РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.09.2017№910/9581/17

За позовом Приватного підприємства «Сінта-Сервіс»

до 1. Відокремленого підрозділу Комунального підприємства «Київпастранс»

Дирекція по будівництву та утриманню об'єктів транспорту та допоміжної

інфраструктури»

2. Комунального підприємства «Київпастранс»

про стягнення 110 143,35 грн.

Суддя Літвінова М.Є.

Представники сторін:

від позивача: Шаповалов В.М. за довіреністю від 01.03.2017;

від відповідача-1: не з'явився;

від відповідача-2: Юрко О.Є. за довіреністю № 06-5/726 від 12.09.2016.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство «Сінта-Сервіс» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Відокремленого підрозділу Комунального підприємства «Київпастранс» Дирекція по будівництву та утриманню об'єктів транспорту та допоміжної інфраструктури» (далі - відповідач-1) та Комунального підприємства «Київпастранс» (далі - відповідач-2) про стягнення 158 870,27 грн., з яких 50 3011,07 грн. основного боргу, 4 474,00 грн. 3% річних, 55 580,52 грн. пені та 48 504,68 грн. інфляційних втрат.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, що відповідно до укладених з відповідачем Договору ним були виконані будівельні роботи, які відповідач в порушення взятих на себе зобов'язань в повному обсязі не оплатив, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість перед позивачем. Враховуючи зазначене, позивач вирішив звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 15.06.2017 порушено провадження у справі № 910/9581/17, її розгляд призначено на 05.07.2017 року.

04.07.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача-2 подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 05.07.2017 на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 19.07.2017 року.

17.07.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача-2 були подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи, а також відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач-2 проти задоволення позову заперечує, оскільки відповідно до інформації бухгалтерії Дирекції по будівництву та утриманню об'єктів транспорту та допоміжної інфраструктури, відсутні первинні документи, які підтверджують здійснення спірних господарських операцій, а саме актів приймання-передачі виконаних робіт та податкові накладні. Таким чином, відповідач-2 вважає, що за відсутності згаданих документів у нього не виникає будь-яких зобов'язань за договірними правовідносинами в частині оплати.

Також відповідач-2 вказує на те, що за умовами п. 3.1.2. Договору остаточний розрахунок проводиться на підставі актів здачі-приймання виконаних робіт протягом 10-ти днів з моменту їх підписання. Водночас, Акти виконаних робіт не містять дати їх підписання, у зв'язку з чим неможливо визначити встановлений п. 3.1.2. Договору 10-денний строк оплати виконаних робіт. Оскільки неможливо встановити з якого саме моменту у відповідача-2 виник обов'язок з оплати виконаних позивачем робіт, відповідач-2 вважає що відсутні реальна можливість встановити з якого саме моменту повинен бути здійснений розрахунок 3% річних та інфляційних втрат.

Крім того, відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог в частині стягнення пені за порушення строків оплати виконаних позивачем робіт, оскільки такий вид неустойки не передбачений умовами Договору.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 19.07.2017 в порядку статті 69 Господарського процесуального кодексу України продовжено строк розгляду справи № 910/9581/17 на 15 днів, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 16.08.2017 року.

В судовому засіданні 16.08.2017 року на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 23.08.2017 року.

19.08.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подано додаткові документи для долучення до матеріалів справи та заяву про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до змісту якої позивач просить суд стягнути з КП «Київпастранс» в особі його відокремленого підрозділу - Дирекції по будівництву та утриманню об'єктів транспорту та допоміжної інфраструктури заборгованість в сумі 110 143,35 грн., з яких 50 311,07 грн. основного боргу, 4 474,00 грн. 3% річних, 5 964,26 грн. пені, 49 394,02 грн. інфляційних втрат.

В судовому засіданні 23.08.2017 року судом прийнято до розгляду вищевказану заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог, відповідно має місце нова ціна позову, виходячи з якої вирішується спір.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 23.08.2017 на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 11.09.2017 року.

07.09.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача-2 було подано відзив на позовну заяву (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог), відповідно до змісту якого відповідач-2 заперечує проти задоволення позову, оскільки вважає, що він не порушив строки оплати виконаних позивачем робіт. Так, в обґрунтування зазначеної позиції відповідач-2 вказує на те, що за умовами п. 3.1.2. Договору остаточний розрахунок проводиться на підставі актів здачі-приймання виконаних робіт протягом 10-ти днів з моменту їх підписання. Водночас, Акт виконаних робіт за квітень 2013 року не містить дати його підписання, у зв'язку з чим неможливо визначити встановлений п. 3.1.2. Договору 10-денний строк оплати виконаних робіт. Оскільки строки оплати виконаних позивачем робіт порушені не були, відповідач-2 вважає безпідставним нарахування 3% річних та інфляційних втрат на підставі частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

Крім того, відповідачем-2 було подано заяву про застосування строків позовної давності щодо позовних вимог в частині стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат.

В судовому засіданні 11.09.2017 року представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача-2 в судовому засіданні 11.09.2017 року проти задоволення позову заперечив.

Представник відповідача-1 в судове засідання 11.09.2017 року не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача-1 не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 11.09.2017 року судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-2, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

12.11.2012 року між позивачем (Підрядник) та відповідачем-2 (Замовник) було укладено Договір підряду № 43/12 (далі - Договір), відповідно до пункту 1.1. якого Замовник доручає, а Підрядник зобов'язується виконати за завданням Замовника з використанням власних матеріалів та матеріалів Замовника роботи із ремонту, заміни, реконструкції та відновлення зовнішніх мереж водопроводу та каналізації об'єктів, що знаходяться у віданні підприємства.

Згідно з п. 2.1. Договору загальна вартість підрядних робіт визначається договірною ціною та кошторисною документацією, що є невід'ємною частиною цього Договору. Остаточна вартість виконаних робіт визначається на підставі Акта приймання-передачі виконаних робіт за формою КБ-2в, довідки про вартість виконаних будівельних робіт КБ-3, дефектного акту, підписаних представниками обох сторін.

Пунктом 3.1. Договору передбачено, що оплата за цим Договором проводиться шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Підрядника в такому порядку:

3.1.1. Попередня оплата у розмірі 40% від договірної ціни кожного етапу на придбання матеріалів;

3.1.2. Остаточний розрахунок проводиться на підставі підписаних актів здачі-приймання виконаних робіт протягом 10-ти днів з моменту їх підписання.

Термін початку виконання робіт - не пізніше 3-х днів з моменту отримання Підрядником коштів, передбачених в п. 3.1.1. Договору. Датою завершення робіт є дата підписання акту про прийняття виконаних робіт (п. п. 4.1., 4.2. Договору).

03.06.2013 року сторони уклали Додаткову угоду № 1 до Договору, якою змінили преамбулу Договору та зазначили, що Замовником за цим Договором є КП «Київпастранс» Дирекція по будівництву та утриманню об'єктів транспорту та допоміжної інфраструктури».

Додатковою угодою № 2 від 12.11.2013 сторони продовжили термін дії Договору до 31.12.2014, але в будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов'язань по Договору.

На виконання умов Договору позивач виконав підрядні роботи, що підтверджується Актами ф.КБ-2в за листопад 2012 року на суму 17 409, 17 грн. та за квітень 2013 року на суму 140 211, 07 грн.

Проте, відповідач взяті на себе зобов'язання з оплати вартості виконаних робіт виконав частково, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість в сумі 50 311,07 грн.

Зважаючи на те, що відповідач допустив порушення взятих на себе зобов'язань в частині оплати виконаних позивачем робіт, останній вирішив звернутись до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Укладені між сторонами договори за своєю правовою природою є договорами будівельного підряду.

Відповідно до частини 1 статті 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Статтею 875 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором будівельного підряду підрядник зобов'язується збудувати і здати у встановлений строк об'єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов'язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов'язок не покладається на підрядника, прийняти об'єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх. Договір будівельного підряду укладається на проведення нового будівництва, капітального ремонту, реконструкції (технічного переоснащення) підприємств, будівель (зокрема житлових будинків), споруд, виконання монтажних, пусконалагоджувальних та інших робіт, нерозривно пов'язаних з місцезнаходженням об'єкта. До договору будівельного підряду застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 1 статті 838 Цивільного кодексу України передбачено, що підрядник має право, якщо інше не встановлено договором, залучити до виконання роботи інших осіб (субпідрядників), залишаючись відповідальним перед замовником за результат їхньої роботи. У цьому разі підрядник виступає перед замовником як генеральний підрядник, а перед субпідрядником - як замовник.

В силу частини 1 статті 853 Цивільного кодексу України замовник зобов'язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.

Відповідно до частини 4 статті 882 Цивільного кодексу України передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною. Акт, підписаний однією стороною, може бути визнаний судом недійсним лише у разі, якщо мотиви відмови другої сторони від підписання акта визнані судом обґрунтованими.

Наявні в матеріалах справи акти приймання виконаних будівельних робіт форми КБ-2в за листопад 2012 року на суму 17 409,17 грн. та за квітень 2013 року на суму 140 2011,07 грн. з боку відповідача підписані без зауважень, жодних заперечень щодо обсягу та вартості виконаних позивачем робіт та їх невідповідності кошторисним розрахункам з боку відповідача висловлено не було, у зв'язку з чим означені акти приймаються судом як належний доказ в підтвердження виконання позивачем вказаних в означених актах будівельних робіт за спірними Договорами.

При цьому, суд зазначає, що відсутність відображення у податковій звітності відповідача спірних господарських операцій не спростовує факт виконання позивачем робіт за вищевказаними Актами КБ-2в та не нівелює обов'язок відповідача здійснити їх оплату у встановлені Договором строки.

Відповідно до частини 1 статті 854 Цивільного кодексу України якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Частиною 4 статті 879 Цивільного кодексу України передбачено, що оплата робіт провадиться після прийняття замовником збудованого об'єкта (виконаних робіт), якщо інший порядок розрахунків не встановлений за погодженням сторін.

Як зазначалось судом вище, відповідно до п. 3.1.2. Договору остаточний розрахунок проводиться на підставі підписаних Актів здачі-приймання виконаних робіт протягом 10-ти днів з моменту їх підписання.

Досліджуючи зміст Актів ф. КБ-2в за листопад 2012 року на суму 17 409,17 грн. та за квітень 2013 року на суму 140 2011,07 грн. судом встановлено, що дата підписання означених актів відсутня.

Відповідач вважає, що оскільки вищевказані акти не містять дати їх підписання, то неможливо встановити дату виникнення у нього обов'язку здійснити оплату виконаних позивачем робіт.

Проте, вищевказані доводи відповідача суд вважає безпідставними та до уваги не приймає, враховуючи наступне.

Так, за умовами п.п. 5.3., 5.4. Договору Акти виконаних робіт підписуються обома сторонами до 1 числа кожного місяця, до повного закінчення підрядних робіт. У разі, якщо Замовник незгоден з розрахунками, викладеними в Акті виконаних робіт, він повинен в п'ятиденний термін подати підряднику в письмовій формі обґрунтовану відмову від підписання Акту. В іншому разі, Акт виконаних робіт вважається прийнятим Замовником до розрахунків.

За своєю правовою природою Акт ф.КБ-2в - це документ первинного обліку, який складається щомісячно для визначення вартості та обсягів виконаних будівельно-монтажних, ремонтних та інших підрядних робіт і є основою для складання "Довідки про вартість виконаних підрядних робіт та витрат" (форма N КБ-3).

З матеріалів справи вбачається, що Акт за листопад 2012 року на суму 17 409,17 грн. відповідачем оплачений в повному обсязі.

Що стосується Акту за квітень 2013 року на суму 140 211,07 грн., за яким виникла заявлена до стягнення сума боргу, суд зазначає, що в матеріалах справи міститься Довідка про вартість виконаних будівельних робіт ф.КБ-3 за квітень 2013 року на суму 140 211,07 грн., яка підписана представниками сторін 30.04.2013 року.

Таким чином, враховуючи вищевказані приписи законодавства та умови п. 5.3. Договору щодо підписання сторонами Актів виконаних робіт до 1 числа кожного місяця, суд вважає, що одночасно із вищевказаною Довідкою форми КБ-3 від 30.04.2013 на суму 140 211,07 грн. сторонами був підписаний і Акт приймання виконаних будівельних робіт ф. КБ-2в за квітень 2013 року на суму 140 211,07 грн., який відповідач в силу вимог п. 3.1.2. Договору повинен був оплатити у строк до 10.05.2013 року включно.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних випадках ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Оскільки відповідач прийняв виконані позивачем роботи, однак в обумовлені строки не сплатив позивачеві повністю їх вартості, відповідний борг в сумі 50 311, 07 грн., який існує на момент розгляду справи в суді, має бути стягнутий з нього в судовому порядку.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно зі ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

У відповідності до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належним доказів на підтвердження відсутності боргу перед позивачем, у зв'язку з чим, на підставі встановлених під час розгляду справи обставин суд вважає заявлені позивачем вимоги в частині стягнення основного боргу в сумі 50 311, 07 грн. обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

При цьому, суд зазначає, що клопотання про застосування строків позовної давності щодо позовних вимог в частині стягнення основного боргу відповідачем заявлено не було, а в силу приписів частини 3 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Що стосується заявлених позовних вимог про стягнення 49 394,02 грн. інфляційних втрат та 4 474,00 грн. 3% річних, слід зазначити наступне.

Згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 26.04.2017 у справі № 918/329/16, формулювання статті 625 Цивільного кодексу України, коли нарахування процентів тісно пов'язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У постанові від 09.11.2016 у справі № 9/5014/969/2012(5/65/2011) Верховний Суд України також наголосив на тому, що за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналогічна правова позиція викладена у пунктах 3.1., 4.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», в яких зазначено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Пунктом 3.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» передбачено, що зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з пунктом 3.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Зазначені висновки підтверджуються Рекомендаціями Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, даних у листі Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.1997, відповідно до яких визначення загального індексу за певний період часу здійснюється шляхом перемноження помісячних індексів, тобто накопичувальним підсумком. Його застосування до визначення заборгованості здійснюється за умов, якщо в цей період з боку боржника не здійснювалося платежів, тобто розмір основного боргу не змінювався. У випадку, якщо боржник здійснював платежі, загальні індекси інфляції і розмір заборгованості визначаються шляхом множення не за весь період прострочення, а виключно по кожному періоду, в якому розмір заборгованості не змінювався, зі складанням сум отриманих в результаті інфляційних збитків кожного періоду. При цьому, слід вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з врахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Так, відповідно до п. 3.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» у застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97 р.

Таким чином, інфляційні втрати мають розраховуватись шляхом визначення різниці між добутком суми боргу та помісячних індексів інфляції за час прострочення, розділених на сто, і сумою боргу.

Зазначене відповідає п. 6 Наказу Держкомстату від 27.07.2007 №265 «Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін», відповідно до якого розрахунки базового індексу споживчих цін проводяться за міжнародною класифікацією індивідуального споживання за цілями та здійснюються відповідно до модифікованої формули Ласпейреса. Розрахунки базового індексу споживчих цін за квартал,період з початку року і т.п. проводяться «ланцюговим» методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т.д.) індексів.

В силу приписів п. 1.12. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем нараховано та заявлено до стягнення 3% річних в сумі 4 474,00 грн. за період з 26.05.2014 по 12.05.2017 та інфляційні втрати в сумі 49 394,02 грн. за період з травня 2014 року по квітень 2017.

Разом із тим, главою 19 Цивільного кодексу України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

Аналіз змісту вищезазначених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов'язання, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки.

Зазначені висновки кореспондуються з приписами п. п. 3.4., 4.3. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», в яких зазначено, що до вимог про стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та стягнення сум процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 Цивільного кодексу України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 Цивільного кодексу України, зокрема, відповідно до частини 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов'язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов'язання до моменту його усунення.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з даним позовом 13.06.2017 року, у зв'язку з чим, враховуючи подану відповідачем заяву про застосування строків позовної давності, підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення 3% річних в сумі 4 399,80 грн. за період з 13.06.2014 по 12.05.2017, а також інфляційних втрат в сумі 45 743,99 грн. за період з червня 2014 року по квітень 2017 року.

В іншій частині вимоги позивача про стягнення 3% річних за період з 26.05.2014 по 12.06.2014 та інфляційних втрат за травень 2014 року задоволенню не підлягають у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем-2.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення пені в сумі 5 964,26 грн., суд зазначає наступне.

Положенням частини 1 статті 548 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (частина 1 статті 546 Цивільного кодексу України).

Згідно з приписами статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини 3 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Аналогічні положення містить стаття 230 Господарського кодексу України.

Також договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань врегульовано положеннями статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», положеннями якої встановлено, що за прострочку платежу, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Таким чином, в силу наведених норм права, пеня може бути стягнута лише у тому випадку (якщо не встановлено законом), коли основне зобов'язання прямо забезпечено неустойкою (пеня, штраф) у чинному договорі, а також ним встановлено її розмір (встановлено за згодою сторін).

Водночас, умови укладеного між сторонами Договору не містять положень щодо забезпечення виконання відповідачем зобов'язання з оплати виконаних позивачем робіт неустойкою (пенею), розмір пені сторонами також не визначено, у зв'язку з чим суд вважає, що правові підстави для застосування до відповідача господарської санкції шляхом стягнення пені за прострочення ним оплати виконаних позивачем робіт відсутні, у зв'язку з чим відмовляє у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Що стосується клопотання відповідача-2 про застосування строків позовної давності в частині стягнення пені, суд зазначає наступне.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" № 10 від 29.05.2013).

Оскільки суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог в частині стягнення пені, позовна давність не може бути застосована до даних правовідносин.

Разом з цим, суд вважає за необхідне припинити провадження у справі в частині позовних вимог до Відокремленого підрозділу Комунального підприємства «Київпастранс» Дирекція по будівництву та утриманню об'єктів транспорту та допоміжної інфраструктури на підставі пункту 1 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 21 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі є позивач і відповідач. Позивачами є підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього Кодексу, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є юридичні особи та у випадках, передбачених цим Кодексом, - фізичні особи, яким пред'явлено позовну вимогу.

Пунктом 1.7. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» передбачено, що відповідно до чинного законодавства, зокрема, Цивільного та Господарського кодексів України, Законів України "Про господарські товариства", "Про акціонерні товариства", "Про банки і банківську діяльність", юридичні особи для здійснення своїх функцій мають право створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами. Коло повноважень відокремленого підрозділу юридичної особи стосовно здійснення у господарському суді повноваження сторони у справі від імені цієї особи визначається установчими документами останньої, положенням про відокремлений підрозділ, яке затверджено юридичною особою, або довіреністю, виданою нею ж у встановленому порядку керівникові цього підрозділу. При цьому слід мати на увазі, що стороною у справі є юридична особа, від імені якої діє відокремлений підрозділ, і рішення приймається саме стосовно підприємства чи організації - юридичної особи, але в особі її відокремленого підрозділу, наприклад: "Стягнути з підприємства "А" в особі його відокремленого підрозділу - філії N 1 на користь організації "Б" в особі її Н-ської філії таку-то суму". Необхідно також враховувати, що саме лише зазначення в установчих документах чи положенні про наявність у відокремленого підрозділу права представляти юридичну особу в суді (господарському суді) не свідчить про надання такому підрозділові відповідних повноважень та визначення їх кола.

Частинами 1-3 статті 95 Цивільного кодексу України передбачено, що філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Представництвом є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення.

Частиною 2 статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» передбачено, що в Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості про юридичну особу, крім державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб, зокрема, дані про відокремлені підрозділи юридичної особи: ідентифікаційний код відокремленого підрозділу; найменування відокремленого підрозділу; місцезнаходження відокремленого підрозділу; види діяльності відокремленого підрозділу; відомості про керівника відокремленого підрозділу: прізвище, ім'я, по батькові, посада, дата народження, дата призначення та реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті про право здійснювати платежі за серією та номером паспорта), наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи; відомості про членів керівних органів: прізвище, ім'я, по батькові, дата народження, посада, контактний номер телефону та інші засоби зв'язку - для відокремленого підрозділу громадського формування; відомості про належність відокремленого підрозділу юридичної особи, що припиняється шляхом злиття, приєднання, поділу або перетворення, до юридичної особи - правонаступника; інформація для здійснення зв'язку з відокремленим підрозділом: телефон та адреса електронної пошти.

Виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань - документ в електронній або у випадку, передбаченому цим Законом, у паперовій формі, який формується та оновлюється за результатами проведення реєстраційних дій і містить відомості про юридичну особу або її відокремлений підрозділ, фізичну особу - підприємця (у тому числі про взяття на облік в органах державної статистики та державної фіскальної служби, видачу ліцензії та документів дозвільного характеру) або громадське формування, що не має статусу юридичної особи (стаття 1 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань»).

На підставі відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань судом встановлено, що Дирекція по будівництву та утриманню об'єктів транспорту та допоміжної інфраструктури є відокремленим підрозділом Комунального підприємства «Київпастранс», і не є юридичною особою, а отже не може бути відповідачем у даній справі.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в господарських судах України.

З огляду на вищевикладене, суд припиняє провадження у справі в частині позовних вимог до Відокремленого підрозділу Комунального підприємства «Київпастранс» Дирекція по будівництву та утриманню об'єктів транспорту та допоміжної інфраструктури.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що відповідач-2 неналежним чином виконував взяті на себе обов'язки щодо оплати вартості виконаних позивачем робіт, позовні вимоги підлягають задоволенню частково з урахуванням наведеного.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно задоволеній частині позову.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, п. 1 ч. 1 ст. 80, ст. ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Припинити провадження у справі № 910/9581/17 в частині позовних вимог до Відокремленого підрозділу Комунального підприємства «Київпастранс» Дирекція по будівництву та утриманню об'єктів транспорту та допоміжної інфраструктури.

2. Позовні вимоги задовольнити частково.

3. Стягнути з Комунального підприємства «Київпастранс» (04070, місто Київ, вулиця Набережне шосе, будинок 2; ) в особі Відокремленого підрозділу Комунального підприємства «Київпастранс» Дирекція по будівництву та утриманню об'єктів транспорту та допоміжної інфраструктури (04080, місто Київ, вулиця Кирилівська, будинок 132; код ЄДРПОУ ВП: 38538270) на користь Приватного підприємства «Сінта-Сервіс» (02105, місто Київ, вулиця Будівельників, будинок 9, квартира 4; ) 50 311 (п'ятдесят тисяч триста одинадцять) грн. 07 коп. основного боргу, 45 743 (сорок п'ять тисяч сімсот сорок три) грн. 99 коп. інфляційних втрат, 4 399 (чотири тисячі триста дев'яносто дев'ять) грн. 80 коп. 3% річних та 1 506 (одну тисячу п'ятсот шість) грн. 82 коп. витрат по сплаті судового збору.

4. В іншій частині позову відмовити.

5. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

6. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 18.09.2017.

Суддя М.Є. Літвінова