ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" вересня 2017 р.Справа № 922/2902/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Байбака О.І.

при секретарі судового засідання Рученко К.Д.

розглянувши справу

за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "Нелія", м. Харків
до Публічного акціонерного товариства "Південспецбуд", м. Харків
про стягнення 16104,42 гривень
за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1 (дов. б/н від 17.08.2017 р.);

відповідача - ОСОБА_2 (дов. б/н від 17.05.2017 р.)

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Нелія", м. Харків (далі за текстом - позивач) звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Публічного акціонерного товариства "Південспецбуд", м. Харків (далі за текстом - відповідач) 3472,30 грн. пені та 12632,22 грн. штрафу.

Позов обґрунтовано з посиланням на прострочення виконання відповідачем своїх зобовязань щодо сплати отриманого від позивача товару за договором поставки № 05/04/17 від 05.04.20017 р.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 04.09.2017 р. зазначену позовну заяву прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 25.09.2017 р.

В процесі розгляду справи відповідач надав відзив на позовну заяву (вх. № 30779 від 21.07.2017 р.), в якому просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що саме позивач є стороною яка порушила взяті на себе зобовязання за договором, оскільки всупереч вимогам п. 3.1. договору здійснив поставку не отримавши від відповідача передоплати за товар. Крім того, відповідач також зазначає, що він в повному обсязі сплатив отриманий від позивача товар.

На судове засідання 25.09.2017 р. прибули представники сторін.

Представник позивача підтримує вимоги, викладені в позовній заяві, та просить суд їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечує з підстав, викладених у відзиві на позов.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані суду докази та доводи, суд встановив:

Як свідчать матеріали справи, 05.04.2017 р. між позивачем, як продавцем, та відповідачем, як покупцем, укладено договір поставки № 05/04/17 (далі за текстом договір; а. с. 11-13), за умовами якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, продавець зобовязується продати (передати у власність) покупцеві, а покупець зобовязується купити (прийняти та оплатити) паливно-мастильні матеріали (в подальшому товар).

Кількість, асортимент, ціна товару зазначено у відповідних видаткових накладних, або рахунках-фактурах, які є невідємною частиною цього договору (розділ 1 договору).

Згідно з п. п. 3.1, 3.3, 3.5 договору продавець зобовязується поставити покупцеві товар протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту отримання 100% попередньої оплати.

Покупець проводить приймання товару по кількості та якості згідно з положеннями Інструкції від 20.05.2008 р. № 281/171/578/155 «Про затвердження Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України».

Товар вважається переданим з дати фактичної передачі товару та підписання видаткових накладних.

Згідно з п. 5.1 договору умови розрахунків - 100% попередня оплата.

Відповідно до п. п. 6.3-6.4 договору в разі порушення покупцем строку оплати вартості товару, він зобовязаний сплатити продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми належної до сплати за кожен день порушення свого зобовязання.

У випадку якщо термін прострочення покупцем проведення взаєморозрахунків перевищує 10 календарних днів, покупець зобовязаний крім пені сплатити продавцю штраф у розмірі 7% від суми заборгованості, протягом 5 робочих днів із дня одержання відповідної письмової вимоги продавця.

Як свідчать матеріали справи, позивач свої зобовязання за зазначеним договором виконав в повному обсязі, здійснивши поставку відповідачу палива дизельного ДП-Л-Євро5-ВО у кількості 9600 л. (товар) на суму 180460,80 грн. за наступними видатковими накладними:

№ 02/06-2 від 02.06.2017 р. на загальну суму 91180,80 грн;

№ 12/06-2 від 12.06.2017 р. на загальну суму 89280,00 грн.

В звязку з несплатою відповідачем вартості отриманого товару, позивач направив на адресу відповідача претензію № 1 із вимогою погасити існуючий борг.

Відповідач на виконання умов договору розрахувався з позивачем в повному обсязі платіжними дорученнями №802 від 05.07.2017 р. на суму 10 000,00 грн.; №853 від 18.07.2017 р. на суму 10 000,00 грн.; №854 від 18.07.2017 р. на суму 10 000,00 грн.; №922 від 31.07.2017 р. на суму 10 000,00 грн.; №955 від 03.08.2017 р. на суму 10 000,00 грн.; № 959 від 04.08.2017 р. на суму 15 000,00 грн.; №973 від 07.08.2017 р. на суму 60 000,00 грн.; №1039 від 14.08.2017 р. на суму 10 000,00 грн.; №1062 від 16.08.2017 р. на суму 35 460,80 грн. (а. с. 18-27) та банківськими виписками № 802 від 05.07.2017 р., № 853 від 18.07.2017 р., № 854 від 18.07.2017 р., № 903 від 25.07.2017 р., № 922 від 31.07.2017 р., № 955 від 03.08.2017 р., № 959 від 04.08.2017 р. від 07.08.2017 р., № 1039 від 14.08.2017 р. та № 1062 від 16.08.2017 р. однак, здійснив це з порушенням строків, встановлених розділом 5 договору.

В звязку з відповідними простроченнями, позивач направив на адресу відповідача письмову претензію № 2 від 04.07.2017 р. в якій вимагав від останнього сплатити існуючий борг а також пеню та штраф, нараховані в звязку з простроченням сплати відповідачем боргу на підставі п. 6.3.-6.4. договору.

Проте, відповідач штраф та пеню на користь позивача не сплатив.

В звязку з простроченням відповідачем своїх зобовязань з оплати товару, позивач на підставі вищевказаних умов договору та відповідних вимог чинного законодавства нарахував відповідачу 3472,30 грн. пені та 12632,22 грн. штрафу.

Обставини щодо стягнення штрафу та пені стали підставами для звернення позивача до суду з позовом по даній справі.

Надаючи правову кваліфікацію відносинам, що стали предметом спору, суд виходить з наступного:

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до вимог ст. ст. 32, 34 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

В пункті 2.5. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції, зокрема, зазначено, що будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи. Суд обґрунтовує своє рішення лише тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Подані докази не можуть бути відхилені судом з тих мотивів, що вони не передбачені процесуальним законом.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 664 ЦК України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним, зокрема, у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар.

Згідно з ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Стаття 216 ГК України передбачає відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами і договором.

Згідно з п. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

За змістом ст. ст. 1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що

встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 6 ст. 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як вже зазначено вище, п. п. 6.3 та 6.4 договору передбачено відповідальність відповідача у випадку прострочення оплати товару, а саме: пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ та штраф у розмірі 7% від суми заборгованості.

Оскільки відповідач прострочив виконання своїх зобовязань з оплати, зазначене надає позивачу право на нарахування пені та штрафу за допущені відповідачем прострочення.

Як свідчать матеріали справи, позивач направляв на адресу відповідача претензії № 2 від 04.07.2017 р. в якій в т.ч. вимагав сплатити штраф та пеню, що відповідає вимогам п. п. 6.3 та 6.4 договору.

Суд також зазначає, що звертаючись до суду з даним позовом, позивач фактично заявив вимогу про сплату відповідачем штрафу у розмірі 7% від суми заборгованості, який мав бути сплачений відповідачем протягом 5 робочих днів.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок штрафу та пені, суд констатує розрахунок пені останнім здійснено з певними арифметичними помилками та неточностями, тоді як розрахунок штрафу здійснено вірно.

Здійснивши відповідний розрахунок, суд констатує, що розмір пені становить більшу суму ніж та, що заявлена позивачем до стягнення.

Враховуючи, що з урахуванням вимог ст. 83 ГПК України суд при винесенні рішення позбавлений права виходити за межі позовних вимог без відповідного клопотання сторони, і такого клопотання на його адресу не надходило, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3472,30 грн. пені.

Крім того, з огляду на зазначені обставини, також підлягає задоволенню позов в частині стягнення з відповідача на користь позивача 12632,22 грн. штрафу.

Посилання відповідача на те, що саме позивач порушив взяті на себе зобовязання, оскільки здійснив поставку товару не отримавши 100% передоплати, суд вважає безпідставними, оскільки як свідчать матеріали справи, відповідач шляхом видачі своїм працівникам довіреностей на отримання товару, безпосередньо отримуючи товар та використовуючи його у власній господарській діяльності, власними конклюдентними діями погодився на поставку позивачем товару без передоплати, та як наслідок, на підставі п. 5.1. договору та ст. 538, 692 ЦК України був зобовязаний його сплатити одразу після отримання, проте таких дій не вчинив, та сплативши товар в подальшому допустив прострочення виконання своїх зобовязань.

Згідно зі ст. 538 ЦК України, виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання. При зустрічному виконанні зобов'язання сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту. Сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов'язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону. У разі невиконання однією із сторін у зобов'язанні свого обов'язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов'язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі. Якщо зустрічне виконання обов'язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов'язку, друга сторона повинна виконати свій обов'язок.

Таким чином, незважаючи на поставку товару позивачем без отримання 100% попередньої оплати за нього, відповідач повинен був розрахуватись вчасно та в повному обсязі за цей товар.

Посилання відповідача на те, що позивач здійснюючи поставки товару нібито не надав йому сертифікату якості на нього, суд вважає безпідставними, оскільки по-перше, зазначені обставини відповідачем жодним чином не доведені, по-друге, як свідчать матеріали справи, товар відповідач отримав без будь-яких заперечень, в т.ч. щодо ненадання на нього сертифікату якості, не ініціював питання про витребування цього сертифікату у позивача, та не звертався до позивача з вимогою про повернення товару з підстав неотримання сертифікату якості. Крім того, згідно з п. 3.3. договору товар відповідач отримував згідно з положеннями Інструкції від 20.05.2008 р. № 281/171/578/155 «Про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуск та облік нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України», тобто мав можливість на підставі цієї інструкції у випадку поставки товару неналежної якості відмовитися від нього, проте таких дій не вчинив.

Крім того, з урахуванням вимог ст. 44, 49 ГПК України, з відповідача на користь позивача також підлягають стягненню судовий збір в сумі 1600,00 грн.

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 4-5, 22, 32-34, 43, 44, 49, 84, 85 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Південспецбуд» (адреса: 61045, м. Харків, вул. Джанкойська, буд. 76; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Нелія» (адреса: 61060, м. Харків, пр.-т ОСОБА_3, буд. 171 офіс 213; ):

3472,30 грн. пені;

12632,22 грн. штрафу;

1600,00 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 28.09.2017 р.

Суддя ОСОБА_4