РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.09.2017Справа №910/12479/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Украгротрейд Груп"

до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк"

про визнання протиправним та скасування рішення

Суддя Отрош І.М.

Представники:

від позивача: Ілляш Я.М. - представник за довіреністю б/н від 16.08.2017;

від відповідача: Слюсар О.Б. - представник за довіреністю б/н від 26.12.2016.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

18.08.2017 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Украгротрейд Груп" з вимогами до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" про визнання протиправним та скасування рішення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 23.05.2017 позивач отримав від відповідача лист про закриття рахунків банком в односторонньому порядку з посиланням на ст. 10 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», тобто про розірвання договору про відкриття та обслуговування банківських рахунків №1 від 10.09.2014 та договору 4152UAH від 10.09.2014, однак позивач вважає такі дії банку протиправними з тих підстав, що жодних запитів про надання інформації банку як суб'єкту первинного фінансового моніторингу, позивачу не надходило. Крім того, будь-які критерії ризиків, які в силу ст. 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність» є підставою для відмови банку від підтримання договірних відносин, в діяльності позивача відсутні.

За наведених обставин, позивач просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" про одностороннє розірвання договору про відкриття та обслуговування банківських рахунків в №1 від 10.09.2014 та договору 4152UAH від 10.09.2014, викладене у вигляді листа зі штрих-кодом №1104.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.08.2017 порушено провадження у справі № 910/12479/17; розгляд справи призначено на 18.08.2017.

18.08.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позов, згідно з яким відповідач зазначає, що вимоги, заявлені у позові, не відповідають способам захисту цивільних прав та інтересів, що визначені законодавством чи договором; право на односторонню відмову банку від договору банківського рахунку встановлене договором та законом, а саме ч. 1 ст. 10 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», ч. 5 ст. 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. 1075 Цивільного кодексу України встановлено право банку на одностороннє розірвання договору банківського рахунку у разі встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику.

Відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України судом оголошено перерву у розгляді справи до 19.09.2017 з огляду на задоволення усного клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи.

21.08.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду.

18.09.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли додаткові пояснення по суті позову, згідно з якими позивач зазначає, що покладені в основу висновків про високі ризики процесуальні документи - ухвали слідчих судів про накладення арешту на грошові кошти були скасовані з мотивів недоведеності причетності позивача до будь-якої злочинної діяльності; в поясненнях банку відсутнє посилання на відповідний пункт (розділ) критеріїв ризиків, затверджених наказом Міністерства фінансів України від 08.07.2016 №584.

У судове засідання 19.09.2017 з'явились представники позивача та відповідача. Позивач підтримав позов в повному обсязі, відповідач заперечив проти позову з підстав, викладених у відзиві на позов.

У судовому засіданні 19.09.2017 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

10.09.2014 між Публічним акціонерним товариством «Укрсиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Украгротрейд Групп» як клієнтом було укладено договір-анкету відкриття та обслуговування банківського рахунку (з Правилами) №1, згідно з яким банк відкриває клієнту рахунки, перелік яких наведено у додатку №1 до договору (рахунки 2500 (UAH), 2500 (EUR), 2500 (USD, 2500 (RUB), 2500 (UAH).

Підписуючи цей договір, клієнт погоджується із викладеною у Правилах (договірних умовах) відкриття та обслуговування банківського рахунку суб'єктів господарювання, нотаріусів та адвокатів - клієнтів АТ «Укрсиббанк», затверджених згідно з внутрішніми процедурами банку із усіма змінами і доповненнями, які розміщені для ознайомлення на сайті банку та інформаційних стендах у приміщеннях установ банку, пропозицією банку надавати клієнту послуги з відкриття та обслуговування банківського рахунку, на умовах, встановлених у цьому договорі та правилах (п. 1.1. договору).

Дослідивши зміст укладеного між Публічним акціонерним товариством «Укрсиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Украгротрейд Групп» договору відкриття та обслуговування банківського рахунку (з Правилами) №1 від 10.09.2014, суд дійшов до висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором банківського рахунка.

За змістом ст. 1066 Цивільного кодексу України, за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Відповідно до статті 1067 Цивільного кодексу України, договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами. Банк зобов'язаний укласти договір банківського рахунка з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам. Банк не має права відмовити у відкритті рахунка, вчинення відповідних операцій за яким передбачено законом, установчими документами банку та наданою йому ліцензією, крім випадків, коли банк не має можливості прийняти на банківське обслуговування або якщо така відмова допускається законом або банківськими правилами. У разі необґрунтованого ухилення банку від укладення договору банківського рахунка клієнт має право на захист відповідно до цього Кодексу.

Згідно зі статтею 1068 Цивільного кодексу України, банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом (ст. 1074 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено, що 01.02.2016 між Публічним акціонерним товариством «Укрсиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Украгротрейд Групп» як вкладником укладено договір №32501UAH банківського вкладу «Активні гроші» (з суб'єктом господарювання), згідно з яким банк приймає на зберігання від вкладника грошові кошти (вклад) та зобов'язується виплачувати вкладникові суму вкладу та нараховані проценти на умовах та в порядку, встановлених цим договором; банк відкриває вкладний (депозитний) рахунок №32501 UAH з метою зарахування на рахунок грошових коштів - вкладу; строк розміщення вкладу - з 01.11.2016 до дати повернення всієї суми вкладу на рахунок вкладника.

Дослідивши зміст укладеного між Публічним акціонерним товариством «Укрсиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Украгротрейд Групп» договору №32501UAH банківського вкладу «Активні гроші» (з суб'єктом господарювання) від 01.02.2016, суд дійшов висновку, що вказаний правочин за своєю правовою природою є договором банківського вкладу.

Як встановлено приписами ст. 1058 Цивільного кодексу України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Судом встановлено, що Публічним акціонерним товариством «Укрсиббанк» 07.11.2016 було розглянуто питання про продовження бізнес-відносин з позивачем, за наслідками якого прийнято рішення про припинення підтримання ділових відносин з позивачем з подальшим присвоєнням клієнту неприйнятно високого рівня ризику з підстав виявлення критичної негативної інформації,а саме арешт, ст. 205, ст. 209 КК України. Вказане рішення оформлене протоколом Комітету затвердження клієнтів АТ «Укрсиббанк» №б/н від 07.11.2016, копія якого долучена до відзиву.

Судом встановлено, що Публічним акціонерним товариством «Укрсиббанк» було направлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Украгротрейд Групп» лист зі штрих-кодом 1104, відповідно до якого відповідача поідомлено, що згідно з розробленими у банку критеріями ризику, що закріплені у внутрішніх правилах та процедурах та ст. 10 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», банк прийняв рішення про встановлення позивачу неприйнятно високого ризику та повідомив про те, що банк має намір закрити рахунок (рахунки) 2501UAH, 2500UAH, 2500EUR, 2500USD, 2500RUB, 2500UAH, 4152UAH, розірвати договори, а також інші діючі договори (окрім вкладних договорів), що укладені між позивачем та банком. Ці договори вважаються розірваними, а рахунки закриваються не пізніше 60 календарних днів з дня направлення листа. При цьому, у листі зазначено, що банк залишає за собою право продовжити обслуговування зазначеного (зазначених) рахунку (рахунків), а також надання послуг за зазначеними договорами.

Обґрунтовуючи підстави позовних вимог, позивач зазначає про те, що 23.05.2017 позивач отримав від відповідача лист про закриття рахунків банком в односторонньому порядку з посиланням на ст. 10 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», тобто про розірвання договору про відкриття та обслуговування банківських рахунків №1 від 10.09.2014 та договору 4152UAH від 10.09.2014, однак позивач вважає такі дії банку протиправними з тих підстав, що жодних запитів про надання інформації банку як суб'єкту первинного фінансового моніторингу, позивачу не надходило. Крім того, будь-які критерії ризиків, які в силу ст. 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність» є підставою для відмови банку від підтримання договірних відносин, в діяльності позивача відсутні.

За наведених обставин, позивач просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" про одностороннє розірвання договору про відкриття та обслуговування банківських рахунків в №1 від 10.09.2014 та договору 4152UAH від 10.09.2014, викладене у вигляді листа зі штрих-кодом №1104.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст. 598 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Згідно з приписами ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються (ст. 653 Цивільного кодексу України).

Як встановлено судом, Публічним акціонерним товариством «Укрсиббанк» 07.11.2016 було розглянуто питання про продовження бізнес-відносин з позивачем, за наслідками якого прийнято рішення про припинення підтримання ділових відносин з позивачем з подальшим присвоєнням клієнту неприйнятно високого рівня ризику з підстав виявлення критичної негативної інформації,а саме арешт, ст. 205, ст. 209 КК України. Вказане рішення оформлене протоколом Комітету затвердження клієнтів АТ «Укрсиббанк» №б/н від 07.11.2016, копія якого долучена до відзиву.

Як встановлено судом, Публічним акціонерним товариством «Укрсиббанк» було направлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Украгротрейд Групп» лист зі штрих-кодом 1104, відповідно до якого відповідача поідомлено, що згідно з розробленими у банку критеріями ризику, що закріплені у внутрішніх правилах та процедурах та ст. 10 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», банк прийняв рішення про встановлення позивачу неприйнятно високого ризику та повідомив про те, що банк має намір закрити рахунок (рахунки) 2501UAH, 2500UAH, 2500EUR, 2500USD, 2500RUB, 2500UAH, 4152UAH, розірвати договори, а також інші діючі договори (окрім вкладних договорів), що укладені між позивачем та банком. Ці договори вважаються розірваними, а рахунки закриваються не пізніше 60 календарних днів з дня направлення листа. При цьому, у листі зазначено, що банк залишає за собою право продовжити обслуговування зазначеного (зазначених) рахунку (рахунків), а також надання послуг за зазначеними договорами.

Суд зазначає, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.08.2017 було зобов'язано позивача надати копії всіх договорів, на підставі яких позивачем були відкриті рахунки у Публічному акціонерному товаристві "УкрСиббанк", та щодо яких банк повідомив позивача про намір закриття рахунків (в тому числі копію Договору № 4152UAH від 10.09.2014), разом з тим, копія договору № 4152UAH від 10.09.2014 до матеріалів справи подана не була.

В той же час, відповідно до довідки АТ «УкрСиббанк» №67-19-32/787 від 06.07.2017, копія якої подана позивачем 21.08.2017, позивачу у АТ «УкрСиббанк» відкрито рахунки, в тому числі поточний рахунок №4152 в UAH.

Відповідно до ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, які визнаються сторонами, можуть не доказуватись сторонами.

Дослідивши лист відповідача зі штрих-кодом 1104, суд дійшов висновку, що викладене у вказаному листі повідомлення про закриття рахунків та розірвання договору за своєю правовою природою є правочином - односторонньою відмовою від договорів.

За змістом ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

В той же час, суд наголошує на тому, що у листі зі штрих-кодом 1104 банк зазначає, що має намір закрити рахунки та розірвати договори (абзаци 3, 4); в абзаці 5 відповідач вказує, що ці договори вважаються розірваними, а рахунки закриваються не пізніше 60 календарних днів з дня направлення листа; в абзаці 8 листа зазначено, що банк залишає за собою право продовжити обслуговування рахунків, а також надання послуг за договорами.

З сукупного аналізу змісту листа не вбачається чіткого волевиявлення банку, на підставі якого можна зробити висновок про однозначний намір банку по визначенню юридичної долі договорів, про які йдеться у листі, а саме щодо реалізації права на односторонню відмову, так як вказаний лист містить одночасно і відомості щодо наявності у банку наміру розірвати договору, і водночас констатується факт їх розірвання та одночасно банк зазначає щодо можливого продовження виконання договорів на власний розсуд.

Разом з тим, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Дана норма кореспондується з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, якими визначено, що держава забезпечує захист прав та законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів у спосіб та порядок, що визначається цим кодексом та іншими законами України. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Надаючи правову оцінку належності обраного прокурором способу захисту, суд звертає увагу на визначення можливої ефективності такого способу з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02).

Іншими словами, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тоді-як позовні вимоги у даній справі на забезпечення поновлення прав не спрямовані.

Суд зазначає, що рішення суду саме по собі повинне бути не декларативним, а виконуваним, тобто акт правосуддя повинен мати форму реалізації в майбутньому (власне, за наслідками чого і здійснюється відновлення порушених прав).

Суд зазначає, що виходячи з підстав позову, суть порушеного права позивача, яким обґрунтовані вимоги, полягає у незаконності, на думку позивача, односторонньої відмови відповідача від виконання умов договорів та закриття у зв'язку з цим рахунків 2501UAH, 2500UAH, 2500EUR, 2500USD, 2500RUB, 2500UAH, 4152UAH.

Наведене дає підстави для висновку, що позивач у даному спорі оскаржує правоприпиняючий юридичний факт - правочин щодо односторонньої відмови від договорів.

В той же час, рішення про одностороннє розірвання договорів (як позивачем сформульовано у позові) у даному разі є внутрішньовольовим актом відповідної особи, що, саме по собі не є поведінкою суб'єктів права, з якою пов'язані виникнення, зміна та припинення правовідносин (тобто юридичним фактом - дією); такий факт (дія), власне, у спірному правовідносинах виник за наслідками вчинення правочину щодо односторонньої відмови від договорів, що за критерієм юридичних наслідків є правоприпиняючим юридичним фактом.

Відтак, оскільки рішення про одностороннє розірвання договорів у даному разі не є юридичним фактом, безпосередньо з яким пов'язано виникнення, зміна чи припинення правовідносин, обраний позивачем спосіб захисту щодо визнання протиправним та скасування такого рішення є неналежним та не відповідає суті порушеного права, а отже такий спосіб захисту не має наслідком поновлення прав позивача, порушенням яких обґрунтований позов.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Так, належним та ефективним, виходячи з підстав позову, способом захисту порушених прав позивача, за висновками суду, буде подання позову з вимогами про визнання недійсним правочину щодо односторонньої відмови від договорів та про спонукання до виконання умов таких договорів. При цьому, при зверненні до суду з позовом про визнання правочину недійсним до предмету дослідження судом входять обставини щодо наявності у відповідача права на односторонню відмову від договору, щодо наявності умов/обставин для виникнення такого права та щодо належної реалізації такої відмови (наявності чіткого волевиявлення на припинення правовідносин сторін та доведення до іншої сторони такого волевиявлення).

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ч. 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Положеннями статті 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на викладене, оскільки обраний позивачем спосіб захисту не є ефективним та належним, позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Украгротрейд Груп" з вимогами до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" про визнання протиправним та скасування рішення не підлягає задоволенню.

При цьому, обставини правомірності чи неправомірності односторонньої відмови відповідача від договорів та доводи сторін щодо даних обставин судом не досліджуються в межах даної справи з огляду на висновки суду щодо неналежності та неефективності обраного позивачем способу захисту.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку з відмовою в позові, судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 43, 49, 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 25.09.2017

Суддя І.М. Отрош