ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" вересня 2017 р. Справа № 921/235/17-г/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді Марка Р.І

суддів Желіка М.Б.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Кобзар О.В.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_2 представник (довіреність в матеріалах справи);

від відповідача : не зявився;

від третьої особи: не зявився;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Арка, б/н від 05.07.2017р. (вх. № 01-05/3298/17 від 12.07.17)

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 19.06.2017р.

у справі № 921/235/17-г/16, суддя Хома С.О.

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Арка, м.Тернопіль

до відповідача: Публічного акціонерного товариства УкрСиббанк, м.Київ

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю Кей-Колект, м. Київ

про: визнання частково недійсним договору іпотеки

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 19.06.2017р. у справі №921/235/17-г/16 в позові Товариства з обмеженою відповідальністю Арка до Публічного акціонерного товариства УкрСиббанк, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю Кей-Колект про визнання частково недійсним договору іпотеки відмовлено.

Не погодившись з рішенням Господарського суду Тернопільської області від 19.06.2017р. у справі №921/235/17-г/16 позивач звернувся до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою б/н від 05.07.2017р. (вх. № 01-05/3298/17 від 12.07.17), в якій просить рішення Господарського суду Тернопільської області від 19.06.2017р. скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задоволити в повному обсязі.

Свої доводи скаржник аргументує, зокрема тим, що суд першої інстанції не надав оцінки обставині, що станом на момент укладення договору іпотеки (30.05.2006р) редакція ЗУ «Про іпотеку» не передбачала можливості внесення в іпотечний договір застереження про задоволення вимог іпотеко держателя. Також, висновок суду щодо того, що ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» було прирівняно застереження іпотекодержателя в іпотечному договорі до самого договору про задоволення вимог іпотекодержателя є помилковим. Апелянт також стверджує, що судом безпідставно не надано правової оцінки рішенню Тернопільського міськрайрнного суду Тернопільської області від 20.09.2010 р. у справі № 2-99/10, адже наявність судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки унеможливлює задоволення вимог іпотеко держателя іншим способом.

Згідно автоматизованого розподілу судової справи між суддями КП Документообіг господарських судів, 12.07.2017р. справу за № 921/235/17-г/16 розподілено до розгляду судді доповідачу Марку Р.І., у складі колегії суддів Желіка М.Б. та Костів Т.С.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 17.07.2017р. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Арка, б/н від 05.07.2017р. прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 07.08.2017р.

Від відповідача на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу вих. № 13-3-2/118 від 03.08.2017р. (03.08.2017р. вих.№ 01-04/5291/17), в якому останній просить рішення господарського суду Тернопільської області від 19.06.2017р. у даній справі залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Також, від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника вих. № 13-3-2/117 від 03.08.2017р (03.08.2017р. вих.№ 01-04/5290/17) в якому ПАТ УкрСиббанк зазначає, що у звязку із неможливістю представника відповідача прибути в судове засідання по даній справі, просить розгляд справи № 921/235/17-г/16 здійснити без участі представника.

В порядку ст.77 ГПК України розгляд справи відкладався до 18.09.2017р з підстав, викладених в ухвалі Львівського апеляційного господарського суду від 07.08.2017р.

В судовому засіданні 18.09.2017р представник позивача підтримав доводи та заперечення, викладені в апеляційні скарзі, висловив свої міркування з питань, що виникли в процесі розгляду справи.

Відповідач та третя особа участі своїх уповноважених представників в судовому засіданні не забезпечили, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до п.3.9.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що ухвалою суду про призначення справи до розгляду явку представників сторін в судове засідання не визначено обов'язковою, сторони належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, відтак, не були позбавлені конституційного права на захист охоронюваних законом інтересів, а у справі міститься достатньо доказів для розгляду апеляційної скарги по суті, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду вирішила апеляційну скаргу розглянути за відсутності представників відповідача та третьої особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 99 ГПК України у судовому засіданні 18.09.2017р. оголошено вступну та резолютивну частини постанови Львівського апеляційного господарського суду.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, який підтримав свою позицію, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Дослідивши матеріали справи судами встановлено, що 30 травня 2006 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Арка", надалі - Іпотекодавець, з однієї сторони та Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк", надалі «Іпотекодержатель», з іншої сторони, було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрований в реєстрі за № 3652, згідно п. 1.1 р. 1 якого"Іпотекодавець" передає в іпотеку нерухоме майно, зазначене в п. 1.4 цього договору (надалі- Предмет іпотеки). За домовленістю сторін вартість Предмету іпотеки становить 1 000 900 гривень.

Відповідно до п. 1.2 р. 1 договору, іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання усіх грошових зобов'язань Позичальника ОСОБА_4 за Договором про надання кредиту № 0 від 30 травня 2006 року (надалі кредитний договір 1) та за Додатковою угодою про встановлення ліміту овердрафту № 1, Договору про відкриття карткового рахунку та видачу платіжної картки № 0036 від 30 травня 2006 року (надалі - Кредитний договір 2).

Як зазначається в п. 1.4 р. 1 договору Предмет іпотеки :

1.4.1 вид нерухомого майна приміщення;

1.4.2 місцезнаходження (адреса) м. Тернопіль, вул. 15 квітня, 9 (дев'ять);

1.4.3 згідно довідки-характеристики, виданої ТзОВ "Міське бюро технічної інвентаризації" 05 травня 2006 року за № 352 Предмет іпотеки складається з: кор.1-1 пл. 2,9 кв. м., прим. 1-2 пл. 20,7 кв. м., кор. 1-2, пол. 10,5 кв.м., каб. 1-4 пл. 11,6 кв. м., каб. 1-5 пл. 92 кв. м., каб. 1-6 пл. 19,9 кв.м, умив. 1-7 пл. 1,3 кв.м., вбир. 1-8 пл. 1,3 кв. см. каб. 1-9 пл. 34,9 кв. м., каб. 1-10 пл. 8,0 кв.м., кор. 1-11 пл. 4,1 кв. м., каб. 1-12 пл. 29,4 кв. м., каб. 1-13 пл. 7 кв.м., кааб. 1-14 пл. 6,1 кв.м., каб. 1-15 пл. 2,4 кв. м.;

1.4.4 загальна площа 169,3 кв. м.

Пунтом 1.5 договору передбачено, що предмет іпотеки є власністю "Іпотекодавця" на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ТОВ Тернопільське обласне підприємство "Побутрадіотехніка" та "Іпотекодавцем" 15 липня 1997 р. і акту передачі приміщення від 30 вересня 1997 р., зареєстрованих Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації 21 вересня 2000 р. за № 858.

У відповідності до п.п. 2.1.1 п. 2.1 р. 2 договору у разі невиконання або неналежного виконання Позичальником/Іпотекодавцем зобов'язань за Кредитним договором Іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок Предмета іпотеки в повному обсязі переважно перед іншими кредиторами.

У п. 4.2 р. 4 договору сторони передбачили, що звернення стягнення здійснюється на підставі :

- рішення суду;

- виконавчого напису нотаріуса;

- застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя.

Згідно п. 4.6 договору звернення стягнення по застереженню про задоволення вимог Іпотекодержателя здійснюється відповідно до розділу 5 цього договору іпотеки та відповідно до ст. 36 Закону України "Про іпотеку".

Також між сторонами договору узгоджено розділ 5 договору "Застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя", а саме:

-п. 5.1 У разі настання обставин, зазначених в п. 4.1 цього договору іпотеки, Іпотекодержатель надсилає рекомендованим листом Іпотекодавцю повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя.

-п. 5.2 В повідомленні, про яке йдеться в п. 5.1, Іпотекодержатель зазначає який із способів задоволення вимог Іпотекодержателя, що передбачені ч. 3 ст. 36 Закону України "Про іпотеку", застосовується "Іпотекодержателем" для задоволення своїх вимог.

- п. 5.3 У разі застосування передачі Предмету іпотеки у власність Іпотекодержателя як способу задоволення вимог Іпотекодержателя (абз. 2 ч. 3 ст. 36 Закону України "Про іпотеку") право власності переходить до Іпотекодержателя з моменту отримання повідомлення, про яке йдеться в п. 5.1 цього договору іпотеки.

- п. 5.4 У разі застосування права Іпотекодержателя від свого імені продати Предмет іпотеки як засіб задоволення вимог Іпотекодержателя (абз. 3 ч. 3 ст. 36 Закону України "Про іпотеку"), Іпотекодержатель реалізує норми ст. 38 Закону України "Про іпотеку" і повідомлення, про яке йдеться в п. 5.1, вважається повідомленням Іпотекодавцю про намір укласти договір купівлі-продажу Предмету іпотеки).

Як вбачається з позовних вимог заявлених позивачем, останній просить суд визнати недійсними в судовому порядку пункт 4.2 договору іпотеки в частині застереження про задоволення вимог іпотекодержателя; пункт 4.6 в частині посилання на розділ 5 договору іпотеки; увесь розділ 5 й (пункти 5.1, 5.2, 5.3, 5.4).

Аналізуючи зазначені обставини справи, колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.ст. 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Частиною 3 ст. 6 ЦК України унормовано, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Тобто, спірна умова Договору іпотеки (застереження про позасудове задоволення вимог Іпотекодержателя) є результатом домовленості сторін, які вільні у визначенні зобов'язань за договором та будь-яких інших умов своїх взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ст. 575 ЦК України іпотека є окремим видом застави. Так, згідно частини першої зазначеної статті, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Статтею 1 Закону України "Про іпотеку" встановлено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За приписами ст. 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності.

Згідно абзацу четвертого підпункту 2.8. пункту 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 28.05.2013 N 11 "Про деякі питання практики вирішення господарськими судами спорів про визнання недійсними правочинів (господарських договорів)" відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. У разі коли після такого вчинення набрав чинності акт законодавства , норми якого інакше регулюють правовідносини, ніж ті, що діяли в момент вчинення правочину, то норми такого акта, якщо він не має зворотної сили, застосовуються до прав та обовязків сторін, які виникли з моменту набрання ним чинності.

У відповідності до ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно абзацу четвертого підпункту 2.8. пункту 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 28.05.2013 N 11 "Про деякі питання практики вирішення господарськими судами спорів про визнання недійсними правочинів (господарських договорів)" відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. У разі коли після такого вчинення набрав чинності акт законодавства , норми якого інакше регулюють правовідносини, ніж ті, що діяли в момент вчинення правочину, то норми такого акта, якщо він не має зворотної сили, застосовуються до прав та обовязків сторін, які виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до ст. 36 Закону України "Про іпотеку", яка визначає зміст позасудового врегулювання, сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до зазначеного Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 цього Закону.

Отже, закон не містить вимоги щодо обов'язкового встановлення в договорі іпотеки порядку позасудового звернення стягнення на іпотечне майно, а лише можливий спосіб звернення стягнення. Тому не перешкоджає задоволення вимог іпотекодержателя іншим способом.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів погоджується з правомірним висновком суду першої інстанції, що ЗУ «Про Іпотеку»( на момент укладення договору іпотеки) передбачав позасудове звернення стягнення на іпотечне майно, шляхом застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що свідчить про можливість передбачити в умовах договору один із можливих способів звернення стягнення, а саме : шляхом застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Також необхідно зазначити, що передбачене укладеним між сторонами Договором іпотеки іпотечне застереження щодо позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки (Розділ 5 Договору іпотеки) визначає лише спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, а не є окремим договором про відчуження майна.

Щодо застосування строку позовної давності, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З урахуванням вимог ст. 261 ЦКУ позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, господарський суд має з"ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду.

Відповідно до п. 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Зважаючи на те, що судом першої інстанції правильно встановлено відсутність порушеного права позивача за захистом якого останній звернувся до суду, а відтак і не застосовується строк позовної давності у даних правовідносинах.

Інші твердження апелянта, які викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки вони не доведені належними та допустимими доказами та спростовуються матеріалами даної справи.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33 та 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Отже, з огляду на викладене вище, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Тернопільської області від 19.06.2017р. відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає, а інші зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не відповідають матеріалам справи, документально не обґрунтовані, не базуються на законодавстві, що регулює спірні правовідносини, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 104 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст.49 ГПК України покласти на скаржника.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

п о с т а н о в и в:

1. Рішення господарського суду Тернопільської області від 19.06.2017р. в справі за номером 921/235/17-г/16 залишити без змін.

2. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Арка, б/н від 05.07.2017р. залишити без задоволення.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в до ВГС України в порядку і строки встановлені ст.ст.109,110 ГПК України.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Головуючий-суддя Марко Р.І.

Суддя Желік М.Б.

Суддя Костів Т.С.