ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2017 року Справа № 914/2850/16

Вищий господарський суд України у складі: суддя Селіваненко В.П - головуючий (доповідач), судді Грек Б.М. і Студенець В.І.

розглянув касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ (далі - Компанія),

на ухвалу господарського суду Львівської області від 23.01.2017 та

постанову Львівського апеляційного господарського суду від 27.02.2017

зі справи № 914/2850/16

за позовом Компанії

до державного комунального підприємства "Стебниктеплокомуненерго", м. Стебник Львівської області (далі - Підприємство),

про стягнення 651 095,56 грн.

Судове засідання проведено за участю представників сторін:

позивача - Старчика А.А.,

відповідача - не з'яв.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

Позов було подано про стягнення коштів у сумі 651 095, 56 грн., з яких: 335 046, 24 грн. пені; 20 793, 24 грн. - 3% річних; 295 256, 08 грн. "інфляційних втрат", у зв'язку з неналежним виконанням Підприємством зобов'язань у частині своєчасних розрахунків за поставлений природний газ.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 23.01.2017 (суддя Синчук М.М.), залишеною без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 27.02.2017 (колегія суддів у складі: Костів Т.С. - головуючий, Орищин Г.В. і Желік М.Б.): припинено провадження у справі на підставі пункту 11 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України); повернуто Компанії з державного бюджету України 9 767 грн. судового збору.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України Компанія просить: скасувати ухвалу господарського суду Львівської області від 23.01.2017 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 27.02.2017; справу направити до місцевого господарського суду для розгляду по суті; відшкодувати за рахунок Підприємства судові витрати. Скаргу мотивовано прийняттям судових рішень з порушенням норм матеріального і процесуального права, зокрема: статей 1, 2, 3 та частини третьої статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" (далі - Закон); статей 598, 599 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України); статей 4 та 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Сторони відповідно до статті 1114 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи.

Перевіривши на підставі встановлених попередніми судовими інстанціями фактичних обставин справи правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку про наявність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Судові інстанції у розгляді справи виходили з таких обставин та висновків.

15.12.2014 Компанією (продавець) та Підприємством (покупець) укладено договір купівлі-продажу природного газу №2206/15-БО-21 (далі - Договір), за умовами якого:

- продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України Національною акціонерною компанія "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язаний прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору (пункт 1.1);

- газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями (пункт 1.2);

- продавець передає покупцю у період з 01.01.2015 по 31.12.2015 газ обсягом до 1419,5 тис.куб.м, у тому числі по місяцях кварталів, згідно з графіком, передбаченим договором (пункт 2.1);

- продавець передає покупцю газ у пунктах приймання-передачі газу на вхідній запірній/відключаючій арматурі покупця (пункт 3.1);

- приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг споживання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу покупця (пункт 3.3);

- оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу (пункт 6.1);

- у разі невиконання покупцем пункту 6.1 Договору він зобов'язаний сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу (пункт 7.2);

- договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині реалізації газу до 31.12.2015, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (розділ 11).

На виконання умов Договору Компанія протягом січня - грудня 2015 року поставила Підприємству природний газ на загальну суму 4 601 496,67 грн., що підтверджується підписаними сторонами без будь-яких зауважень актами приймання - передачі природного газу.

Відповідач розрахувався за поставлений природний газ у повному обсязі, але з порушенням встановленого пунктом 6.1 Договору строку, тому позивач за прострочення виконання зобов'язання нарахував відповідачу: 295 256,08 грн. "втрат від інфляційних процесів" з 15.02.2015 по 30.11.2015; 20 793,24 грн. - 3 % річних за період з 15.02.2015 по 17.02.2016 та 335 046,24 грн. пені за період з 15.02.2015 по 17.02.2016.

Заборгованість за спожитий у період з січня по грудень 2015 року природний газ була у повному обсязі погашена Підприємством 18.02.2016 (останній платіж).

Припиняючи провадження у справі на підставі пункту 11 ГПК України, місцевий господарський суд, з висновком якого погодився й апеляційний господарський суд, виходив з того, що відповідно до приписів Закону, який набрав чинності 30.11.2016, суми, заявлені до стягнення, підлягають списанню. Судами попередніх інстанцій зазначено, що на момент звернення з позовом до суду (провадження у справі було порушено ухвалою господарського суду Львівської області від 11.11.2016) у позивача було право вимагати у відповідача сплати пені, "інфляційних витрат" та 3% річних за несвоєчасну оплату отриманого природного газу за Договором, однак таке право скасовано під час провадження у справі у зв'язку набранням Законом чинності.

Так, відповідно до статті 2 Закону його дія поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Згідно із статтею 1 Закону процедура врегулювання заборгованості - це заходи, спрямовані на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості.

Частиною третьою статті 7 Закону передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідач є теплопостачальним підприємством, основний борг за природний газ був погашений ним до 30.11.2016.

Касаційна інстанція визнає правильним висновки судів попередніх інстанцій щодо правової кваліфікації спірних правовідносин та наявності підстав для застосування до них приписів Закону.

Проте попередні судові інстанції, зробивши відповідні висновки щодо застосування норм матеріального права, безпідставно застосували приписи статті 80 ГПК України та припинили провадження у справі, не прийнявши рішення по суті спору, з огляду на таке.

Відповідно до пункту 11 частини першої статті 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Як зазначено у підпункті 4.4 пункту 4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Згідно з приписами частини першої статті 11110 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого чи апеляційного господарського суду або постанови апеляційного господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ, зокрема, за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Встановлені судами попередніх інстанцій обставини свідчать про наявність між сторонами неврегульованих питань та існування предмета спору, оскільки позивач вважає, що пеня, 3% річних та втрати від інфляції підлягають стягненню з відповідача та, отже, предмет спору існує.

Таким чином, суди попередніх інстанцій за наявності спору між сторонами щодо предмета позову, зробивши висновки щодо застосування норм матеріального права, безпідставно застосували приписи статті 80 ГПК України та припинили провадження у справі, не прийнявши рішення по суті спору.

При цьому для правильного вирішення спору судам попередніх інстанцій необхідно було встановити, чи є доведеними вимоги позивача, з якими він звернувся, оцінити в сукупності усі належні та допустимі докази у справі, встановити всі фактичні обставини справи, що входили до предмета доказування у вирішенні спору.

Водночас касаційна інстанція згідно з частиною другою статті 1117 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Таким чином, згідно з частиною першою статті 11110 ГПК України оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню.

Відповідно до статті 11113 названого Кодексу у випадках скасування касаційною інстанцією, зокрема, ухвали про припинення провадження у справі справа передається на розгляд суду першої інстанції. За результатами такого розгляду має бути вирішено, в тому числі, й питання щодо розподілу усіх судових витрат зі справи.

Керуючись статтями 1119, 11110, 11113 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" задовольнити.

2. Ухвалу господарського суду Львівської області від 23.01.2017 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 27.02.2017 зі справи № 914/2850/16 скасувати.

Справу передати на розгляд господарського суду Львівської області.

Суддя В. Селіваненко

Суддя Б. Грек

Суддя В. Студенець