ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" вересня 2017 р.Справа № 916/1687/17

Господарський суд Одеської області

У складі судді Желєзної С.П.

Секретаря судових засідань Курко Д.В.

За участю представників сторін:

Від позивача: Соловйов В.В. за довіреністю №б/н від 12.09.2016р.;

Від відповідача: не з'явився;

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю „Лузанівка" до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення 11 043,32 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю „Лузанівка" (далі по тексту - ТОВ „Лузанівка") звернулося до господарського суду із позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (далі по тексту - ОСОБА_3) суми штрафних санкцій у розмірі заставної вартості устаткування на суму 11 043,32 грн. Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань, прийнятих на себе за договором суборенди устаткування №172 від 01.11.2013р. у вигляді не повернення майна після припинення дії договору суборенди.

Представник відповідача в судове засідання по даній справі не з'явився та про причини неявки суд не повідомив. При цьому, суд зазначає, що конверти із поштовими відправленнями суду, які були надіслані за адресою місця проживання ОСОБА_3 згідно з відомостями, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: АДРЕСА_1, були повернуті суду у зв'язку із неможливістю вручення адресату. З огляду на викладене, відповідно до п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. за № 18 „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (з наступними змінами та доповненнями) відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про час та місце розгляду даної справи господарським судом. Оскільки ОСОБА_3 не було надано суду відзиву на позов, справа розглядається за наявними в ній матеріалами згідно зі ст. 75 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи та пояснення представників позивача суд встановив наступне.

01.11.2013р. між ТОВ „Лузанівка" (Орендар) та ОСОБА_3 (Суборендар) було укладено договір суборенди устаткування №172, відповідно до п. п. 1.1, 1.6 якого Орендар приймає на себе зобов'язання із передання у суборенду, а Суборендар приймає на себе зобов'язання із прийняття устаткування, рекламної продукції згідно акту прийому-передачі. Перелік устаткування, яке може бути передано у суборенду, його комплектність та заставна вартість зазначаються у акті прийому-передачі, який є невід'ємною частиною цього договору. При розірвання договору, Суборендар зобов'язаний повернути Орендарю устаткування у справному стані.

Статтею 759 ЦК України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Відповідно до статті 760 цього Кодексу предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

Положеннями ст. 774 ЦК України передбачено, що передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом. Строк договору піднайму не може перевищувати строку договору найму. До договору піднайму застосовуються положення про договір найму.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ). До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

В силу положень ст.ст. 765, 766 ЦК України наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму. Якщо наймодавець не передає наймачеві майно, наймач має право за своїм вибором: вимагати від наймодавця передання майна і відшкодування збитків, завданих затримкою; відмовитися від договору найму і вимагати відшкодування завданих йому збитків.

Відповідно до п. 2.1 договору суборенди устаткування №172 від 01.11.2013р. Орендар зобов'язаний провести первинний інструктаж по експлуатації устаткування Суборендарем. Орендар має право на відшкодування всіх збитків, заподіяних йому у зв'язку з несправністю устаткування, якщо така несправність сталася з вини Суборендаря.

Умовами п. п. 2.2.1, 2.2.7, 2.2.10 договору суборенди устаткування №172 від 01.11.2013р. Суборендар зобов'язується встановити устаткування своїми силами та за власний рахунок на місці, погодженому із Орендарем, та розташувати на ньому продукцію згідно заздалегідь узгоджених стандартів; не передавати устаткування третій особі без згоди на це Орендаря; надавати у будь-який час безперешкодний допуск представників Орендаря до устаткування з можливістю його оглянути та перевірити стан належної експлуатації продукції; у разі припинення поставок товару Орендарем, Суборендар зобов'язаний упродовж трьох робочих днів повернути устаткування, попередньо узгодивши умови повернення устаткування з Орендарем. Орендар інформує Суборендаря про припинення договору (поставок товару) шляхом направлення листа Суборендарю.

Згідно з п. 3.2.13 договору суборенди устаткування №172 від 01.11.2013р. Суборендар зобов'язується на першу вимогу Орендаря повернути устаткування відповідно до термінів і умов, встановлених у цьому договорі. У разі нецільового використання устаткування, несанкціонованого та неузгодженого з Орендарем переміщення устаткування, експлуатації із порушенням технічних норм, перешкоди до допуску представників Орендаря до устаткування, порушення термінів інвентаризаційних документів, має наслідком автоматичне розірвання договору. У такому разі Суборендар зобов'язаний повернути устаткування Орендарю на протязі трьох робочих днів, попередньо узгодивши умови та час повернення устаткування.

Положеннями п. 3.1.3 договору суборенди устаткування №172 від 01.11.2013р. у разі неповернення або порушення термінів та умов повернення, а також повернення устаткування та рекламної продукції в несправному стані, Орендар має право стягнути з Суборендаря штраф у розмірі 100% заставної вартості устаткування.

Відповідно до п. 5.2 договору суборенди устаткування №172 від 01.11.2013р. договір укладено строком на один рік з можливістю його подальшої пролонгації на кожен наступний рік, якщо жодна із сторін не виявила бажання розірвати договір шляхом письмового повідомлення іншої сторони за 30 днів до закінчення терміну дії договору.

01.11.2013р. . між сторонами по справі було підписано акт приймання-передавання устаткування, у відповідності до якого Орендар передав, а Суборендар прийняв устаткування, заставна вартість якого складає 11 043,32 грн.

З матеріалів справи вбачається, що 21.09.2016р. ОСОБА_4, який відповідно до довідки №167 від 19.07.2017р., виданої ТОВ „Лузанівка", працює на посаді торгового представника у відділі збуту з 31.03.2016р., було проведено перевірку торговельної точки ОСОБА_3, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, , за результатами якої вказаним працівником було складено акт про відсутність устаткування, переданого відповідачу по справі, та зазначено про припинення поставок товару відповідачу з 20.02.2016р.

13.04.2017р. ТОВ „Лузанівка" звернулось до відповідача із претензією №35, у відповідності до якої позивач вимагав сплати штрафних санкції за договором суборенди устаткування №172 від 01.11.2013р. у розмірі заставної вартості обладнання. Вказана претензія була залишена без задоволення з боку ОСОБА_3, що стало підставою для звернення ТОВ „Лузанівка" до господарського суду із позовною заявою.

Вирішуючи питання про обґрунтованість заявлених в межах даної справи вимог, господарський суд виходить з наступного.

Статтею 193 ГК України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

У відповідності до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зобов'язання, в свою чергу, згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтями 610, 612 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У відповідності до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 549, п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки - грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у рази порушення ним зобов'язання.

Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Згідно зі ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Під час розгляду справи господарським судом було встановлено, що устаткування, передане позивачем ОСОБА_3, було відсутнє за адресою: Одеська область, Роздільнянський район, с. Кучурган, вул. Миру, 19, яка була визначена у договорі адресою доставки устаткування. Крім того, відповідачем у порушення умов п. 3.2.13 договору суборенди устаткування №172 від 01.11.2013р. не було повернуто ТОВ „Лузанівка" устаткування після розірвання договірних відносин.

Оскільки, як було встановлено судом, відповідачем було допущено порушення власного зобов'язання щодо повернення устаткування, отриманого від ТОВ „Лузанівка" на виконання умов договору суборенди устаткування №172 від 01.11.2013р., господарський суд доходить висновку про правомірність та обґрунтованість позовних вимог ТОВ „Лузанівка" про стягнення із відповідача штрафу у розмірі 11 043,32 грн., який складає 100% заставної вартості устаткування.

З огляду на вищевикладене, господарський суд доходить висновку про обґрунтованість заявлених ТОВ „Лузанівка" позовних вимог в частині стягнення з відповідача штрафних санкцій у розмірі заставної вартості устаткування на суму 11 043,32 грн., у зв'язку з невиконанням ОСОБА_3 прийнятих на себе зобов'язань за договором суборенди устаткування №172 від 01.11.2013р., що має наслідком задоволення позовних вимог ТОВ „Лузанівка" у повному обсязі.

Згідно вимог ст.ст. 32, 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. В свою чергу, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Разом з тим, ст. 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Відповідно до ч. 2 ст. 617 ЦК України особа, не звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання у разі відсутності у боржника необхідних коштів. Крім того, згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Підсумовуючи вищезазначене, суд доходить висновку щодо необхідності задоволення заявлених товариством з обмеженою відповідальністю „Лузанівка" позовних вимог шляхом присудження до стягнення із фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 штрафних санкцій у розмірі заставної вартості устаткування у розмірі 11 043,32 грн. відповідно до ст. ст. 11, 509, 530, 549, 610-612, 617, 759, 760, 764, 765, 766 Цивільного кодексу України, ст. ст. 193, 230, 283 Господарського кодексу України, ст. ст. 1, 2, 19 Закону України „Про оренду державного та комунального майна".

Судові витрати зі сплати судового збору судом покладаються на відповідача згідно зі ст.ст. 44, 49 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 43, 44, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 /АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1/ на користь товариства з обмеженою відповідальністю „Лузанівка" / 65102, м. Одеса, пляж Лузанівка, кафе „Лузанівка", ідентифікаційний код 22481842/ штрафні санкцій у розмірі заставної вартості устаткування у сумі 11 043,32 грн. /одинадцять тисяч сорок три грн. 32 коп./, судовий збір у розмірі 1 600,00 грн. /одна тисяча шістсот грн./. Наказ видати.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 85 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. ст. 91, 93 ГПК України сторони у справі, прокурор, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили. Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів, а на ухвалу місцевого господарського суду - протягом п'яти днів з дня їх оголошення місцевим господарським судом. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Повне рішення складено 21 вересня 2017 р.

Суддя С.П. Желєзна