КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" вересня 2017 р. Справа№ 910/21846/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Гончарова С.А.

Тищенко А.І.

за участю представників сторін:

позивач: не з'явився

від позивача: не з'явились

від відповідача: не з'явились

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Продінвест-Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.04.2017р.

у справі № 910/21846/16 (суддя Підченко Ю.О.)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Продінвест-Україна"

про стягнення 230 498,18 грн.

В судовому засіданні 13.09.2017р. відповідно до ст. ст. 85, 99 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (надалі - Позивач, Підприємець) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОДІНВЕСТ-УКРАЇНА" (надалі - Відповідач, Товариство) про стягнення 218 632, 11 грн. основної заборгованості, 10 275, 74 грн. інфляційних втрат та 3 % річних у сумі 1 590, 33 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач в порушення умов заявок на перевезення вантажу від 15.08.2016 року № 15/08-1 та № 15/08-2 у визначений строк не оплатив послуги за перевезення вантажу, внаслідок чого виникла заборгованість у сумі 218 632, 11 грн., за прострочення оплати якої нараховані 3% річних у сумі 1 590, 33 грн. та інфляційні втрати в розмірі 10 275, 74 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.04.2017р. у справі №910/21846/16 позов задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОДІНВЕСТ-УКРАЇНА" на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 218 632,11 грн. основного боргу, 1 051,21 грн. 3 % річних, 10 167,10 грн. інфляційних втрат, а також 3 447,75 грн. судового збору.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом першої інстанції норма матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття передчасного рішення.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу 12.05.2017р. передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Михальська Ю.Б., Чорна Л.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.05.2017р. колегією суддів у визначеному складі прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції склад колегії суддів змінювався, згідно ст. 69 ГПК України строк розгляду справи продовжувався, відповідно до ст. 77 ГПК України розгляд справи відкладався, останній раз на 13.09.2017р.

В судове засідання апеляційної інстанції 13.09.2017р. позивач, представники позивача та відповідача, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, не з'явились, причини неявки позивача та його представника суду не відомі.

Від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із зайнятістю представника у розгляді іншої справи, яке колегією суддів відхилено у зв'язку з необґрунтованістю та неподанням належних доказів на підтвердження викладеного.

Оскільки їх явка в судове засідання обов'язковою не визнавалась, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частини 1 статті 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно статті 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає зміні виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 21.07.2016 між позивачем, як виконавцем, та відповідачем, як замовником було укладено договір на здійснення міжнародних та внутрішніх перевезень вантажів автотранспортом від 21.07.2016 року №2107/16-1 (далі - договір).

Предметом даної угоди є взаємовідносини, які виникають між виконавцем та замовником при плануванні, розрахунках і виконанні перевезень вантажів автомобільним транспортом як в міжнародному, так і у внутрішньому сполученні (п. 1.1. Договору).

Відповідно до п. 2.1. договору виконавець надає замовнику транспортні послуги заздалегідь узгодженими заявками, які є частиною даної угоди.

Згідно п. 2.2. договору замовник, не пізніше, ніж за 3 дні до початку перевезення, надає заявку на перевезення вантажу виконавцю.

Як вбачається з п. 2.6. договору, підтвердженням факту виконання послуг по автоперевезенню виконавцем є оригінал міжнародної товарно-транспортної накладної встановлено взірця (TTH, CMR) з відмітками вантажовідправника, вантажоодержувача, виконавця, митних органів.

Відповідно до п. 4.1. договору замовник зобов'язується оплатити вартість виконаного перевезення згідно з виставленим виконавцем рахунком протягом 7 банківських днів від дати отримання оригіналів документів: рахунку, податкової накладної, акту виконаних робіт, TTH, CMR (при міжнародних перевезеннях).

Дана угода набирає чинності з моменту її підписання і діє до 31.12.2016 року (п. 9.1. договору).

15.08.2016 року між позивачем та відповідачем, на підставі договору від 21.07.2016 року № 2107/16-1, було укладено заявки № 15/08-1 та № 15/08-2, відповідно до яких відповідач замовив у позивача перевезення вантажу за маршрутом місто Куп'янськ (Україна) - м. Алмати (Республіка Казахстан) в період з 22.08.2016 року - по 19.09.2016 року та в період з 29.08.2016 року по 26.09.2016 року відповідно.

Вартість послуг за заявками № 15/08-1 та № 15/08-2 склала 220 159, 20 грн. та 220162, 91 грн. відповідно. Даний факт підтверджується рахунками-фактурами від 01.09.2016 року № СФ-0000416 та № СФ-0000417, наявними у матеріалах справи.

Зі змісту заявок вбачається, що оплата послуг з перевезення вантажу здійснюється наступним чином: 50 % передплата по факту митного оформлення, 50 % по факту вивантаження.

Платіжним дорученням від 02.07.2016 року № було здійснено передплату 50 % за транспортні послуги згідно рахунку від 01.09.2016 року №СФ-0000416 на суму 110 845, 00 грн.

Платіжним дорученням від 06.07.2016 року № було здійснено передплату 50 % за транспортні послуги згідно рахунку від 01.09.2016 року №СФ-0000417 на суму 110 845, 00 грн.

У зв'язку з викладеним, у відповідача утворилась заборгованість в розмірі 218632,11 грн., що і стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач здійснив дані перевезення вантажними автомобілями DAF FT XF 95/430, д.н.з. НОМЕР_3 н/причеп "Schmitz Sco2401", д.н.з. НОМЕР_4, та MAN tga 18.390, д.н.з. НОМЕР_5, н/причеп "Schmitz Sco24", д.н.з. НОМЕР_6, вчасно - 19.09.2016 року та 26.09.2016 року, та без зауважень.

Умовами Заявок визначено, що сума перевезення складає 17 000 USD, б/н за курсом НБУ на день оплати, 50 % передплата по факту митного оформлення, 50 % по факту вивантаження.

Факт перевезення вантажу підтверджується відповідними міжнародними товарно-транспортними накладними CMR № 000377 та № 000381, а вантажоодержувачем товар було отримано, про що свідчить підпис уповноваженої особи та печатка вантажоодержувача в графі 24 CMR - "вантаж одержано".

Відповідні відмітки на вказаних накладних свідчать про здійснення перевезення саме позивачем.

Судом встановлено, що у порушення взятих на себе зобов'язань надані згідно міжнародної CMR послуги з перевезення вантажу у міжнародному сполученні загалом на суму 17000 USD (440 322, 11 грн.), відповідачем не оплачені в повному обсязі.

Оскільки отримані послуги відповідач не оплатив у повному обсязі, позивач 21.10.2016 року рекомендованим листом направив відповідачу вимоги № 21/10/1 та № 21/10/2 від 21.10.2016 року про сплату боргу в сумі 218 632, 11 грн. Проте, відповідач вказані вимоги залишив без відповіді та задоволення.

У зв'язку з наведеним, позивач просить суд стягнути з відповідача основний борг в сумі 218 632, 11 грн., інфляційні витрати в розмірі 10 275, 74 грн., 3% річних в розмірі 1590,33 грн. та витрати зі сплати судового збору за подання позову у сумі 3457, 47 грн.

Місцевий господарський суд, здійснивши перерахунок 3% річних та інфляційних витрат, дійшов висновку про часткове задоволення позову, і крім стягнення основної заборгованості встановив, що з відповідача підлягають стягненню також інфляційні витрати в розмірі 10167, 10 грн., 3% річних в розмірі 1051,21 грн.

Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду виходячи з наступного.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Договором, відповідно до ст. 626 ЦК України є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є договори, та інші правочини.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Закон України "Про автомобільний транспорт" та Правила перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджені наказом Мінтрансу України від 14.10.1997 №363, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 за №128/2568 визначають товарно-транспорту накладну як обов'язків документ, який має оформлюватись при перевезенні вантажів автомобільним транспортом.

Відповідно до пунктів 1, 11.1 даних Правил товарно-транспортна накладна є основним документом на перевезення вантажів та єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конвенції "Про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів" вантажна накладна є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України).

Так, на підставі договору від 21.07.2016р. № 2107/16-1, відповідно до укладених між позивачем та відповідачем заявками № 15/08-1 та № 15/08-2 за період 22.08.2016р. по 19.09.2016р. та 29.08.2016р. по 26.09.2016р. вартість послуг перевезення вантажу, склала 220159,20 грн. та 220162,91 грн. відповідно. з яких сплачено відповідачем на момент звернення з позовом до суду 110845,00 грн. та 110845,00 грн., відповідно заявленою до стягнення є сума 109314,20 грн. та 109317,91 відповідно.

Вартість послуг перевезення підтверджується наявними у матеріалах справи рахунками-фактурами від 01.09.2016р. № СФ-0000416 та №СФ-0000417, наявними міжнародними товарно-транспортними накладними підтверджується перевезення позивачем відповідного товару.

Докази погашення іншої частини заборгованості в сумі 109314,20 грн. та 109317,91 грн. матеріали справи не містять, а відповідачем не надані.

З огляду на викладене, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про задоволення позову в частині стягнення 218 632,11 грн. заборгованості.

Крім заборгованості, позивачем до стягнення заявлено 3% річних в сумі 1590,33 грн. та 10275,74 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи, що судом на підставі поданих доказів були встановлені обставини невиконання відповідачем зобов'язань з оплати послуг з перевезення товару, вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних витрат, нарахованих на підставі ст.625 Цивільного кодексу України, ґрунтуються на нормах закону.

Колегія суддів зазначає, що 3% річних є платою за користування чужими грошима і закон не містить жодних обмежень щодо застосування даного виду відповідальності в залежності від застосування еквіваленту в іноземні валюті при здійсненні розрахунків, а тому відповідні суми підлягають стягненню.

Здійснюючи перевірку наданого позивачем розрахунку заявленої до стягнення суми 3% річних, судом встановлено, що позивачем розрахунок за заявкою №15/08-1 від 15.08.2016р. проводився за період з 19.09.2016р. по 20.12.2016р., та складає 826,60 грн., та розрахунок за заявкою № 15/08-2 від 15.08.2016р. проводився за період 26.09.2016р. по 20.12.2016р., та складає 763,73 грн.

Місцевим господарським судом за власним перерахунком визначено до стягнення 1051,21 грн. 3% річних та 10167,10 грн. інфляційних втрат без будь-яких обгрунтувань.

Колегія суддів, здійснивши перевірку наданих позивачем розрахунків за допомогою калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій «ЛІГА:ЕЛІТ 9.1.2.», враховуючи початок перебігу строку, з якого виникає обов'язок у відповідача оплатити надані послуги, встановила, що сума 3% річних від суми простроченого відповідачем грошового зобов'язання, в межах визначеного позивачем періоду нарахування, складає 1585,98 грн., з яких

824,34 грн. 3% річних, нарахованих за період з 20.09.2016р. по 20.12.2016р. на суму боргу 109314,2 грн.

761,64 грн. 3% річних, нарахованих за період з 27.09.2016р. по 20.12.2016р. на суму боргу 109317,91 грн.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення 3% річних підлягають частковому задоволенню на суму 1585,98 грн., відповідно в решті позовних вимог про стягнення 3% річних слід відмовити.

Крім того, колегія суддів здійснивши перевірку наданих позивачем розрахунків заявлених до стягнення інфляційних втрат за допомогою калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій «ЛІГА:ЕЛІТ 9.1.2.» встановила, що інфляційні втрати, в межах визначеного позивачем періоду, складають 12226,46 грн.

Однак, приймаючи рішення, суд не вправі без клопотання сторони виходити за межі позовних вимог, а тому вимоги про стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню в розмірі заявленому позивачем в позові.

Доводи апелянта про відсутність боргу перед позивачем спростовуються матеріалами справи.

Задовольняючи позов частково в частині стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, місцевий господарський суд в резолютивній частині рішення не зазначив про наслідки вирішення спору в решті позовних вимог, внаслідок чого помилка суду першої інстанції підлягає виправленню судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів також зазначає, що доводи відповідача про часткову оплату за договором №2107-16 від 21.07.2016р., укладеним між ТОВ «Ал Термо» та ТОВ "Продінвест-Україна" на здійснення міжнародних та внутрішніх перевезень вантажів автотранспортом, стосуються інших правовідносин, що виникли між відповідачем та іншою особою та не впливають на розгляд даної справи.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначив про відсутність у нього договірних відносин з ТОВ «Ал Термо».

Клопотання відповідача про залучення ТОВ «Ал Термо» третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 27 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора. Якщо господарський суд при прийнятті позовної заяви, вчиненні дій по підготовці справи до розгляду або під час розгляду справи встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права і обов'язки осіб, що не є стороною у справі, господарський суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

Між відповідачем та ТОВ «Ал Термо» виникли договірні відносини, які в подальшому, як зазначає відповідач, не були виконані ТОВ «Ал Термо».

Позивач у додаткових обґрунтуваннях до позовної заяви вказує на те, що факт надання саме позивачем послуг з перевезення вантажів, на користь відповідача підтверджується Міжнародними товарно-транспортними накладними з відмітками вантажоодержувача про отримання товару, які містяться в матеріалах справи.

Наведені ТОВ "Продінвест-Україна" обставини в обґрунтування необхідності залучення ТОВ «Ал Термо» до участі у справі третьою особою не доводять, що рішення з даного спору може вплинути на його права або обов'язки, а тому колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення вказаного клопотання.

З огляду на вищевикладене доводи відповідача як на підставу скасування рішення суду, щодо відмови суду у залученні ТОВ «Ал Термо» в якості третьої особи, є помилковими, оскільки надані відповідачем первинні документи про перерахування ТОВ «Ал Термо» певних коштів, не свідчать про виконання ним замовлень відповідача на перевезення спірного товару, що було виконано позивачем та підтверджується матеріалами справи.

Нормами статті 43 ГПК України визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно ст. ст. 32-34 ГПК України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 104 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та процесуального права, якщо це порушення призвело до прийняття неправильного рішення.

Доводи відповідача, наведенні в апеляційній скарзі, не відповідають дійсним обставинам та спростовуються матеріалами справи.

Решту аргументів відповідача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі.

Однак, місцевий господарський суд, приймаючи оскаржуване рішення, допустився помилки у визначені розміру 3% річних та інфляційних втрат, що підлягають стягненню, а в резолютивній частині рішення не зазначив про наслідки розгляду позову в решті вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, що є підставою для зміни оскаржуваного рішення суду.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Продінвест-Україна" з підстав, викладених у ній, задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду міста Києва від 07.04.2017р. у справі № 910/21846/16 підлягає зміні у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 103 ГПК України з викладенням резолютивної частини рішення в редакції постанови Київського апеляційного господарського суду.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 ГПК України покладаються на апелянта, а у зв'язку із частковим задоволенням позову з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеній частині позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 49, 85, 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Продінвест-Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.04.2017р. у справі № 910/21846/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 07.04.2017р. у справі №910/21846/16 змінити, виклавши резолютивну частину рішення в наступній редакції:

«1. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОДІНВЕСТ-УКРАЇНА" (01015, місто Київ, вулиця Московська, будинок 46/2, секція 3, поверх 17, ідентифікаційний код 38809674) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (61001, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_7) 218 632 (двісті вісімнадцять тисяч шістсот тридцять дві) грн. 11 коп. основного боргу, 1 585 (одну тисячу п'ятсот вісімдесят п'ять) грн. 98 коп. 3 % річних, 10 275 (десять тисяч двісті сімдесят п'ять) грн. 74 коп. інфляційних втрат, а також 3 457 (три тисячі чотириста п'ятдесят сім) грн. 12 коп. судового збору.

2. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.»

3. Доручити Господарському суду м. Києва видати накази.

4. Матеріали справи №910/21846/16 повернути до Господарського суду м. Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді С.А. Гончаров

А.І. Тищенко