випробування колесотокарного верстату.

Цей Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2016 року (п. 10.1. Договору).

Позивач в обґрунтуванні позову зазначив, що неодноразово звертався до відповідача з листами № 4027 від 12.10.2016 року та №4520 від 29.11.2016 року з проханням приступити до виконання робіт.

У відповідь на лист № 4520 від 29.11.2016 року відповідач листом №1712/ІІС161 від 23.12.2016 року повідомив позивача про те, що підприємство не має можливості розпочати виконання робіт, передбачених Договором.

В подальшому, позивач звернувся до відповідача з претензією № ВЮ-2-1701 від 10.01.2017 року про неналежне виконання зобов'язань за Договором з вимогою про сплату штрафних санкцій.

Відповідач листом № 1712/ВП118 від 24.04.2017 року повідомив позивача про те, що жодного письмового звернення щодо передання верстату в ремонт та його виведення з експлуатації до нього не надходило. При цьому, відповідачем відзначено, що про готовність надати колесотокарний верстат для проведення ремонту позивачем було повідомлено тільки вищезгаданим листом від 29.11.2016 №4520, а тому, в такому разі, виконати роботу в межах дії договору, зокрема на підставі п. 10.1 договору, тобто до 31.12.2016, не було можливості, оскільки реальний строк виконання складає 45 календарних днів, починаючи з дати, вказаної в акті здачі колесотокарного верстату в ремонт.

Невиконання відповідачем своїх зобов'язань за Договором № Л/В-161199/НЮ від 07.10.2016 року в частині надання послуг з поточного ремонту колесотокарного верстата моделі УББ 112/2К і слугувало підставою для звернення з позовом про стягнення штрафних санкцій у даній справі.

Так, відповідно до п. 7.3. Договору за несвоєчасну видачу колесотокарного верстату з ремонту згідно з умовами цього договору виконавець сплачує замовнику пеню в розмірі 0,1 % договірної ціни одиниці ремонту за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково сплачує штраф у розмірі 7 % вартості послуг.

Позивач вказав, що відповідач своїх зобов'язань з ремонту товару у визначений Договором строк не виконав, у зв'язку з чим просив суд стягнути з відповідача 9 074,40 грн. пені та 16 716,00 грн. штрафу.

У поданому відзиві відповідач зазначив, що строк виконання зобов'язань за Договором нероздільно пов'язаний з датою підписання акту здачі верстату в ремонт. Оскільки відповідачем не вчинено дій направлених на передачу верстату в ремонт, прострочення відповідача не настає через ненастання події, з якою пов'язаний строк виконання зобов'язання відповідачем, внаслідок прострочення позивача.

Положеннями ч. 1 ст. 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 193 ГК України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як під час розгляду справи у місцевому господарському суді, так і під час апеляційного перегляду, позивач в обґрунтування своєї позиції щодо наявності у відповідача порушення обов'язку виконати роботи, які передбачені умовами договору №Л/В-161199/НЮ, посилається на факти неодноразового звернення до відповідача з вимогами терміново розпочати виконання ремонтних робіт, а саме листи №4027 від 12.10.2016 та №4520 від 29.11.2016. Також у апеляційній скарзі, позивач наголосив, що верстат не був переданий в ремонт не з вини позивача, а з вини відповідача, який в свою чергу, не вжив жодних заходів для виконання зобов'язань за договором, зокрема не скерував своїх представників для виконання робіт, не прийняв верстат в ремонт, не розпочав та не виконав ремонт. При цьому, скаржник звертає увагу, що відповідачем не названо поважних причин, не підтверджено документально, обставин непереборної сили, за наявності яких відповідальність за невиконання зобов'язань за договором не настала б.

Наведені доводи позивача колегія суддів визнає такими, що не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Відповідно до розділу 5 укладеного договору чітко визначено умови та порядок надання послуг.

А саме, пунктом 5.1. Договору сторони погодили, що строк надання послуг - протягом 45 календарних днів, починаючи з дати, вказаної в акті здачі колесотокарного верстату в ремонт.

Тобто, з наведеного пункту слідує, що сторони передбачили термін виконання робіт - 45 днів, погодили початок виконання робіт - з дати, вказаної в акті здачі колесотокарного верстату в ремонт, визначивши документ, що фіксує початок виконання - акт здачі колесотокарного верстату в ремонт.

В свою чергу, матеріали даної справи не містять будь-яких доказів складання сторонами акту здачі колесотокарного верстату в ремонт.

Відповідно до ч. 1 ст. 613 Цивільного кодексу України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Таким чином, беручи до уваги те, що відповідач не міг почати виконувати ремонт без здачі колесотокарного верстату, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що прострочення виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором не настало.

Пунктом 7.3 передбачено відповідальність виконавця за несвоєчасну видачу колесотокарного верстату з ремонту, тобто відповідальність за порушення виконавцем умов договору в частині строків виконання договору (ремонту робіт). В даному випадку, колегією суддів встановлено, що прострочення виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором не настало, колесотокарний верстат в ремонт не здано, роботи з ремонту не починали виконуватись, стосовно протилежного докази відсутні.

Відповідно як наслідок і вимоги щодо нарахування позивачем відповідно до п. 7.3 Договору та ст. 231 Господарського кодексу України пені 0,1% від вартості простроченого зобов'язання в розмірі 9 074,40 грн. та штрафу 7% від вартості невиконаного зобов'язання за прострочення виконання понад 30 днів в розмірі 16 716,00 грн. є необґрунтованими, безпідставними, та такими, що не підлягають задоволенню.

Посилання скаржника на те, що верстат не був переданий в ремонт не з вини позивача, а з вини відповідача, який в свою чергу, не вжив жодних заходів для виконання зобов'язань за договором, зокрема не скерував своїх представників для виконання робіт, не прийняв верстат в ремонт, не розпочав та не виконав ремонт, не приймаються колегією суддів до уваги, з огляд на їх необґрунтованість. Як було зазначено вище, п. 7.3 договору передбачено відповідальність виконавця саме за несвоєчасну видачу колесотокарного верстату з ремонту.

Відповідач у відзиві, заперечуючи доводи апеляційного оскарження, повторно наголосив, що про готовність надати колесотокарний верстат для проведення ремонту позивачем було повідомлено тільки листом від 29.11.2016 №4520, а тому, в такому разі, виконати роботу в межах дії договору, зокрема на підставі п. 10.1 договору, тобто до 31.12.2016, не було можливості, оскільки реальний строк виконання складає 45 календарних днів, починаючи з дати, вказаної в акті здачі колесотокарного верстату в ремонт.

Крім того, відповідач зазначив, що перший лист від 12.10.2017 № 4027 ним не отримувався, разом з тим, позивачем не додано до матеріалів справи ніяких доказів про те, що саме цей лист було направлено на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрколіямаш", оскільки опис вкладення та докази отримання конкретно цього листа відповідачем за матеріалами справи відсутні.

Враховуючи вищевикладене, за оцінкою колегії суддів, позивачем не доведено, а матеріалами справи не підтверджено факту прострочення виконання відповідачем зобов'язань за договором та стягнення штрафних санкцій на підставі п. 7.3 договору.

Інших доводів та доказів, які б слугували підставою для скасування судового рішення по даній справі позивачем не наведено.

У відповідності до ст. 124, пунктів 2, 3, 4 частини другої ст. 129 Конституції України та статей 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. Таким чином, апеляційні вимоги Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Львівська залізниця" є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до ст. 49 ГПК України та судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 85, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Львівська залізниця" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2017 у справі №910/6127/17 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/6127/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 107 ГПК України.

Постанова Київського апеляційного господарського суду за наслідками перегляду відповідно до ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Т.І. Разіна

О.В. Тищенко