КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" вересня 2017 р. Справа№ 911/2438/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Коротун О.М.

Гончарова С.А.

за участю представників сторін:

від позивача : Павліченко С.І. - представник за дов. б/н від 07.08.2017 року;

від відповідача : Власенко М.Ф. - представник за дов. б/н від 18.09.2017 року,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Матюші"

на ухвалу Господарського суду Київської області від 14.08.2017 року

у справі № 911/2438/17 (суддя: Карпечкін Т.П.)

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Матюші"

до Сільськогосподарського виробничого кооперативу ім. Щорса

про вжиття запобіжних заходів

ВСТАНОВИВ:

11.08.2017 року до Господарського суду Київської області надійшла заява від Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Матюші" про вжиття запобіжних заходів щодо Сільськогосподарського виробничого кооперативу ім. Щорса, а саме: накладення арешту на посіви (незібраний врожай) сільськогосподарських культур, розташованих у межах Яблунівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, загальною площею 138 га (кадастрові номери в додатку до заяви).

Господарський суд Київської області відмовив в задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Матюші" про вжиття запобіжних заходів щодо Сільськогосподарського виробничого кооперативу ім. Щорса своєю ухвалою від 14.08.2017 року.

Не погодившись з прийнятою ухвалою, 29.08.2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Матюші" звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу у даній справі.

Не погодившись з прийнятою ухвалою, Товариство з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Матюші" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу у даній справі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд Київської області неповно з'ясував обставини справи, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права.

Так, скаржник вказав, що суд першої інстанції незаконно відмовив у задоволенні заяви з тих підстав, що Товариство мало можливість звернутися з відповідним позовом до відповідача про розгляд його вимог по суті та вжиття у зв'язку з цим заходів забезпечення позову.

Крім того, скаржник зазначив, що суд першої інстанції безпідставно залишив поза увагою вказані заявником обставини задоволення відповідної заяви.

Ухвалою Київського апеляційного Господарського суду від 11.09.2017 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Матюші" було прийнято до провадження.

У судовому засіданні 21.09.2017 року апелянт підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, ухвалу місцевого господарського суду скасувати.

У відзиві на апеляційну скаргу та в судовому засіданні відповідач заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив ухвалу Господарського суду Київської області від 14.08.2017 року по справі №911/2438/17 залишити без змін а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Матюші" без задоволення.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Київський апеляційний господарський суд вважає, що ухвала Господарського суду Київської області від 14.08.2017 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Матюші" - без задоволення, з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Товариство з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Матюші" (заявник) зазначає, що є орендарем земельних ділянок загальною площею 133,0994 га в межах Яблунівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю "Ресіліент Білоцерківська".

Заявник зазначає, що після укладення договорів оренди ТОВ Агрофірма "Матюші" було виявлено, що орендовані ним земельні ділянки були оброблені і засіяні сільськогосподарськими культурами невідомими особами без відома та дозволу власника земельних ділянок.

21.06.2017 року ТОВ Агрофірма "Матюші" звернулося до Білоцерківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області з заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 197-1 Кримінального кодексу України (Самовільне зайняття земельної ділянки та самовільне будівництво), за якою в Єдиному реєстрі досудових розслідувань було зареєстровано кримінальне провадження. Під час проведення слідчих дій у межах кримінального провадження було встановлено, що земельні ділянки, що знаходяться в оренді ТОВ Агрофірма "Матюші" були засіяні та обробляються Сільськогосподарським виробничим кооперативом імені Щорса, що не має жодних правовстановлюючих документів на ці земельні ділянки.

Листом від 20.07.2017 року за вих. № 139 заявник звернувся до Сільськогосподарського виробничого кооперативу ім. Щорса з вимогою звільнити його земельні ділянки. Однак, відповідні вимоги заявника залишені Сільськогосподарським виробничим кооперативом ім. Щорса без відповіді та задоволення, що створює заявнику перешкоди у користуванні земельними ділянками.

Крім того, заявник зазначає, що 10.08.2017 року звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Київській області з заявою щодо проведення перевірки дотримання вимог земельного законодавства на земельних ділянках для встановлення факту їх самовільного зайняття Сільськогосподарським виробничим кооперативом ім. Щорса і притягнення його посадових осіб до адміністративної відповідальності. Однак, результати відповідної перевірки ще не відомі.

З огляду на те, що внаслідок самовільного зайняття Сільськогосподарським виробничим кооперативом ім. Щорса земельних ділянок заявника, останній позбавлений можливості використовувати їх для обробітку та вирощування сільськогосподарських культур і несе значні збитки, ТОВ Агрофірма "Матюші" має намір звернутися до господарського суду з позовом до Сільськогосподарського виробничого кооперативу ім. Щорса про зобов'язання повернути самовільно зайняті земельні ділянки без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними, на підставі статті 212 Земельного кодексу України.

Згідно з приписами пункту "б" ч.1 ст. 95 Земельного кодексу України землекористувачі мають право власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію на земельних ділянках.

Відповідно до правової позиції, викладеної у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", самовільно зайняті земельні ділянки повертаються їх власникам або землекористувачам з передачею останнім незібраного врожаю без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними.

Відтак, заявник стверджує, що у разі задоволення позову ТОВ Агрофірма "Матюші" до Сільськогосподарського виробничого кооперативу ім. Щорса буде зобов'язане повернути ТОВ Агрофірма "Матюші" самовільно зайняті земельні ділянки разом з вирощеним на них врожаєм сільськогосподарських культур.

З огляду на агрономічні цикли достигання та збору врожаю сільськогосподарських культур, у другій половині серпня 2017 року Сільськогосподарський виробничий кооператив ім. Щорса розпочне збір врожаю сільськогосподарських культур, вирощеного на самовільно зайнятих земельних ділянках заявника, що призведе до знищення доказів самовільного зайняття ним земельних ділянок та до порушення права заявника на повернення йому самовільного зайнятих земельних ділянок разом з вирощеним на них врожаєм сільськогосподарських культур, гарантованого йому відповідно до норм пункту "б" ч.1 ст. 95, ст.212 Земельного кодексу України.

Таким чином, заявник стверджує, що має обґрунтовані підстави вважати, що існує реальна загроза порушення прав ТОВ Агрофірма "Матюші" до моменту звернення останнього до суду з позовом до Сільськогосподарського виробничого кооперативу ім. Щорса та вирішення спору по суті.

У зв'язку з чим, заявник звернувся до Господарського суду Київської області з заявою про вжиття запобіжних заходів щодо Сільськогосподарського виробничого кооперативу імені Щорса у вигляді накладення арешту на посіви (незібраний врожай) сільськогосподарських культур, що знаходяться на земельних ділянках загальною площею 138 га, розташованих у межах Яблунівської сільської ради Білоцерківського району Київської області (за наведеним в заяві кадастровими номерами) шляхом винесення постанови про опис та арешт майна та передачі описаного майна на відповідальне зберігання Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Матюші" з подальшим вилученням дозрілого врожаю сільськогосподарських культур шляхом надання права збору врожаю сільськогосподарських культур Товариству з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Матюші" із застосуванням спеціалізованої техніки та подальшою передачею зібраного врожаю сільськогосподарських культур на відповідальне зберігання Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Матюші".

При цьому, Київський апеляційний господарський суд приймає до уваги, що позивач на час розгляду апеляційної скарги до суду з відповідним позовом (про зобов'язання повернути самовільно зайняті земельні ділянки ) не звернувся.

Ухвалою від 11.08.2017 року про прийняття та призначення заяви до розгляду (шляхом надіслання телеграми) в порядку ч. 3 ст. 43-4 Господарського процесуального кодексу України судом першої інстанції було зобов'язано заявника надати:

- пояснення з посиланням на фактичні документи та обставини щодо набуття права власності на спірні земельні ділянки (коли і за яких обставин).

- пояснення щодо періоду засіяння земельних ділянок, а саме до чи після набуття заявником права власності на них.

- пояснення щодо того чи перевіряв покупець майно в момент його придбання.

- пояснення щодо того чи повідомляв продавець покупця про фактичний стан майна (чи інші застереження та обтяження земельних ділянок), зокрема перебування їх в оренді, суборенді чи на іншому праві користування в інших осіб.

- обґрунтувати твердження про існування загрози порушення прав заявника, саме до моменту звернення його до суду з врахуванням того, що заявник 24.07.2017 року вже звертався до суду з даною заявою, відтак незрозуміло що перешкоджає заявнику звернутися до суду з позовом, у встановлений законодавством 5-денний термін, замість повторного подання заяви про запобіжні заходи.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, заявник в порушення вимог суду не надав ані в судове засідання 14.08.2017 року суду першої інстанції, ані до матеріалів апеляційної скарги жодних витребуваних пояснень та доказів на підтвердження своїх доводів викладених в відповідній заяві.

Із змісту витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права вбачається, що ТОВ Агрофірма "Матюші" на підставі відповідних договорів оренди землі є орендарем земельних ділянок за кадастровими номерами: :06:002:0027; :06:002:0019; :06:001:0039; :06:002:0030; :06:003:0090; :06:002:0032; :06:003:0092; :06:003:0093; :06:002:0045; :06:005:0025; :06:003:0096; :06:001:0024; :06:002:0024; :06:002:0041; :06:002:0026; :06:005:0028; :06:002:0023; :06:002:0021; :06:002:0028; :06:005:0027; :06:002:0029; :06:005:0022; :06:003:0097; :06:003:0100; :06:005:0026; :06:002:0020; :06:003:0098; :06:001:0026; :06:002:0031; :06:002:0033; :06:005:0021; :06:002:0025; :06:005:0024; :06:003:0099; :06:002:0034; :06:002:0042; :06:001:0031; :06:001:0027; :06:005:0020; :06:002:0044; :06:005:0018; :06:003:0091; :06:005:0019; :06:002:0038; :06:001:0025; :06:002:0039; :06:005:0017; :06:002:0022; :06:002:0040; :06:001:0034; :06:001:0035; :06:001:0037; :06:002:0037; :06:001:0036; :06:001:0032; :06:001:0028; :06:001:0038; :06:002:0036.

Також, заявник додав до заяви договори оренди відповідних земельних ділянок, укладені з Товариством з обмеженою відповідальністю "Ресіліент Білоцерківська" 24.04.2017 року.

З наведених договорів оренди (та Інформаційної довідки щодо трьох земельних ділянок) вбачається, що заявник набув права оренди спірних земельних ділянок за договорами оренди лише з 24.04.2017 року, а враховуючи дати державної реєстрації відповідних договорів, відповідні права користування у заявника виникли після 26.04.2017 року.

При цьому, заявником надано лише докази набуття права користування спірними земельними ділянка в кінці квітня 2017 року за укладеними з ТОВ "Ресіліент Білоцерківська" договорами оренди. Однак, ні додані до заяви копії Витягів з державного реєстру речових прав на нерухоме майно ні договори оренди не містять інформації щодо періодів та підстав набуття прав на земельні ділянки орендодавцем ТОВ "Ресіліент Білоцерківська".

Враховуючи агрономічні цикли посіву сільськогосподарських культур, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що земельні ділянки засівались восени 2016 року, тобто коли вони не належали заявнику.

Так, з наявних у справі доказів не можливо встановити в який період, кому і на якій підставі належали спірні земельні ділянки на момент їх засіяння восени 2016 року.

Крім того, заявником до заяви додано лише звернення (від 21.06.2017 року) до Білоцерківського районного відділу ГУ МВС України в Київській області з приводу самовільного зайняття земельних ділянок. При цьому, до заяви не додано доказів реєстрації відповідної заяви та порушення кримінального провадження. Також, не надано жодних даних досудового розслідування, зокрема, які вказують на причетність Сільськогосподарського виробничого кооперативу ім. Щорса.

До заяви також додано лише звернення до Головного управління Держгеокадастру у Київській області без доказів його надіслання.

Таким чином, в заяві не обґрунтовано і до заяви не додано жодних доказів, які свідчать про будь-яку причетність Сільськогосподарського виробничого кооперативу ім. Щорса до засіву орендованих заявником земельних ділянок. Наявність відповідної заяви в правоохоронних органах не є безумовним доказом, який би вказував на очевидні порушення прав заявника Сільськогосподарським виробничим кооперативом ім. Щорса чи будь-якими іншими особами.

Заявник в порушення вимог суду першої інстанції не надав пояснень та відомостей щодо факту перевірки ним майна (земельних ділянок) в момент його придбання (оренди) і чи повідомляли продавці (орендодавці) покупця (орендаря) про фактичний стан майна (чи інші застереження та обтяження земельних ділянок), зокрема перебування їх в оренді, суборенді чи на іншому праві користування в інших осіб.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд не приймає як належне твердження скаржника, що суд першої інстанції безпідставно залишив поза увагою вказані заявником обставини задоволення відповідної заяви.

Таким чином, заявник, як орендар земельних ділянок, набув права користування щодо вже засіяних земельних ділянок, хоча міг і мав бути обізнаний з відповідним фактом в момент перевірки прийнято в оренду майна (огляду земельних ділянок), відповідні застереження мали зробити і продавці (орендодавці) земельних ділянок в момент, з чим вони також могли і мали бути обізнані в момент набуття у власність (набуття земельних ділянок на іншому праві) вже засіяних земельних ділянок.

Крім того, оскільки спірні земельні ділянки на момент їх засіяння, що припадало на період - осінь 2016 року, не перебували в оренді заявника, обставини щодо заясіяння спірних земельних ділянок мають досліджуватись за участю осіб, яким належали земельні ділянки у відповідний період часу (на період їх засіяння).

Без дослідження відповідних обставин, які мали місце на момент засіяння земельних ділянок до набуття заявником права користування на такі земельні ділянки, висновки про самовільне захоплення земельних ділянок не можуть бути правомірними і обґрунтованими. Оскільки, заявником не надано витребуваних судом пояснень та доказів, суд позбавлений можливості перевірити всі обставини, які необхідні для визначення адекватності запобіжного заходу та врахування балансу інтересів сторін, в тому числі Сільськогосподарського виробничого кооперативу ім. Щорса, без дослідження яких накладення арешту на посіви може призвести до порушення прав останнього.

Крім того, заявник просив накласти арешт на посіви (незібраний врожай) сільськогосподарських культур, що знаходяться на земельних ділянках загальною площею 138 га, розташованих у межах Яблунівської сільської ради Білоцерківського району Київської області (за наведеним в заяві кадастровими номерами) шляхом винесення постанови про опис та арешт майна та передачі описаного майна на відповідальне зберігання Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Матюші" з подальшим вилученням дозрілого врожаю сільськогосподарських культур шляхом надання права збору врожаю сільськогосподарських культур Товариству з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Матюші" із застосуванням спеціалізованої техніки та подальшою передачею зібраного врожаю сільськогосподарських культур на відповідальне зберігання Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Матюші".

Тобто, крім накладення арешту, заявник також ставить вимоги про передачу описаного майна на відповідальне зберігання Товариству з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Матюші" з подальшим вилученням дозрілого врожаю сільськогосподарських культур шляхом надання права збору врожаю сільськогосподарських культур Товариству з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Матюші" із застосуванням спеціалізованої техніки та подальшою передачею зібраного врожаю сільськогосподарських культур на відповідальне зберігання Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Матюші".

При цьому, Київський апеляційний господарський суд відзначає, що відповідні вимоги не передбачені серед видів запобіжних заходів, визначених ст. 43-2 Господарського процесуального кодексу України. Крім того, такі вимоги передбачають вирішення спору по суті, що не допускається в межах заяви про вжиття запобіжних заходів.

Як стверджує сам заявник, він дізнався про наведені в заяві порушення після укладення договорів оренди, тобто після 24.04.2017 року (про стан майна - земельних ділянок, мав бути обізнаний в момент його прийняття в користування 24.04.2017 року).

У зв'язку з чим, судом першої інстанції було витребувано у заявника обґрунтування його тверджень про існування загрози порушення прав заявника, саме до моменту звернення його до суду, з врахуванням того, що заявник 24.07.2017 року вже звертався до суду з даною заявою, і що перешкоджає заявнику звернутися до суду з позовом у встановлений законодавством 5-денний термін замість повторного подання заяви про запобіжні заходи.

Так, зі змісту заяви вбачається намір заявника саме забезпечити можливість виконання судового рішення в разі задоволення позову (про що заявник неодноразово згадує в заяві), що має розглядатись в порядку ст. 66 Господарського процесуального кодексу України як забезпечення позову.

Як визначено ст. 43-2 Господарського процесуального кодексу України, запобіжні заходи включають, зокрема, витребування доказів, огляд приміщень та накладення арешту на майно, що належить особі, щодо якої вжито запобіжні заходи, і знаходиться в неї або в інших осіб.

В той же час, ст. 43-1 Господарського процесуального кодексу України визначено, що особа, яка має підстави побоюватись, що подача потрібних для неї доказів стане згодом неможливою або утрудненою, а також підстави вважати, що її права порушені або існує реальна загроза їх порушення, має право звернутися до господарського суду з заявою про вжиття передбачених статтею 43-2 цього Кодексу запобіжних заходів до подання позову.

Статтею 43-3 Господарського процесуального кодексу України визначено, що заява про вжиття запобіжних заходів повинна містити, зокрема, вид і суть запобіжного заходу; обставини, якими заявник обґрунтовує необхідність вжиття запобіжних заходів.

Також, відповідною ст. 43-3 Господарського процесуального кодексу України визначено, що заявник повинен подати відповідну позовну заяву протягом п'яти днів з дня винесення ухвали про вжиття запобіжних заходів. Після подання заявником позовної заяви запобіжні заходи діють як заходи забезпечення позову.

Таким чином, з огляду на ст. 43-1 Господарського процесуального кодексу України право на звернення, відповідно і підстави для задоволення заяви про вжиття запобіжних заходів, пов'язуються з обґрунтованими підставами вважати, що права особи будуть порушені або існує реальна загроза їх порушення і вжиття запобіжних заходів обґрунтоване терміновістю і негайністю до подання позову.

Згідно з п. 9.Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики вжиття запобіжних заходів" № 01-8/251 від 20.04.2007 року у вирішенні питання про вжиття запобіжних заходів господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності їх застосування з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника; наявності зв'язку між конкретним видом запобіжних заходів і предметом відповідної позовної вимоги, яку заявник повинен подати у строк, встановлений частиною третьою статті 43 3; імовірності настання обставин, зазначених у статті 43 1; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

Також, як визначає Вищий господарський суд в Інформаційному листі від 20.04.2007 року № 01-8/251 "Про деякі питання практики вжиття запобіжних заходів", розділом V-1 ГПК доповнено згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо правової охорони інтелектуальної власності". Однак з огляду на відсутність в цьому розділі будь-яких обмежень щодо можливості вжиття запобіжних заходів виключно у правовідносинах, пов'язаних із захистом прав на об'єкти інтелектуальної власності, таке вжиття можливе і в інших правовідносинах, на які поширюються повноваження господарських судів.

Згідно з п. 12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 року № 12 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із захистом прав інтелектуальної власності", відповідно до пункту 4 частини першої статті 43-3 ГПК заява про вжиття запобіжних заходів повинна містити відомості про обставини, якими заявник обґрунтовує необхідність вжиття таких заходів. Ці обставини мають узгоджуватися з приписами статті 43-1 ГПК, а за змістом пункту 5 частини першої статті 43-3 і частини третьої статті 43-4 ГПК - також й підтверджуватись відповідними доказами з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 названого Кодексу. Витребування і оцінка відповідних доказів, а також доказів наявності у заявника права вимоги (відомості про реєстрацію права, контракт або інший відповідний правочин тощо) здійснюється господарським судом за загальними правилами ГПК про докази.

Згідно з п. 15 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 року № 12 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із захистом прав інтелектуальної власності" у вирішенні питання про вжиття запобіжних заходів господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності їх застосування з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника; забезпечення збалансованості інтересів заявника і особи, щодо якої просять вчинити запобіжні заходи; наявності зв'язку між конкретним видом запобіжних заходів і можливим предметом позовної вимоги, яку заявник повинен подати у строк, встановлений частиною третьою статті 43-3 ГПК; імовірності настання обставин, зазначених у статті 43-1 ГПК; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

Дослідивши викладені в заяві обставини та оглянувши надані заявником докази, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що зі змісту заяви (в тому числі після усунення недоліків) не вбачається терміновості та необхідності негайного вжиття заходів для запобігання порушенню прав заявника.

Зокрема, з викладених в заяві обставин вбачається, що заявник дізнався про можливість порушення свого права (міг і повинен був довідатись) 24.04.2017 року. Таким чином, станом на момент звернення з заявою 11.08.2017 року заявник вже тривалий час був обізнаний з наведеними фактами, які свідчать про можливість порушення його прав, про що також свідчить факт його звернення з відповідною заявою до суду в кінці липня 2017 року, в задоволенні якої було відмовлено ухвалою від 07.08.2017 року у справі № 911/2235/17.

Таким чином, з моменту обізнаності про факти, які свідчать про можливість порушення прав заявника, йому було відомо принаймні декілька місяців до моменту звернення з даною заявою і за цей час без поважних причин не підготовлено та не подано відповідного позову про захист прав по суті відповідних вимог.

В той же час, заявник звертається з заявою про вжиття запобіжних заходів, яка має характер терміновості і неможливості зволікання навіть на п'ять днів (протягом яких має бути подано позов), не обґрунтовуючи такої терміновості і терміновість не вбачається з обставин заяви.

За відсутності ознак негайності та терміновості, заявник не позбавлений можливості звернутись до суду з відповідним позовом про розгляд його вимог по суті та вжиття у зв'язку з цим заходів забезпечення позову. З огляду на зміст заяви про вжиття запобіжних заходів, за відсутності ознак терміновості та негайності, заявник намагається фактично вжити заходів забезпечення позову до порушення провадження у справі, що чинним законодавством не допускається.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд не приймає як належне твердження скаржника, що суд першої інстанції незаконно відмовив у задоволенні заяви з тих підстав, що Товариство мало можливість звернутися з відповідним позовом до відповідача про розгляд його вимог по суті та вжиття у зв'язку з цим заходів забезпечення позову.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд приймає до уваги, що як вбачається з письмових пояснень Сільськогосподарського виробничого кооперативу ім. Щорса на даний час на площі 138 га., яка розташована в межах Яблунівської сільської ради урожай 2017 року вже зібраний.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні заяви про вжиття заходів до забезпечення позову.

Таким чином, колегія суддів вважає, що місцевим господарським судом повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи та надано їм належну правову оцінку.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що прийнята господарським судом ухвала відповідає ст. ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, вимогам щодо законності та обґрунтованості, підстав для скасування чи зміни ухвали, в тому числі, з мотивів, наведених в апеляційній скарзі не вбачається.

За таких обставин, ухвала Господарського суду київської області від 14.08.2017 року у справі №911/2438/17 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Матюші" - задоволенню не підлягає.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103 -106 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Матюші" залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду Київської області від 14.08.2017 року у справі №911/2438/17 - залишити без змін.

3. Матеріали справи №911/2438/17 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді О.М. Коротун

С.А. Гончаров