КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" вересня 2017 р. Справа№ 910/24064/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Тищенко А.І.

Гончарова С.А.

за участю представників сторін:

від прокуратури:Колодяжна А.В. - посвідчення №036177 від 04.11.2015р.

від позивача: не з'явились

від відповідача:Крот О.В. - довіреність №1111 від 12.01.2017р.

від третьої особи-1: не з'явились

від третьої особи-2: не з'явились

від третьої особи-3: Деменюк О.О. - довіреність №42-НЮ від 11.07.2017р.

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.02.2017р.

у справі №910/24064/16 (суддя Турчин С.О.)

за позовом заступника керівника Чернігівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Ковпитської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області

до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"

третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Державна екологічна інспекція у Чернігівській області

третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Регіональна філія "Південно-Західна залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"

третя особа-3, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державне територіально-галузеве об'єднання "Південно-Західна залізниця"

про стягнення 319 335,58 грн.

В судовому засіданні 13.09.2017р. відповідно до ст. ст. 85, 99 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2016р. Заступник керівника Чернігівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Ковпитської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області (позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (відповідач) шкоди завданої навколишньому природному середовищу в сумі 319 335,58 грн.

В обгрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що відповідач, як постійний лісокористувач, не дотримавшись вимог законодавства в частині забезпечення охорони та захисту лісових насаджень, допустив самовільну порубку на підпорядкованій йому території, не здійснив комплекс заходів, спрямованих на збереження лісів від незаконних порубок, у зв'язку з чим завдав збитки державі у розмірі 319 335,58 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.02.2017р. у справі №910/24064/16 позов задоволено повністю.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" 319 335,58 грн. шкоди, завданої навколишньому природному середовищу, шляхом перерахування коштів одержувачам: 95 800,67 грн. - до спеціального фонду Державного бюджету України; 63 867,12 грн. - до спеціального фонду Чернігівського обласного бюджету; 159 667,79 грн. на користь фонду охорони навколишнього природного середовища Ковпитської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь прокуратури Чернігівської області 4 790,03 грн. судового збору.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм матеріального (ст.ст. 22, 1166, 1172 ЦК України, ст. ст. 105, 107 Лісового кодексу України, ст. ст. 68, 69 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища») та процесуального права (ст.ст. 32, 33, 43, 77 ГПК України), неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи.

Апелянт вважає, що Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" забезпечило належну охорону та захист лісових насаджень, а шкода, яка була заподіяна державі внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, заподіяна невстановленими особами, а не працівниками залізниці під час виконання своїх трудових обов'язків.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.03.2017р. апеляційну скаргу відповідача повернуто без розгляду на підставі п.п.2,3 ч.1 ст.97 ГПК України.

11.05.2017 р. апеляційна скарга відповідача надійшла до суду повторно.

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному головуючому судді (судді-доповідачу) апеляційну скаргу 11.05.2017р. передано на розгляд головуючому судді Скрипці І.М., протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів сформовано колегію суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Михальська Ю.Б., Чорна Л.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.05.2017р. колегією суддів у визначеному складі прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 07.06.2017р.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції склад суду змінювався, згідно ст. 69 ГПК України строк розгляду справи продовжувався, відповідно до ст. 77 ГПК України розгляд справи відкладався, на 13.09.2017р.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 13.09.2017р. підтримав апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові.

Представник третьої особи-3 в судовому засіданні апеляційної інстанції 13.09.2017р. підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові.

Прокурор в судовому засіданні апеляційної інстанції 13.09.2017р. заперечував проти доводів відповідача, викладених в апеляційній скарзі, просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу та в поясненнях.

Представники позивача, третьої особи-1 та третьої особи-2 в судове засідання апеляційної інстанції 13.09.2017р., будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, не з'явилися, причини їх неявки суду не відомі.

Оскільки їх явка в судове засідання обов'язковою не визнавалась, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частини 1 статті 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно статті 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 35 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" державний контроль у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів.

Відповідно до п. 1 Положення про Державну екологічну інспекцію України, затвердженого Указом Президента України від 3 квітня 2011 року №454/2011 (далі - Положення), Держекоінспекція України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для забезпечення реалізації державної політики із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів.

Судом встановлено, що на підставі наказу Державної екологічної інспекції у Чернігівській області № 285 від 23.05.2016 державними інспекторами з ОНПС Чернігівської області Лепехою В.М., Сіваком А.П., Павленком А.В. та старшим державним інспектором з охорони природного навколишнього середовища Чернігівської області Феськовцем О.О. з 23.05.2016р. по 27.05.2016р. проведено рейд-перевірку дотримання вимог природоохоронного законодавства в галузі збереження рослинного та тваринного світу.

За результатами перевірки складено акт про здійснення рейду державного нагляду (контролю) в галузі збереження рослинного та тваринного світу №66/06 від 27.05.2016, яким встановлено наступні порушення. На території Чернігівського району на землях Ковпитської сільської ради в смузі відводу захисних лісонасаджень по лінії Жукотки-Жидиничі виявлено факт самовільної вирубки 37 дерев дуба звичайного сиро ростучого, 1 дерева сосни звичайної сиро ростучої та 10 дерев дуба черешчатого.

На підставі вище вказаної перевірки позивач здійснив розрахунок розмірів збитків, які заподіяні державі внаслідок самовільної вирубки, розмір яких загалом становить 319 335,58 грн.

За таких обставин, прокурор в інтересах держави в особі Ковпитської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області просить суд стягнути з відповідача 319 335,58 грн. шкоди, завданої навколишньому природному середовищу шляхом їх перерахування одержувачам: 95 800,67 грн. до спеціального фонду Державного бюджету України; 63 867,12 грн. до спеціального фонду Чернігівського обласного бюджету; 159 667,79 грн. на користь фонду охорони навколишнього природного середовища Ковпитської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області.

Відповідно до державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серія ЯЯ №376210, Державне територіально-галузеве об'єднання "Південно-Західна залізниця" на підставі рішення Чернігівської районної державної адміністрації від 08.06.2010 №190 та від 12.11.2010 №398 є постійним користувачем земельної ділянки площею 109,1705 га, що розташована на території Ковпитської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області, з цільовим призначенням земельної ділянки: для експлуатації та обслуговування залізниці.

Статтею 121 Конституції України на органи прокуратури України покладено функції представництва інтересів громадян та держави в судах.

Частиною 1 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VII, представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно ч. 1, ч. 3 ст. 2 ГПК України господарський суд порушує справи за позовними заявами прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави.

Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Статтею 29 ГПК України передбачено, що прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.99 N 3-рп/99 зі справи за конституційним поданням Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (далі - Рішення Конституційного Суду України), із врахуванням того, що, "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Під поняттям "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах", зазначеним у частині другій статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України, потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Відповідні повноваження органу місцевого самоврядування визначаються з огляду на вимоги Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Частиною 1 статті 6 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 № 280/97-ВР, первинним суб'єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста.

Згідно ч. 1 ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Статтею 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності, зокрема, на нерухоме майно.

Звернення з даним позовом до суду в інтересах держави в особі Ковпитської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області обґрунтоване тим, що у зв'язку із недостатністю коштів для здійснення претензійно-позовної роботи, Ковпитська сільська ради неналежним чином здійснює захист своїх порушених прав та інтересів.

З огляду на вищенаведене, звернення прокурора в інтересах держави в особі Ковпитської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області до господарського суду з даним позовом, направлено на захист інтересів територіальної громади с. Ковпита, уповноваженим органом якої є Ковпитська сільська рада, з огляду на що доводи апелянта щодо неналежної чіткості формулювання й умотивування інтересів держави не заслуговують на увагу.

Згідно ст.1 Лісового кодексу України, ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місце розташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах.

Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.

Відповідно до ст.ст.16, 17 Лісового кодексу України право користування лісами здійснюється в порядку постійного та тимчасового користування лісами. У постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи.

Частиною 2 ст.19 Лісового кодексу України встановлено, що постійні лісокористувачі зобов'язані забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень, посилення їх корисних властивостей, вживати інших заходів; дотримуватися правил і норм використання лісових ресурсів.

Пунктом 5 статті 64 (Основні вимоги щодо ведення лісового господарства) Лісового кодексу України визначено, що підприємства, установи, організації і громадяни здійснюють ведення лісового господарства з урахуванням господарського призначення лісів, природних умов і зобов'язані здійснювати охорону лісів від пожеж, захист від шкідників і хвороб, незаконних рубок та інших пошкоджень.

Відповідно до ч. ч. 1, 5 статті 86 Лісового кодексу України організація охорони і захисту лісів передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження лісів від пожеж, незаконних рубок, пошкодження, ослаблення та іншого шкідливого впливу, захист від шкідників і хвороб; забезпечення охорони і захисту лісів покладається на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, та органи місцевого самоврядування, власників лісів і постійних лісокористувачів відповідно до цього кодексу.

Отже, цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів, а також і постійні лісокористувачі, бездіяльність яких полягає у допущенні та не перешкоджанні їхніми працівниками незаконному вирубуванню лісових насаджень внаслідок неналежного виконання ними своїх службових обов'язків.

А тому, у випадках встановлення контролюючими органами при проведенні перевірок дотримання природоохоронного законодавства на підвідомчій лісовому господарству території факту незаконного вирубування дерев, вчиненого невстановленими особами, відповідальними особами за заподіяні державі збитки є постійні лісокористувачі, які в порушення лісового та природоохоронного законодавства не забезпечили охорону і збереження лісів від незаконних рубок.

Відповідно до ст.68 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" підприємства, установи, організації та громадяни зобов'язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України.

Згідно ст.69 вказаного Закону шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.

Як було встановлено судом першої інстанції, факт незаконної вирубки 37 дерев дуба звичайного сиро ростучого, 1 дерева сосни звичайної сиро ростучої та 10 дерев дуба черешчатого підтверджується наявним в матеріалах справи актом про здійснення рейду державного нагляду (контролю) в галузі збереження рослинного та тваринного світу № 66/06 від 27.05.2016.

При цьому відповідач (апелянт), заперечуючи проти позову, зазначив, що факт незаконної порубки 10 дерев встановлено Актом огляду місяця вчинення порушення лісового законодавства від 24.05.2016, факт незаконної порубки 38 дерев зафіксовано Актом огляду місяця вчинення порушення лісового законодавства від 24.05.2016, складені ВП «Бахмацька дистанція захисних лісонасаджень» РФ "Південно-Західна залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", тобто, на думку відповідача, останнім належним чином виконані свої зобов'язання з охорони і збереження лісового фонду.

Однак, відповідачем не надано доказів належного реагування на виявлене порушення.

Так, матеріали справи не містять та відповідачем не надано суду доказів того, що в момент фіксування правопорушення відповідачем повідомлено правоохоронні органи. Невідкладене повідомлення відповідачем правоохоронних органів дало б можливість встановити осіб-правопорушників та запобігти вирубці значної кількості дерев.

За умови дотримання відповідачем затвердженого начальником Бахмацької дистанції захисних лісонасаджень графіку патрулювання по дільницям, незаконну вирубку дерев могло бути виявлено завчасно, що попередило б вирубку дерев саме у такій значній кількості - 37 дерев дуба звичайного сиро ростучого, 1 дерева сосни звичайної сиро ростучої та 10 дерев дуба черешчатого.

На переконання суду, наведене свідчить про наявність вини відповідача щодо неналежної охорони лісу (бездіяльність), внаслідок чого скоєно незаконну порубку лісу.

Згідно п.5 ч.2 ст.105 Лісового кодексу України, відповідальність за порушення лісового законодавства несуть особи, винні у порушенні вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених законодавством у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів.

Відповідно до ст.107 цього Кодексу, підприємства, установи, організації зобов'язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України.

Відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, за своєю правовою природою є відшкодування позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.

Відповідно до ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоду звільняється від відповідальності, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди (цивільне правопорушення).

Юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди, є склад цивільного правопорушення, елементами якого є :

а) протиправна поведінка особи, б) настання шкоди, в) причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою, г) вина завдавача шкоди.

Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров'я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов'язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом завдана шкода відшкодовується в повному обсязі (мова йдеться про реальну шкоду та упущену вигоду).

Причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов'язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди. Тобто відсутність у діях особи умислу або необережності звільняє її від відповідальності, крім випадків, коли за нормами Цивільного кодексу України відповідальність настає незалежно від вини.

Наявність всіх вищезазначених умов є обов'язковою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди.

При цьому розмір збитків (шкоди) має довести сторона, яка їх зазнала, а відсутність хоча б одного з вищевказаних елементів цивільного правопорушення звільняє заподіювача шкоди від відповідальності.

Отже, враховуючи принцип презумпції вини, саме відповідач повинен довести, що збитки завдано не з його вини.

Судом встановлено, що відповідач, як постійний лісокористувач, не дотримавшись вимог законодавства в частині забезпечення охорони та захисту лісових насаджень від самовільної порубки на підпорядкованій йому території, не забезпечив збереження не призначених для порубки дерев, не здійснив комплекс заходів, спрямованих на збереження лісів, незаконних порубок, не запобіг порушенням законодавства у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів, що потягло за собою незаконну порубку дерев, в результаті чого було завдано збитки державі у розмірі 319 335,58 грн.

Доводи апелянта про неправильне застосування судом першої інстанції ст. ст. 105, 107 Лісового кодексу України та відсутність вини відповідача спростовується наступним.

За змістом п. 1.4. Порядку організації та проведення перевірок суб'єктів господарювання щодо дотримання вимог природоохоронного законодавства, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 10.09.2008 № 464, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.01.2009 за №181/16034 передбачено: акт перевірки - документ, який фіксує факт проведення планових, позапланових перевірок суб'єктів господарювання і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища та його дотримання.

За фактом незаконної порубки дерев невідомими особами до Єдиного реєстру досудових розслідувань Чернігівським РВП ЧВП ГУ НП в Чернігівській області внесено відомості про кримінальне правопорушення з попередньою кваліфікацією за ст. 246 КК України. Водночас, особи, які вчинили кримінальне правопорушення, не встановлені.

Пунктом 6.1.2. роз'яснення Вищого арбітражного суду України від 27.06.2001р. № 02-5/744 ,,Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із застосуванням законодавства про охорону навколишнього природного середовища" зазначено, що вирішенні спорів щодо відшкодування шкоди, заподіяної порушенням вимог лісового законодавства у випадках встановлення контролюючими органами при проведенні перевірок дотримання природоохоронного законодавства на підвідомчій лісовому господарству території факту правопорушення, вчиненого невстановленими особами, судам необхідно виходити з того, що обов'язки із: забезпечення охорони, захисту, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень; дотримання правил і норм використання лісових ресурсів; ведення лісового господарства на основі матеріалів лісовпорядкування, здійснення використання лісових ресурсів способами, які забезпечують збереження оздоровчих і захисних властивостей лісів, а також створюють сприятливі умови для їх охорони, захисту та відтворення, відповідно до статті 19 Лісового кодексу України, покладено на постійних лісокористувачів.

Згідно ст. 105 Лісового кодексу України, ст. 68 Закону України ,,Про охорону навколишнього природного середовища" вчинення відповідачем зазначених правопорушень (порушення вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених у сфері охорони, захисту та використання лісів) є підставою для покладення на нього цивільно-правової відповідальності. При цьому, не важливо, хто конкретно здійснював незаконне вирубування дерев на ділянках, наданих у постійне користування, оскільки визначальним є факт порушення відповідачем (постійним лісокористувачем) встановлених правил лісокористування, що спричинило завдання державі шкоди.

Відповідно до ст. 107 Лісового кодексу України, підприємства, установи, організації і громадяни зобов'язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України.

За загальним правилом застосування як договірної, так і деліктної відповідальності, що передбачено нормами ч. 2 статті 614, ч. 2 статті 1166 Цивільного кодексу України, встановлюється презумпція вини правопорушника, втім, відповідач під час розгляду справи в порушення вимог статей 33, 34 ГПК України не довів, що він на виконання вимог лісового та природоохоронного законодавства забезпечив охорону і збереження лісу на підвідомчій території від незаконної рубки, не надав належних і допустимих доказів щодо відсутності його вини або доказів відшкодування заподіяної шкоди.

Аналогічна позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 12.11.2014 р. у справі № 914/1138/14.

Розмір збитків, заявлених до стягнення, розрахований спеціально уповноваженим суб'єктом - Державною екологічною інспекцією у Чернігівській області відповідно до Такс для обчислення розміру шкоди, завданої лісу підприємствами, установами, організаціями та громадянами незаконним вирубуванням та пошкодженням дерев і чагарників до ступеня припинення росту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2008 №665.

Загальна сума розміру заподіяних збитків становить 319 335,58 грн.

Постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2008 № 665 затверджено Такси для обчислення розміру шкоди, завданої лісу підприємствами, установами, організаціями та громадянами незаконним вирубуванням та пошкодженням дерев і чагарників до ступеня припинення росту.

З огляду на викладене, дослідивши матеріали справи, колегія суддів зазначає, що відповідачем не вжито всіх належних заходів недопущення незаконної порубки лісу на території, що йому належить на праві постійного користування, що підтверджується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою серія ЯЯ №376210. Судом першої інстанції було встановлено наявність вини відповідача щодо неналежної охорони лісу (бездіяльність), внаслідок чого скоєно незаконну порубку лісу.

При цьому доводи апелянта про те, що докази вчинення незаконної вирубки лісу саме працівниками залізниці під час виконання трудових обов'язків в матеріалах справи відсутні, є безпідставними, оскільки відповідач не довів, а у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач на виконання вимог лісового та природоохоронного законодавства забезпечив належну охорону і збереження лісу на підвідомчій території від незаконної вирубки, а також відсутності вини у такій бездіяльності його працівників.

Виходячи з викладеного, доводи апелянта про неправомірне визначення розміру збитків за допомогою вказаної Методики є необґрунтованими.

Державною екологічною інспекцією на підставі такс для обчислення розміру шкоди, завданої лісу підприємствами, установами, організаціями та громадянами незаконним вирубуванням та пошкодженням дерев і чагарників до ступеня припинення росту здійснено розрахунок збитків, які заподіяні державі в результаті самовільної вирубки 37 дерев дуба звичайного сиро ростучого, 1 дерева сосни звичайної сиро ростучої та 10 дерев дуба черешчатого, який складає 319 335,58 грн.

Колегія суддів, перевіривши наданий позивачем розрахунок суми збитків, які заподіяні державі в результаті самовільної вирубки 37 дерев дуба звичайного сиро ростучого, 1 дерева сосни звичайної сиро ростучої та 10 дерев дуба черешчатого, дійшла висновку, що він є вірним і відповідає вимогам чинного законодавства, зокрема вищезазначеним Таксам.

З огляду на викладене, доводи апелянта про відсутність такого складу правопорушення як шкода, неправомірна поведінка та причинно-наслідковий зв'язок не узгоджуються з матеріалами справи.

При цьому посилання апелянта на порушення судом п.4 ч.1 ст.77 ГПК України щодо не залучення до участі у справі всіх суб'єктів, на яких законом покладено обов'язок забезпечувати охорону і збереження лісу на підвідомчій території від незаконної порубки, протирічить матеріалам справи, оскільки як встановлено судом, саме відповідач є тією особою, що відповідає за заподіяну шкоду у даному випадку.

Відповідно до ст.42 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища", в Україні фінансування заходів щодо охорони навколишнього природного середовища здійснюється за рахунок Державного бюджету України, бюджету Автономної Республіки Крим та місцевих бюджетів, коштів підприємств, установ та організацій, фондів охорони навколишнього природного середовища, добровільних внесків та інших коштів.

За приписами п. "г" ч. 4, ч. 6 ст. 47 вказаного Закону державний фонд охорони навколишнього природного середовища утворюється за рахунок частини грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища в результаті господарської та іншої діяльності, згідно з чинним законодавством. Кошти місцевих, Автономної Республіки Крим і Державного фондів охорони навколишнього природного середовища можуть використовуватись тільки для цільового фінансування природоохоронних та ресурсозберігаючих заходів, в тому числі наукових досліджень з цих питань, ведення державного кадастру територій та об'єктів природно-заповідного фонду, а також заходів для зниження впливу забруднення навколишнього природного середовища на здоров'я населення.

Статтею 11 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" встановлено, що джерелами формування спеціального фонду Державного бюджету України на 2017 рік у частині доходів є надходження, визначені частиною третьою статті 29 Бюджетного кодексу України.

За приписами пункту 7 частини 3 статті 29 Бюджетного кодексу України джерелами формування спеціального фонду Державного бюджету України в частині доходів (з урахуванням особливостей, визначених пунктом 1 частини другої статті 67-1 цього Кодексу), зокрема, є 30 відсотків грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності.

Згідно пункту 4 частини 1 статті 69-1 Бюджетного кодексу України до надходжень спеціального фонду місцевих бюджетів належать 70 відсотків грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності, в тому числі: до сільських, селищних, міських бюджетів, бюджетів об'єднаних територіальних громад, що створюються згідно із законом та перспективним планом формування територій громад - 50 відсотків, обласних бюджетів та бюджету Автономної Республіки Крим - 20 відсотків, бюджетів міст Києва та Севастополя - 70 відсотків.

Таким чином, стягнення шкоди має здійснюватись у відповідності до вищевказаних норм Бюджетного кодексу України.

За таких обставин, враховуючи вищенаведене, судом встановлено всі необхідні елементи складу збитків, а відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано вини Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", як постійного лісокористувача, яким допущено самовільну порубку на підпорядкованій йому території, не здійснено комплекс заходів, спрямованих на збереження лісів від незаконних порубок, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог.

При цьому судом вірно зазначено про можливість стягнення зазначеного розміру шкоди з винної особи за незаконну вирубку 37 дерев дуба звичайного сиро ростучого, 1 дерева сосни звичайної сиро ростучої та 10 дерев дуба черешчатого, у разі подальшого її встановлення.

Згідно ст. ст. 32-34 ГПК України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.02.2017р. у справі № 910/24064/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 28.02.2017р. у справі №910/24064/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/24064/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді А.І. Тищенко

С.А. Гончаров