ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" вересня 2017 р. Справа № 909/329/17

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді Малех І.Б.

суддів Гриців В.М.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Кришталь М.Б.,

розглянувши апеляційну скаргу Департаменту соціальної політики Коломийської міської ради Івано-Франківської області, вих.№1199/01-6/13 від 02.06.2017 року

на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 25.05.2017 року, суддя Цюх Г.З.

у справі № 909/329/17

за позовом: Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Івано-Франківської філії ПАТ "Укртелеком", м. Івано-Франківськ

до відповідача: Департаменту соціальної політики Коломийської міської ради Івано-Франківської області, м. Коломия, Івано-Франківська область

про стягнення заборгованості в сумі 265447,17 грн.

за участю представників:

від позивача не зявився

від відповідача (скаржника) не зявився

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 25.05.2017 року в справі №909/329/17 позов Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Івано-Франківської філії Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" до Департаменту соціальної політики Коломийської міської ради Івано-Франківської області про стягнення заборгованості в сумі 265447,17 грн. задоволено. Стягнуто з Департаменту соціальної політики Коломийської міської ради Івано-Франківської області (вул.Чорновола, 55, м. Коломия, Івано-Франківська область, 78203, код 03193399) на користь Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" (Бульвар Тараса Шевченка, 18, м.Київ, 01030, код 21560766) в особі Івано-Франківської філії (вул.А.Сахарова,32, м.Івано-Франківськ, 76014, код 01184835) - 265447 (двісті шістдесят п"ять тисяч чотириста сорок сім) грн. 17 коп. основного боргу та 3981 (три тисячі дев"ятсот вісімдесят одну) грн. 70 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення господарського суду Івано-Франківської області від 25.05.2017 року в справі №909/329/17 скасувати та прийняти нове рішення, яким зобовязати ПАТ «Укртелеком», здійснити правильний розрахунок видатків на відшкодування витрат, повязаних з наданням пільг за послуги звязку у 2016 році, а в задоволенні первинного позову відмовити. При цьому апелянт вказує, що управління є державною установою та фінансується за рахунок коштів державного бюджету. Посилаючись на те, що ЗУ "Про Державний бюджет України на 2016 рік" не передбачені видатки у вигляді субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг з послуг зв'язку та на відсутність кошторисних призначень на надання пільг з послуг зв'язку, управління, як бюджетна організація, немає можливості погасити вищевказану заборгованість. Також, апелянт зазначає, що позивач при розрахунку заборгованостей, врахував суму відшкодування на осіб які померли. Отже, як зазначає апелянт, сума відшкодування є завищена на 998, 84 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача заперечив проти доводів відповідача, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представники сторін в судове засідання не зявились, про причини неявки суд не повідомили, хоча належним чином повідомлялись про дату, час та місце судового засідання (арк. справи 209 зворот, 210).

Розглянувши наявні в справі докази, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду Івано-Франківської області від 25.05.2017 року в справі №909/329/17 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно статті 63 Закону України "Про телекомунікації" телекомунікаційні послуги споживачам, які мають установлені законодавством України пільги з їх оплати, надаються операторами, провайдерами телекомунікацій, відповідно до законодавства України.

Пунктом 63 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених Постановою КМУ №295 від 11.04.2012, визначено, що установлені законами пільги з оплати послуг надаються споживачеві, відповідно до законодавства за місцем його проживання з дня предявлення ним документа, що підтверджує право на пільги.

Відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу", Закону України "Про жертви нацистських переслідувань", Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", Закону України "Про статус ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний статус" та Закону України "Про охорону дитинства" для певних категорій споживачів встановлені пільги з оплати за послуги зв'язку.

Отже, між сторонами виникли правовідносини, щодо надання послуг зв'язку окремим категоріям споживачів на пільговій основі.

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права і обов'язки.

Згідно приписів ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У період з січня по грудень 2016 року позивачем понесено витрати на надання пільг на послуги зв'язку визначеній категорії пільговиків на загальну суму 265447,17 грн., в підтвердження чого позивачем подано розрахунок видатків на відшкодування витрат, пов'язаних з наданням пільг за період з січня по грудень 2016 року та зведений розрахунок заборгованості за вказані місяці (належним чином завірені копії містяться в матеріалах справи).

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України -зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічні положення містяться і у ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Порядок та механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення компенсаційних виплат за вказані пільги окремих категорій громадян за рахунок субвенцій з державного бюджету встановлений Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 р. № 256 "Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету" (далі - Порядок), згідно п.2 якого фінансування видатків місцевих бюджетів за державними програмами соціального захисту населення провадиться за рахунок субвенцій, передбачених державним бюджетом на відповідний рік, у межах обсягів, затверджених у обласних бюджетах, бюджеті Автономної Республіки Крим, бюджетах міст Києва та Севастополя, міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення та у районних бюджетах на зазначені цілі.

Пунктом 3 вказаного Порядку визначено, що головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

Згідно ч.6 ст. 48 Бюджетного кодексу України бюджетні зобов'язання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг з оплати спожитих житлово-комунальних послуг та послуг зв'язку (в частині абонентної плати за користування квартирним телефоном), компенсацій громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються Казначейством України незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень.

Частиною першою статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Матеріалами справи підтверджено існування боргу по компенсації витрат за надання послуг зв`язку на пільговій основі в розмірі з січня по грудень 2016 року

Таким чином, відсутність бюджетних коштів у відповідача на вищезазначені цілі не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання. Аналогічна позиція викладена в рішенні Європейського суду з прав людини від 18.10.2005 по справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України".

Враховуючи вищевикладені положення нормативно-правових актів та наданих письмових доказів, суд першої інстанції прийшов до висновку, що вимоги позивача про стягнення боргу по компенсації витрат за надання послуг зв'язку на пільговій основі в сумі з січня по грудень 2016 року є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду, погоджується з таким висновком суду першої інстанції та відхиляє доводи відповідача, щодо необхідності зменшення суми заборгованості, оскільки позивачем не було виключено з списку відшкодування осіб, які померли, з наступних підстав.

В апеляційній скарзі відповідач вказує, що позивач при розрахунку заборгованостей, врахував суму відшкодування на осіб, які померли. Отже, як зазначає апелянт, сума відшкодування є завищена на 998, 84 грн. Проте, як вбачається з матеріалів справи, відповідач був присутній при винесені рішення судом першої інстанції, а також подавав суду декілька заперечень на позовну заяву при цьому, а ні в запереченнях, ні в засіданні ним не було зазначено про дані обставини суду першої інстанції та не подавались жодні докази, щодо смертей осіб, включених в Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги.

Також при поданні апеляційної скарги апелянтом, жодним чином не обгрунтовано причини, з яких останній не зміг подати такі докази до суду першої інстанції. Повідомлення про необхідність зняття з обліку в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги , були надіслані Управлінню праці та соціального захисту в період з 04.05.2016 по 01.09.2016 рік. На момент розгляду справи в суді першої інстанції, відповідач знав та мав можливість повідомити про це суд, та подати належні докази цього.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду №7 від17.05.2011 року «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України» додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК ( 1798-12 ) покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття. Абзац третій пункту 9 із змінами, внесеними згідно з Постановою Вищого господарського суду N 6 ( v0006600-14 ) від 10.07.2014 \

Окрім того, відсутні докази, що в 2016 році він направляв позивачу уточнені списки пільгових категорій населення, яким надавалися послуги Укртелекомом для актуалізації розрахунків. Отже, відповідач сам ухиляється від звірки із позивачем списків пільговиків для виключення з них осіб, які померли, або з інших підстав не можуть користуватися пільгами.

Відповідно до ст.ст.33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи наведене, апеляційний господарський суд, вважає, що рішення господарського суду першої інстанції прийняте, з урахуванням всіх обставин справи та з дотриманням норм чинного законодавства, а тому підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. В задоволенні апеляційної скарги Департаменту соціальної політики Коломийської міської ради Івано-Франківської області, вих.№1199/01-6/13 від 02.06.2017 року відмовити.

2. Рішення господарського суду Івано-Франківської області від 25.05.2017 року в справі №909/329/17 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

4. Матеріали справи направити на адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлений 25.09.2017 р.

Головуючий -суддя Малех І.Б.

Суддя Гриців В.М.

Суддя Давид Л.Л.