ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" вересня 2017 р.Справа № 922/2668/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Новікової Н.А.

при секретарі судового засідання Цірук О.М.

розглянувши справу

за позовом комунального підприємства «Харківські теплові мережі», 61037, м. Харків, вул. Мефодіївська, 11, ;

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1;

про стягнення 16110,74 грн.

за участю представників:

позивача - Яновської В.С. (довіреність №38-3483/72 від 29.09.2015);

відповідача - не з'явився.

За відсутності клопотання сторін технічна фіксація судового процесу не здійснювалась.

Суть спору:

Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» (позивач) звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (відповідач) про стягнення 16110,74 грн. заборгованості за невиконання зобов'язань за договором №11183 від 17.11.2006 за період з жовтня 2013 року по квітень 2014 року, з листопада 2014 року по березень 2015 року, з жовтня 2015 року по березень 2016 року, з жовтня 2016 року по лютий 2017 року.

Свої вимоги позивач обґрунтовує неналежним виконанням відповідачем зобов'язань з оплати спожитої теплової енергії за тимчасовим договором №11183 про постачання теплової енергії від 17.11.2006. Здійснюючи правове обґрунтування посилається на ст.ст. 525, 526, 530, 625, 629 Цивільного кодексу України.

Суд перейшов до розгляду справи по суті 04.09.2017.

Представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 04.09.2017 відкладено розгляд справи на 20.09.2017 о 15:00 год.

Позивач на виконання вимог ухвали суду від 04.09.2017 надав супровідним листом (вх. №28811 від 07.09.2017) належним чином завірену копію рахунку-фактури за січень 2016 року №17300-6839 від 08 лютого 2016 року, що досліджено та долучено судом до матеріалів справи.

Відповідач ФО-П ОСОБА_1 явку свого повноважного представника у судове засідання не забезпечила, відзив на позовну заяву не надала. Разом з цим, ухвала суду про відкладення розгляду справи від 04.09.2017 направлена на її адресу, що вказана у позовній заяві - АДРЕСА_1, яка співпадає з адресою, зазначеною у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що зроблений судом, повернулася до суду 15.09.2017 без доказів вручення відповідачу, з поштовою відміткою "за закінченням строку зберігання".

Згідно із ч. 1 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного держаного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Відповідно до положень п.3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26 грудня 2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Так, процесуальні документи у цій справі (ухвали суду про порушення провадження у справі та про відкладення розгляду справи) направлялися всім учасникам судового процесу, що підтверджуються штампом канцелярії на зворотній стороні відповідних документів.

Таким чином, суд вважає, що сторони повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи, але відповідач не з'явився у судове засідання, водночас судом вжито всі заходи для належного його повідомлення про дату, час та місце розгляду справи.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві, просила задовольнити повністю.

За висновками суду у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору та є необхідними для прийняття повного і обґрунтованого судового рішення, внаслідок чого справа розглядається відповідно до норм ст. 75 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив наступне.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Зокрема, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

У ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України закріплено, що господарський договір є підставою виникнення господарських зобов'язань.

Згідно із положеннями ст.ст. 627, 628, 629 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

17 листопада 2006 року між комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» (далі - енергопостачальна організація) та суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_1 (далі - споживач) було укладено тимчасовий договір №11183 про постачання теплової енергії (далі - договір), за яким енергопостачальна організація бере на себе зобов'язання постачати споживачеві теплову енергію в гарячій воді в потрібних йому обсягах, а споживач зобов'язується оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим договором.

У п.2.1. вказаного договору зазначено, що теплова енергія постачається споживачу в обсягах згідно з додатком 1 до цього договору у вигляді гарячої води на такі потреби: опалення та вентиляцію - в період опалювального сезону; гаряче водопостачання - протягом року; технологічні потреби - відповідно з виробничою програмою; кондиціювання повітря - по мірі необхідності.

Пунктом 3.2. договору перелічено обов'язки споживача теплової енергії. Так, споживач теплової енергії зобов'язується додержуватися кількості споживання теплової енергії за кожним параметром в обсягах, які визначені в додатку 1, не допускаючи їх перевищення; виконувати умови та порядок оплати спожитої теплової енергії в обсягах і в терміни, які передбачені договором (п.п.3.2.1., 3.2.2. п.3.2.)

В свою чергу енергопостачальна організація має право вимагати від споживача відшкодування збитків, завданих порушеннями, допущеними споживачем під час користування тепловою енергією, обмежувати або повністю припиняти постачання теплової енергії у випадках та порядку, визначених правилами користування тепловою енергією, іншими нормативними актами України, а також додатком 3 до договору (п.п.4.1.3., 4.1.4. п.4.1.). А також енергопостачальна організація зобов'язана забезпечувати постачання теплової енергії споживачу в обсягах згідно з договором (п.п. 4.2.1. п.4.2.).

У додатку 1 до договору зазначено, що енергопостачальна організація постачає споживачу протягом року теплову енергію в гарячій воді в межах Qрік = 19,5751Гкал/рік.

Система теплопостачання відповідача є невід'ємною частиною системи теплопостачання житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3.

Як вбачається із матеріалів справи позивач постачав відповідачеві теплову енергію за адресою: АДРЕСА_3, що підтверджується наступними актами, а саме: актом №173/205 про підключення споживача до джерела теплової енергії від 06.10.2013 року, актом №173/01 про відключення споживача від 14.04.2014, актом №173/2421 про підключення споживача від 31.10.2014, актом №173/5905 про відключення споживача від 14.04.2015, актом №173/4778 про підключення споживача від 15.10.2015, актом №173/10375 про відключення споживача від 05.04.2016, актом №173/12665 про підключення споживача від 27.10.2016 та актом №173/14228 про відключення споживача від 03.04.2017 (а.с.9-15).

Відповідно до п.5.1. договору, облік споживання теплової енергії проводиться розрахунковим способом.

Розрахунки за теплову енергію, що споживається, проводяться виключно у грошовій формі відповідно до встановлених тарифів. Розрахунковим періодом є календарний місяць (п.6.1., 6.2. договору).

Сторони у п.6.3. договору домовились, що якщо споживач розраховується за показниками приладів обліку: при перевищенні фактичного використання теплової енергії понад заявлену та сплачену до початку розрахункового періоду, це перевищення окремо оплачується споживачем не пізніше 25-го числа поточного місяця; у випадку, коли фактичне використання теплової енергії нижче від заявленого та сплаченого до початку розрахункового періоду, залишок (сальдо) розрахунків визначається за фактичними показниками приладів обліку.

У п.6.5., 6.6. договору сторони дійшли згоди, що споживачі, що не мають приладів обліку, кількість фактично спожитої теплової енергії визначають згідно з договірними навантаженнями з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія від теплових джерел енергопостачальної організації та кількості годин (діб) роботи теплоспоживального обладнання споживача в розрахунковому періоді. Різниця між заявленою та фактично спожитою тепловою енергією сплачується споживачем не пізніше як в термін 5 банківських днів з часу отримання рахунку на оплату. Погашення боргу повинно бути здійснено протягом 5 днів після одержання рахунку від працівника підприємства або 7 днів після відправлення поштою.

Позивач стверджує, що відповідач свій обов'язок щодо оплати за теплову енергію виконує неналежним чином, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість за період з жовтня 2013 року по квітень 2014 року, з листопада 2014 року по березень 2015 року, з жовтня 2015 року по березень 2016 року, з жовтня 2016 року по лютий 2017 року у розмірі 16110,74 грн., у зв'язку із чим позивач і звернувся до суду із вказаним позовом.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, в силу зобов'язання одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із ч. 1 ст. 275 ГК України, за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем 17 листопада 2006 року було укладено тимчасовий договір №11183 про постачання теплової енергії (а.с.42-46), за яким позивач взяв на себе зобов'язання постачати відповідачеві теплову енергію в гарячій воді в потрібних йому обсягах, а відповідач зобов'язується оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим договором.

Судом встановлено, що позивач належним чином виконував зобов'язання за вказаним договором, а саме постачав відповідачеві теплову енергію за адресою: АДРЕСА_3, що підтверджується наявними у матеріалах справи актами, а саме: актом №173/205 про підключення споживача до джерела теплової енергії від 06.10.2013 року, актом №173/01 про відключення споживача від 14.04.2014, актом №173/2421 про підключення споживача від 31.10.2014, актом №173/5905 про відключення споживача від 14.04.2015, актом №173/4778 про підключення споживача від 15.10.2015, актом №173/10375 про відключення споживача від 05.04.2016, актом №173/12665 про підключення споживача від 27.10.2016 та актом №173/14228 про відключення споживача від 03.04.2017. Вказані акти підписані та скріплені печатками представників КП «Харківські теплові мережі» та балансоутримувачем житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.9-15).

Система опалення нежитлового приміщення відповідача є невід'ємною частиною системи опалення всього житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3, що унеможливлює обмеження постачання теплової енергії.

Як вбачається із матеріалів справи у зв'язку із відпуском теплової енергії позивач направляв відповідачеві рахунки-фактури за спожиту теплову енергію для здійснення оплати, а саме: рахунок-фактуру №17300-6839 від 07.11.2013 за жовтень 2013 року на суму 700,14 грн.; рахунок-фактуру №17300-6839 від 06.12.2013 за листопад 2013 року на суму 1341,13 грн.; рахунок-фактуру №17300-6839 від 08.01.2014 за грудень 2013 року на суму 3109,03 грн.; рахунок-фактуру №17300-6839 від 07.02.2014 за січень 2014 року на суму 3591,79 грн., рахунок-фактуру №17300-6839 від 07.03.2014 за лютий 2014 року на суму 2077,34 грн., рахунок-фактуру №17300-6839 від 07.04.2014 за березень 2014 року на суму 1196,20 грн.; рахунок-фактуру №17300-6839 від 08.05.2014 за квітень 2014 року на суму 524,87 грн.; рахунок-фактуру №17300-6839 від 08.12.2014 за листопад 2014 року на суму 142,54 грн.; рахунок-фактуру №17300-6839 від 08.01.2015 за грудень 2014 року на суму 165,66 грн.; рахунок-фактуру №17300-6839 за січень 2015 року на суму 311,46 грн.; рахунок-фактуру №17300-6839 від 10.03.2015 за лютий 2015 року на суму 260,80 грн.; рахунок-фактуру №17300-6839 від 07.04.2015 за березень 2015 року на суму 95,60 грн.; рахунок-фактуру №17300-6839 від 09.11.2015 за жовтень 2015 року на суму 24,90 грн.; рахунок-фактуру №17300-6839 від 08.12.2015 за листопад 2015 року на суму 43,06 грн.; рахунок-фактуру №17300-6839 від 11.01.2016 за грудень 2015 року на суму 241,67 грн.; рахунок-фактуру №17300-6839 від 09.03.2016 за лютий 2016 року на суму 161,21 грн.; рахунок-фактуру №17300-6839 від 06.04.2016 за березень 2016 року на суму 63,66 грн.; рахунок-фактуру №17300-6839 від 08.11.2016 за жовтень 2016 року на суму 15,13 грн.; рахунок-фактуру №17300-6839 від 07.12.2016 за листопад 2016 року на суму 196,16 грн.; рахунок-фактуру №17300-6839 від 10.01.2017 за грудень 2016 року на суму 402,62 грн.; рахунок-фактуру №17300-6839 від 07.02.2017 за січень 2017 року на суму 506,38 грн.; рахунок-фактуру №17300-6839 від 09.03.2017 за лютий 2017 року на суму 344,56 грн. (а.с.17-23, 25-29, 31-35, 37-41).

Підтвердженням направлення відповідачеві вказаних вище документів слугують наявні у матеріалах справи листи Дзержинської (Шевченківської) філії КП «ХТМ» від 26.05.2015 №283, від 26.05.2016 №47, від 26.07.2017 №55, а також фіскальні чеки (а.с. 16, 24, 30, 36).

Згідно із ч.6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання», споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Частиною 7 ст.275 ГК України передбачено, що оплата енергії, що відпускається, здійснюється відповідно до умов договору. Договір може передбачати попередню оплату, планові платежі з наступним перерахунком або оплату, що проводиться за вартість прийнятих ресурсів.

У п.6.1., 6.2. договору зазначено, що розрахунки за теплову енергію, що споживається, проводяться виключно у грошовій формі відповідно до встановлених тарифів. Розрахунковим періодом є календарний місяць.

Погашення боргу повинно бути здійснено протягом 5 днів після одержання рахунку від працівника підприємства або 7 днів після відправлення поштою (п.6.7. договору).

Статтею 193 ГК України передбачено, що суб'єкт господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу (ч.1, 2).

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України). Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як ствержує позивач та вбачається із матеріалів справи відповідач у порушення умов договору не здійснив оплату за відпущену йому позивачем теплову енергію за період з жовтня 2013 року по квітень 2014 року, з листопада 2014 року по березень 2015 року, з жовтня 2015 року по березень 2016 року, з жовтня 2016 року по лютий 2017 року на загальну суму 16110,74 грн. (а.с. 47-51).

У ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Згідно із ч.1 ст.32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

При цьому, суд бере до уваги, що в п. 2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12. 2011 року, зазначено, що якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

В матеріалах справи відсутні, а відповідачем у порядку ст.ст. 4-3, 32, 33, 34 ГПК України, не надано суду доказів оплати коштів за поставлену теплову енергію у розмірі 16110,74 грн. за договором та не спростовано обставин, що викладені у позовній заяві.

Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно із ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З огляду на вищевикладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 16110,74 грн. за період з жовтня 2013 року по квітень 2014 року, з листопада 2014 року по березень 2015 року, з жовтня 2015 року по березень 2016 року, з жовтня 2016 року по лютий 2017 року, є правомірними, обгрунтованими, у зв'язку із чим підлягають задоволенню у повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з положень ст. 49 ГПК України та покладає витрати по сплаті судового збору у розмірі 1600, 00 грн. на відповідача.

З огляду на викладене та керуючись ст.ст. 1, 4, 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь комунального підприємства «Харківські теплові мережі» (61037, м. Харків, вул. Мефодіївська, 11, ) заборгованість у розмірі 16110,74 грн. за тимчасовим договором №11183 від 17.11.2006 та судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1600,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 21.09.2017 р.

Суддя Н.А. Новікова