ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.09.2017р. Справа № 914/3276/16

За позовом:Заступника прокурора Львівської області в інтересах держави в особі Львівської обласної державної адміністрації, м. Львів
до відповідача:Пустомитівської районної державної адміністрації, м. Пустомити, Львівська обл.
за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:ОСОБА_1, м. Львів Дублянського управління водного господарства, с. Малехів, Жовківський р-н, Львівська обл. Львівського обласного управління водних ресурсів «Львівське облводресурсів», м. Львів
про:визнання недійсним розпоряджень голови Пустомитівської РДА №212 від 30.03.2010р., №396 від 22.04.2011р., №1239 від 16.12.2011р.
Суддя - Крупник Р.В. Секретар - Гелеш Г.М.
Представники сторін:
від прокуратури:Леонтьєва Н.Т. - прокурор;
від позивача:Брильовська О.Р. - представник за довіреністю;
від відповідача:не з'явився;
від третьої особи-1:ОСОБА_4 - представник за довіреністю;
від третьої особи-2:ОСОБА_5 - представник за довіреністю;
від третьої особи-3:не з'явився.

Прокурору та представникам сторін, які з'явилися в судове засідання роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді та здійснення технічної фіксації судового засідання не надходило.

СУТЬ СПОРУ:

26.12.2016р. на розгляд господарського суду Львівської області надійшла позовна заява заступника прокурора Львівської області в інтересах держави в особі Львівської обласної державної адміністрації до Пустомитівської районної державної адміністрації про визнання недійсним розпоряджень голови Пустомитівської РДА №212 від 30.03.2010р., №396 від 22.04.2011р., №1239 від 16.12.2011р.

Ухвалою суду від 28.12.2016р. (суддя Яворський Б.І.) порушено провадження у справі, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1, розгляд справи призначено на 17.01.2017р. Розгляд справи відкладався, в судових засіданнях оголошувалася перерва, строк розгляду справи продовжувався, що відображено у відповідних ухвалах суду та протоколах судових засідань. Крім цього, ухвалою від 20.02.2017р. суд залучив до участі у справі Дублянське управління водного господарства та Львівське обласне управління водних ресурсів «Львівське облводресурсів» в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

У зв'язку із закінченням повноважень як вперше призначеного на посаду судді Яворського Б.І., на підставі розпорядження керівника апарату господарського суду Львівської області №161 від 13.03.2017р. було проведено повторний автоматичний розподіл справи №914/3276/16, внаслідок якого справу №914/3276/16 було передано на розгляд судді Крупнику Р.В. В судовому засіданні 13.03.2017р. судом оголошено перерву до 30.03.2017р. Ухвалами суду розгляд справи відкладався на 27.04.2017р., 11.05.2017р., 18.05.2017р. В судовому засіданні 18.05.2017р. суд оголосив перерву до 19.05.2017р. Крім цього, ухвалою від 11.05.2017р. суд продовжив строк розгляду справи на п'ятнадцять днів. Ухвалою від 19.05.2017р. суд призначив у справі №914/3276/16 судову експертизу, проведення якої доручив НДІ судових експертиз та права, провадження у справі зупинив до закінчення проведення експертизи. У зв'язку з надходженням до суду висновку експертизи, 12.09.2017р. судом винесено ухвалу про поновлення провадження у справі та призначення її до розгляду на 22.09.2017р.

Прокурор в судове засідання з'явився, заявлені позовні вимоги підтримав, просив суд позов задоволити повністю. Заявлені позовні вимоги прокурор обґрунтовує тим, що на підставі розпорядження Пустомитівської РДА №212 від 30.03.2010р., №1239 від 16.12.2011р., №396 від 22.04.2011р. гр. ОСОБА_1 надано у власність земельну ділянку для рибогосподарських потреб на території Гамаліївської сільської ради за межами населеного пункту, площею 0,4438 га. Однак, на думку прокурора, вказані розпорядження є протиправними та підлягають визнанню недійсними, оскільки за змістом ч. 3 ст. 122, ч. 2 ст. 59 ЗК України (чинних на момент прийняття оскаржуваних розпоряджень) РДА на їх території передають земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів лише для сільськогосподарського використання, ведення водного господарства та будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району. Громадянам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватися у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 га). В силу положень Закону України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів», Концепції розвитку водного господарства України, затв. постановою ВРУ від 14.01.2000р., Закону України «Про Загальнодержавну програму розвитку водного господарства», діяльність пов'язана з наданням водних об'єктів для рибогосподарських потреб, не є веденням водного господарства. Згідно інформації Львівського обласного управління водних ресурсів від 28.11.2016р. №09/1985, паспорта ставка №15 від 26.07.2002р., листа Державного регіонального проектно-вишукувального інституту «Львівдіпроводгосп»від 04.04.2017р. №74 на земельній ділянці, переданій у власність гр. ОСОБА_1 розташований водний об'єкт, який є русловим, належить до басейну річки Західний Буг, відноситься до типу незамкненого водного об'єкту, а тому прокурор вважає, що ставок є незамкненою водоймою загальнодержавного значення, відповідно Пустомитівська РДА не була уповноважена видавати спірні розпорядження та передавати у власність третьої особи зазначений ставок, оскільки такими повноваженнями наділені, відповідно до ч. 4 ст. 122 ЗК України, обласні державні адміністрації.

Представник позивача в судове засідання з'явився, заявлені прокуратурою позовні вимоги підтримав, просив суд позов задоволити повністю з підстав, викладених у позовній заяві та письмових поясненнях до неї.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце його проведення.

У відзиві на позовну заяву від 12.01.2017р. №04/15-125 відповідачем заявлено клопотання про припинення провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України. Заперечуючи проти позову, представник зазначає, що при прийнятті оскаржуваних розпоряджень районна адміністрація керувалася листом Дублянського управління водного господарства від 14.01.2010р. №2б, актом обстеження водойми на території Гамаліївської сільської ради Пустомитівського р-ну (за межами населеного пункту), паспортом ставка №15, складеного за результатами інвентаризації станом на 26.07.2002р., листом Дублянського управління водного господарства від 16.08.2011р. №158, висновком про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 для обслуговування замкненої водойми для рибогосподарських потреб від 07.12.2011р., проектом землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність замкненої природної водойми для рибогосподарських потреб ОСОБА_1, ст.ст. 17, 159, 118, п. 12 розділу Х Перехідних положень ЗК України, чинними на час прийняття розпоряджень. У документах, на підставі котрих приймалися розпорядження зазначено, що на земельній ділянці переданій гр. ОСОБА_1 для рибогосподарських потреб знаходиться замкнена природна водойма. Посилання прокуратури на інформацію, викладену в листі Львівського обласного управління водних ресурсів від 28.11.2016р. №09/1985 та клопотанні Державної інспекції сільського господарства в Львівській області від 22.09.2016р. №39/3-9-8 про те, що водний об'єкт є русловим, належить до басейну річки Західний Буг, а відтак є незамкненою водоймою загальнодержавного значення є безпідставним, так як ще до складення вказаних листів гр. ОСОБА_1 були проведені роботи по благоустрою водойми, зазначені в листі Дублянського управління водного господарства від 22.10.2014.р №213, що вказують на те, що водний об'єкт не з'єднаний з іншими водними об'єктами. Також представник додав, що повноваження щодо надання в оренду водних об'єктів загальнодержавного значення покладені на Львівську ОДА, починаючи з прийняттям 01.07.2013р. Закону України «Про аквакультуру», натомість станом на день прийняття спірних розпоряджень відповідач діяв відповідно до чинного законодавства, зокрема, п. «б» ч. 3 ст. 122 ЗК України.

Крім цього 13.03.2017р. відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності, відповідно до якої Пустомитівська РДА просить суд застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності, оскільки про прийняття оскаржуваних розпоряджень було відомо як прокуратурі, так і Львівській ОДА, зокрема, такі були надіслані прокуратурі на виконання вимог від 02.02.2010р. №213, від 26.05.2011р. №1516, а також скеровані Львівській ОДА згідно доручення голови Львівської ОДА від 08.07.2010р. №68/0/6-10.

Представник третьої особи-1 в судове засідання з'явився, просив суд у задоволенні позову відмовити. Заперечуючи проти позову, представник зазначає, що ставок був та залишається замкненою водоймою, оскільки не зв'язаний з іншими водними об'єктами, може наповнюватися водою тільки в період інтенсивних опадів, водозабір із стальної труби та проведення земляних робіт по розширенню ложа ставка ніяким чином не могли вплинути на зміну типу водойми із замкненої на незамкнену, відтак прийняття відповідачем оскаржуваних розпоряджень відбулося у відповідності до вимог закону. Також у відзиві на позовну заяву від 30.01.2017р. третя особа-1 просила суд припинити провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Представник третьої особи-2 в судове засідання з'явився, пояснив суду, що при проведенні обстеження ставка на початку січня 2010р. було виявлено невідповідність стану ставка його технічним характеристикам, зазначеним у паспорті 2002р., а саме: ставок не був русловим, відсутні гідротехнічні споруди, водонаповнення здійснювалося за рахунок атмосферних опадів та стоку з прилеглої території, ложе заросле та замулене, ставок був замкнений, так як не був з'єднаний з іншими водними об'єктами. У жовтні 2014р. проведено повторне обстеження ставка та встановлено, що на ставку проведено реконструкцію внаслідок якої площа ставка збільшилася орієнтовно до 0,4 га, з північної сторони влаштована земляна гребля шириною по гребеню від 30 м. у західній частині греблі, до 8 м. у східній, водонаповнення ставка здійснюється за рахунок грунтових вод та атмосферних опадів із прилеглої водозабірної площі через підвідний канал, у східній частині греблі влаштовано водовипускну споруду шандорного типу «Монах», діаметром труби 600 мм., технічний стан ложа заповнена на ? об'єму, водовипуск може здійснюватися через відвідний канал, що проходить у північно-східному напрямку та впадає у меліоративний канал Яричівської осушної системи. На даний час, водний об'єкт є русловим ставком та є замкненим, оскільки водойма наповнюється за рахунок грунтових вод та атмосферних опадів, пристроїв для наповнення та скидання води немає, відтак водойма є замкненою.

Представник третьої особи-3 в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце його проведення.

В попередніх судових засіданнях представник третьої особи-3 пояснив суду, що згідно проведеної інвентаризації водних об'єктів на території Львівської області на виконання доручення голови Львівської ОДА від 08.08.2016р. №70/0/6-16 встановлено, що на земельній ділянці розташований ставок площею 0,3 га, на ставку наявна гідротехнічна водовипускна споруда та дамба. Враховуючи дані матеріалів проведених інвентаризацій, водний об'єкт не є замкненою природною водоймою. Разом з тим, протягом останніх років спеціалісти Львівського облводресурсів не брали участі в обстеженні даного водного об'єкта, що б дало змогу підтвердити або спростувати інформацію зазначену в матеріалах інвентаризації.

22.09.2017р. прокурором через канцелярію суду подано клопотання про призначення колегіального розгляду справи від 21.09.2017р. №05/2 17 та клопотання про виклик в судове засідання експерта для дачі пояснень з приводу складеного ним висновку.

Ознайомившись з клопотанням про призначення колегіального розгляду справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 4-6 ГПК України, справи у місцевих господарських судах розглядаються суддею одноособово. Будь-яку справу, що відноситься до підсудності цього суду, залежно від категорії і складності справи, може бути розглянуто колегіально у складі трьох суддів.

Як вбачається з клопотання, таке обґрунтоване складністю даної справи та необхідністю подання додаткових доказів. Разом з тим прокурором не було наведено конкретних обставин в чому полягає складність цієї справи і чому така не може бути вирішена суддею одноособово, а також не було надано жодних доказів цьому. Щодо підстави для задоволення клопотання - необхідністю подання додаткових доказів, то таке згідно приписів ст. 4-6 ГПК України не є підставою для призначення колегіального розгляду справи, більше того, провадження у справі було порушене за позовною заявою прокуратури ще в грудні 2016р., з метою всебічного з'ясування обставин справи, розгляд справи неодноразово відкладався, в судових засіданнях оголошувалися перерви, а тому в прокуратурі були забезпечені всі передбачені законом можливості для реалізації своїх процесуальних прав. Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку, що клопотання про призначення колегіального розгляду справи задоволенню не підлягає.

Згідно ч. 3 ст. 31 ГПК України, судовий експерт зобов'язаний за ухвалою господарського суду з'явитись на його виклик і дати мотивований висновок щодо поставлених йому питань. Висновок робиться у письмовій формі.

Розглянувши клопотання прокурора про виклик в судове засідання експерта, яким складався висновок, суд вважає таке необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки в клопотанні прокурором не зазначено, висновки щодо яких саме питань викликають незрозумілість (неясність), а фактично здійснено оцінку висновку судового експерта, в той час як правова оцінка такого в силу ст.ст. 42, 43 ГПК України є прерогативою суду.

Заслухавши пояснення прокурора та представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

30.03.2010р. головою Пустомитівської РДА Львівської області на підставі заяви гр. ОСОБА_1 прийнято розпорядження №212 «Про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки у власність замкненої природної водойми гр. ОСОБА_1 для рибогосподарських потреб на території Гамаліївської сільської ради за межами населеного пункту», відповідно до якого надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки у власність замкненої природної водойми гр. ОСОБА_1 площею 0,30 га для рибогосподарських потреб на території Гамаліївської сільської ради за межами населеного пункту; гр. ОСОБА_1 рекомендовано звернутись в ліцензовану землевпорядну організацію за розробкою проекту відведення.

На підставі розпорядження голови Пустомитівської РДА №396 від 22.04.2011р. внесено зміни в п. 1 розпорядження голови Пустомитівської РДА №212 від 30.03.2010р., а саме площу 0,30 га читати як 0,4438 га.

16.12.2011р. головою Пустомитівської РДА прийнято розпорядження №1239 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність замкненої природної водойми для рибогосподарських потреб на території Гамаліївської сільської ради за межами населеного пункту», яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність замкненої природної водойми для рибогосподарських потреб на території Гамаліїської сільської ради за межами населеного пункту та передано гр. ОСОБА_1 у власність із земель водного фонду земельну ділянку замкненої природної водойми для рибогосподарських потреб площею 0,4438 га території Гамаліїської сільської ради за межами населеного пункту.

Як встановлено судом на підставі матеріалів справи та не заперечується жодною із сторін, гр. ОСОБА_1 державний акт на право власності на земельну ділянку, на виконання згаданих розпоряджень відповідача не було отримано і його право власності не було зареєстроване.

З матеріалів справи вбачається, що розпорядження голови Пустомитівської РДА №212 від 30.03.2010р., №396 від 22.04.2011р. та №1239 від 16.12.2011р. оскаржено прокурором до суду, оскільки такі на його думку є недійсними, так як природна водойма на земельній ділянці, яка була передана третій особі-1 у власність за своїми характеристиками являлася незамкненою природною водоймою, а тому не могла передаватися відповідачем в силу положень ч. 2 ст. 59 ЗК України. Більше того, рибогосподарська діяльність не є водним господарством, а тому згідно ч. 3 ст. 122 ЗК України, відповідач не вправі був приймати спірні розпорядження.

З метою з'ясування питання до якого типу водних об'єктів належить ставок (замкнений/незамкнений), який був переданий у власність із земельною ділянкою гр. ОСОБА_1 судом у справі призначалася експертиза.

Згідно Висновку №290/17 судової будівельно-технічної експертизи по господарській справі №914/3276/16 складеного 04.09.2017р., експерт прийшов до наступних висновків:

1) Ставок площею 0,4438 га, розташований на території Гамаліївської сільської ради Пустомитівського району Львівської області за межами населеного пункту, який був переданий у власність гр. ОСОБА_1 згідно розпорядження Пустомитіської РДА №1239 від 16.12.2011р., станом на 30.03.2011р. та 16.12.2011р., на думку експерта, був замкненою водоймою. Станом на день проведення огляду 27.07.2017р., ставок площею 0,4438 га не зв'язаний з іншими водними об'єктами (природними чи штучними) і може наповнюватися водою (живитись) тільки в період інтенсивних опадів дощу, танення снігу в зимово-весняний період та грунтовими водами в періоди інтенсивних атмосферних опадів і відноситься до водойм замкненого типу.

2) Живлення ставка станом на 30.03.2010р. та 16.12.2011р., на думку експерта, було за рахунок грунтових вод та атмосферних опадів. Станом на день проведення огляду 27.07.2017р., ставок немає живлення з природних чи штучних водних об'єктів, а живитися в результаті строку вод із прилеглих схилів лощини в періоди інтенсивних атмосферних опадів, танення снігу в зимово-весняний період та грунтовими водами в періоди інтенсивних атмосферних опадів.

3) Встановити чи знаходилися на вищезазначеній водоймі гідротехнічні споруди станом на 30.03.2010р., та 16.12.2011р., не видається можливим, так як водойма в дані проміжки часу експертом не досліджувалася, а в наявних матеріалах господарської справи документах відсутня фотофіксація гідротехнічних споруд, станом на 30.03.2010р. та 16.12.2011р.

4) Після 16.12.2011р. гр. ОСОБА_1 здійснювалося будівництво нових гідротехнічних споруд вищезазначеного ставка, а саме земляної греблі шириною від 8 до 30 м. та нового водозабору діаметром 600 мм. Проведення даних будівельних робіт змінило тільки конфігурацію та технічні характеристика ставка, а не тип водойми. Встановити чи змінились русла водотоків не надається можливим, так як у матеріалах справи відсутні топографічні знімання русел водотоків станом на час передачі земельної ділянки кадастровий НОМЕР_1 у власність гр. ОСОБА_1 та станом на час проведення експертизи.

Встановивши наведені обставини справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Згідно ст. 58 ЗК України (в редакції, станом на день прийняття оскаржуваних розпоряджень) до земель водного фонду належать зокрема землі, зайняті морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами.

Землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми (ст. 59 ЗК України).

Відповідно до ст.ст. 1, 3 ВК України (в редакції, станом на день прийняття оскаржуваних розпоряджень), водний об'єкт - природний або створений штучно елемент довкілля, в якому зосереджуються води (море, річка, озеро, водосховище, ставок, канал, водоносний горизонт). Усі води (водні об'єкти) на території України становлять її водний фонд. До водного фонду України належать: 1) поверхневі води: природні водойми (озера); водотоки (річки, струмки); штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об'єкти; 2) підземні води та джерела; 3) внутрішні морські води та територіальне море.

Статтею 5 ВК України (в редакції, станом на день прийняття оскаржуваних розпоряджень) передбачено, що до водних об'єктів загальнодержавного значення належать: 1) внутрішні морські води та територіальне море; 2) підземні води, які є джерелом централізованого водопостачання; 3) поверхневі води (озера, водосховища, річки, канали), що знаходяться і використовуються на території більш як однієї області, а також їх притоки всіх порядків; 4) водні об'єкти в межах територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, а також віднесені до категорії лікувальних. До водних об'єктів місцевого значення належать: 1) поверхневі води, що знаходяться і використовуються в межах однієї області і які не віднесені до водних об'єктів загальнодержавного значення; 2) підземні води, які не можуть бути джерелом централізованого водопостачання.

Як вбачається з матеріалів справи, 26.07.2002р. на ставок, розташований на території Гамаліїської сільської ради, площею дзеркала 0,30 га складено паспорт ставка №15, в якому зазначено, що такий є русловим, живиться грунтовими водами, глибиною максимальною, середньою 2-1 м., знаходиться у виямці, з призначенням - технічні цілі, перебуває на балансі Гамаліївської сільської ради.

У листі від 14.01.2010р. №2б на ім'я голови Пустомитівської РДА з долученим актом обстеження водойми (Т.І., а.с. 83-84) Дублянське управління водного господарства зазначило, що у 2002 році вказаний паспорт ставка був анульований у зв'язку з тим, що замкнена водойма втратила статус ставка загальнодержавного значення. До листа долучено акт обстеження водойми на території Гамаліївської сільської ради Пустомитівського району (за межами населеного пункту) б/д, б/н, відповідно до якого комісією було встановлено, що водойма наповнюється за рахунок грунтових вод та атмосферних опадів, немає пристроїв та засобів для наповнення та скидання води, тобто дана водойма є замкненою.

Також, як вбачається з листа Дублянського управління водного господарства від 16.08.2011р. №158 на ім'я голови Пустомитівської РДА (Т.І., а.с. 126), замкнена водойма (площею 0,38 га на території Гамаліївської сільської ради) не відноситься до об'єктів загальнодержавного значення та у відповідності до ст. 59 ЗК України може бути передана у власність безкоштовно.

Суд зазначає, що на момент прийняття оскаржуваних розпоряджень законодавство не містило роз'яснень щодо терміну замкнена/незамкнена водойма, а тому на думку суду, під замкненим водним об'єктом слід розуміти природно (штучно) створену водойму, не зв'язану з іншими водними об'єктами та відповідно під незамкненим водним об'єктом такий, що зв'язаний з іншими водними об'єктами.

У зв'язку з одержанням інформації про вид водойми, а зокрема, що така являється замкненою, не відноситься до водойм загальнодержавного значення, відповідачем, розглянувши заяву гр. ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки було прийнято 30.03.2010р. спірне розпорядження №212, а подальшому розпорядження №1239 від 16.12.2011р.

Натомість, прокуратура та позивач, посилаючись на лист Львівського обласного УВР «Львівське облводресурсів» від 28.11.2016р №09/1985 (Т.І., а.с. 27), паспорт ставка №15 від 26.07.2002р. (Т.І., а.с.28), анкети стану водного об'єкту (ставка) в Пустомитівському р-ні Львівської обл., складених за результатами інвентаризації у 2008 та 2011 роках (Т.І., а.с. 161-162) стверджують, що виходячи зі змісту вказаних документів, спірна водойма є незамкненою, а тому не могла передаватися у власність третій особі.

Також у матеріалах справи наявним є лист Львівського обласного УВР «Львівське облводресурсів» від 01.03.2017р. №09/0363 (Т.І., а.с.159), в якому йдеться (з посиланням на паспорт ставка, анкети стану водного об'єкта) про те, що спірний водний об'єкт являється незамкненою водоймою.

За змістом ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

В даному випадку суд зазначає, що прокурором не доведено належними доказами факту належності спірного об'єкту до замкнених водойм станом на момент прийняття оскаржуваних розпоряджень.

Так, здійснивши оцінку доказів (зокрема, листа Львівського обласного УВР «Львівське облводресурсів» від 28.11.2016р. №09/1985, паспорта ставка №15 від 26.07.2002р., анкет стану водного об'єкту (ставка) в Пустомитівському р-ні Львівської обл., складених за результатами інвентаризації у 2008 та 2011р.), які на переконання прокуратури та позивача свідчать про те, що спірна водойма відноситься до замкненого типу водойм (тобто такої, що не зв'язана з іншими водними об'єктами), суд вважає, що такі не підтверджують факту належності спірного водного об'єкту до незамкненого типу, оскільки: паспорт ставка був анульований ще у 2002р., що підтверджується документально; в анкетах стану водного об'єкту (ставка), які складалися за результатами інвентаризації 2008р., 2011р., не міститься жодних вказівок на тип водойми, навіть більше того, в анкеті, яка складалася за результатами інвентаризації 2011р. зазначено, що джерелом живлення ставка являються грунтові води; лист Львівського обласного УВР «Львівське облводресурсів» від 28.11.2016р. №09/1985 грунтується виключно на вказаних вище документах.

Також, не зважаючи на неодноразові вимоги суду, ні прокурором, ні іншими учасниками процесу не було представлено належних доказів знаходження знаходження гідротехнічних споруд, які б знаходилися на спірному водному об'єкті станом на момент прийняття оскаржуваних розпоряджень.

Як вже зазначалося судом, з метою з'ясування типу спірного водного об'єкту (замкнений/незамкнений) станом на момент видачі спірних розпоряджень, у справі призначалася експертиза.

Згідно відповіді судового експерта по першому питанню (визначення типу водойми), викладеного у Висновку №290/17 судової будівельно-технічної експертизи по господарській справі №914/3276/16 (Т.ІІ., а.с.50), станом на день проведення огляду - 27.07.2017р., ставок відноситься до водойм замкненого типу. Щодо типу водойми станом на 30.03.2010р., 16.12.2011р., то як вказав експерт, на йому думку, така являлася замкненою.

Положеннями ст. 43 ГПК України визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обгрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

З огляду на викладене вище, враховуючи те, що прокурором не було представлено належних доказів належності, станом на момент прийняття оскаржуваних розпоряджень, спірного водного об'єкту до незамкнених водойм, беручи до уваги наявність в матеріалах справи доказів, які підтверджують, що спірний водний об'єкт являвся замкненою водоймою, в т.ч. і висновків судової експертизи, суд вважає недоведеними доводи прокурора про недійсність оскаржуваних розпоряджень в силу того, що відповідач не мав права, у відповідності ст.59 ЗК України, передавати у власність незамкнені водойми. Відтак вказана підстава позову є необґрунтованою.

З приводу твердження прокурора, що відповідач вийшов за межі своїх повноважень передбачених ч.3 ст.122 ЗК України при прийнятті оскаржуваних розпоряджень, оскільки рибогосподарська діяльність не є водним господарством, то суд зазначає наступне.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» (в редакції, яка діяла станом на момент прийняття розпоряджень), місцева державна адміністрація, зокрема, розпоряджається землями державної власності відповідно до закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 122 ЗК України (в редакції, яка діяла станом на момент прийняття розпоряджень), районні державні адміністрації на їх території передають земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті; в) будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною сьомою цієї статті.

Згідно преамбули Концепції розвитку водного господарства України, схваленої постановою ВРУ від 14.01.2000р. №1390-XIV, водне господарство - галузь, завданням якої є забезпечення потреб населення і народного господарства у водних ресурсах, збереження, охорона та відтворення водного фонду, попередження шкідливої дії вод і ліквідація її наслідків.

Так, п 1. Положення про Державне агентство водних ресурсів України, затв. Указом Президента України від 13.04.2011р. №453/2011 (чинним на момент прийняття розпорядження) передбачено, що Держводагентство України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сфері розвитку водного господарства і меліорації земель, управління, використання та відтворення поверхневих водних ресурсів.

На підставі наказу Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010р. № 548 було затверджено Класифікацію видів цільового призначення земель, котра наводить 12 видів цільового призначення земель водного фонду: 10.01 для експлуатації та догляду за водними об'єктами; 10.02 для облаштування та догляду за прибережними захисними смугами; 10.03 для експлуатації та догляду за смугами відведення; 10.04 для експлуатації та догляду за гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами і каналами; 10.05 для догляду за береговими смугами водних шляхів; 10.06 для сінокосіння; 10.07 для рибогосподарських потреб; 10.08 Для культурно-оздоровчих потреб, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей; 10.09 Для проведення науково-дослідних робіт; 10.10 для будівництва та експлуатації гідротехнічних, гідрометричних та лінійних споруд; 10.11 для будівництва та експлуатації санаторіїв та інших лікувально-оздоровчих закладів у межах прибережних захисних смуг морів, морських заток і лиманів; 10.12 для цілей підрозділів 10.01 - 10.11 та для збереження та використання земель природно-заповідного фонду.

Суд зазначає, що ведення водного господарства - лише один з видів цільового призначення земель водного фонду, а тому передача земельних ділянок водного фонду для ведення водного господарства обмежується підрозділами 10.01 - 10.05 Класифікації, натомість виділення та передача земельної ділянки для рибогосподарських потреб (підрозділ 10.07) не є веденням водного господарства та відповідно не належить до повноважень районної державної адміністрації, а відноситься виключно до компетенції обласної державної адміністрації.

Враховуючи те, що станом на момент прийняття оскаржуваних розпоряджень, Пустомитівська РДА не була уповноважена на передачу земельної ділянки у власність поза за межами населеного пункту для рибогосподарських потреб, доводи прокурора щодо недійсності розпоряджень з цієї підстави є обґрунтованими. Та попри це, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

У матеріалах справи знаходиться заява Пустомитівської РДА про застосування строку позовної давності від 09.03.2017р. №04/15-642, відповідно до якої відповідач просить суд застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову.

Розглянувши заяву відповідача заяву про застосування строку позовної даності, суд вважає, що така підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Статтями 256, 257 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (положення ч. 1 ст. 261 ЦК України).

За приписами ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Слід зазначити, що Верховним Судом України неодноразово висловлювалися правові позиції з приводу застосування положень законодавства України про позовну давність. Ці позиції, в силу вимог ст. 111-28 ГПК України є обов'язковими для суду при розгляді даної справи.

Зокрема Верховним Судом України робилися наступні висновки:

- для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав (29 жовтня 2014 року № 6-152цс14);

- прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду, на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, в особі уповноваженого органу, але не наділяє прокурора повноваженнями порушувати питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої прокурор звертається до суду (25 березня 2015 року № 3-21гс15);

- для прокурора перебіг строку позовної давності за позовними заявами, поданими в інтересах державних органів, органів місцевого самоврядування має рахуватися з часу коли відповідний орган довідався чи міг довідатися про порушення його прав чи особу, що їх порушила (01 липня 2015 року №6-178цс15).

Враховуючи те, що прокурором заявлено позов в інтересах Львівської обласної державної адміністрації, відтак при вирішенні питання про застосування строків позовної давності слід з'ясувати коли остання довідалася про порушення свого права.

З матеріалів справи вбачається, що 08.07.2010р. головою Львівської обласної державної адміністрації було видано Доручення №68/0/6-10 відповідно до п.2 котрого голова облдержадміністрації зобов'язав голів районних державних адміністрацій в термін до 11.07.2010р. надати до організаційного відділу апарату облдержадміністрації відомості про видані розпорядження голови райдержадміністрації за період з 01.01.2010р. по 07.07.2010р. (п.2), а також в термін до 2-го числа місяця наступного за звітним забезпечити надання до організаційного відділу апарату держадміністрації копій розпоряджень голови райдержадміністрації (Т.І а.с.209).

В додаткових поясненнях (вх. №13896/17 від 13.04.2017р.) Львівська ОДА зазначила, що на виконання доручення голови Львівської ОДА від 08.07.2010р. №68/0/6-10, Пустомитівською РДА листом від 21.07.2010р. №04/15-1379 від 21.07.2010р. були скеровані видані головою РДА розпорядження за період 01.01.2010-01.07.2010р. та одержані Львівською ОДА 26.07.2010р., що підтверджується документально. Крім цього, як вбачається з реєстраційно-контрольної картки №68/0/6-10 від 08.07.2010р. (складеної станом на 03.11.2014р.) на виконання вимог доручення відповідачем були доставлені усі копії розпоряджень голови Пустомитівської райдержадміністрації наручно в організаційний відділ облдержадміністрації.

Також в судовому засіданні представником Львівської ОДА неодноразово наголошувалося на тому, що відповідачем в строки, передбачені дорученням голови Львівської ОДА від 08.07.2010р. №68/0/6-10 доставлялися копії всіх прийнятих розпоряджень, в тому числі і оскаржуваних.

За таких умов, судом встановлено, що позивачу у справі достеменно було відомо про прийняте розпорядження голови Пустомитівської РДА №212 від 30.03.2010р. - з 26.07.2010р.; розпорядження голови Пустомитівської РДА №396 від 22.04.2011р. - з 02.05.2011р. та розпорядження голови Пустомитівської РДА №1239 від 16.12.2011р. - з 02.01.2012р. Відтак, трьохрічний строк позовної давності для їх оскарження закінчився відповідно 26.07.2013р., 02.05.2014р. та 02.01.2015р.

Як вбачається з матеріалів справи, прокурор звернувся із даним позовом до суду лише 19.12.2016р., тобто із пропуском строку позовної давності понад 2 роки.

При цьому, суд не погоджується із твердженням прокурора та позивача, що про порушення своїх прав позивач довідався лише з моменту отримання технічної документації на земельну ділянку та листа Львівського обласного УВР «Львівське облводресурсів» від 28.11.2016р. №09/1985, з якого вбачається, що спірна водойма є незамкненою.

Так, доводи про те, що позивач довідався про порушення своїх прав з моменту отримання листа від 28.11.2016р. №09/1985 є безпідставними, оскільки, як вже зазначалося, в ході розгляду даної справи, твердження про те, що станом на момент прийняття оскаржуваних рішень водойма була незамкненою не підтвердилися. Натомість, про те, що відповідач, всупереч вимогам ст. 122 ЗК України передав земельну ділянку для рибогосподарських цілей, а не для водного господарства, чим втрутився в компетенцію позивача, останньому стало відомо з моменту отримання вказаних розпоряджень, так як безпосередньо з назв цих розпоряджень вбачається мета надання у власність замкненої водойми. А тому про порушення своїх прав з підстав втручання відповідачем в компетенцію позивача, останній довідався з моменту отримання копій розпоряджень.

Відтак, в задоволенні позовних вимог з вказаної підстави, слід відмовити у зв'язку з пропуском строків позовної давності.

З приводу розгляду даної справи, в порядку господарського судочинства, то суд зазначає наступне.

За ст. 122 ЗК України питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, через які також згідно зі статтями 83, 84 ЗК України набувається та реалізується право комунальної власності на землю та право державної власності на землю. Комунальною власністю є землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, в державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Статтею 80 ЗК України установлено, що самостійними суб'єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності, а також держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання.

З урахуванням такого висновку Конституційного Суду України та з огляду на положення статті 11 ЦК України, статей 78, 116, 122 ЗК України, в зв'язку з прийняттям суб'єктом владних повноважень ненормативного акта виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, зокрема, в сфері земельних правовідносин відповідний ненормативний акт слугує підставою виникнення, зміни або припинення конкретних прав та обов'язків фізичних і юридичних осіб приватного права.

За таких обставин рішення суб'єкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред'являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред'явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (зокрема й права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб'єкта владних повноважень.

Вказану правову позицію, яка є обов'язковою для застосування, Верховний Суд України неодноразово викладав в постановах №6-2510ц15 від 16.12.2015р., №3/406-3/265А від 29.11.2016р., №815/13/16 від 29.11.2016р. та №1716/3939/2012 від 26.10.2016р.

В даній справі суд зазначає, що у зв'язку із прийняттям оскаржуваних розпоряджень, зокрема, розпорядження №1239 від 16.12.2011р. «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність замкненої природної водойми для рибогосподарських потреб на території Гамаліївської сільської ради за межами населеного пункту» у гр. ОСОБА_1 виникло право цивільне, а саме майнове право на отримання державного акту на право приватної власності на землю та реєстрацію за собою права власності на неї. А тому спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер і повинні розглядатися в порядку господарського судочинства.

Підсумовуючи викладене вище, суд зазначає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю у зв'язку з їх безпідставністю (вимога про недійсність розпоряджень у зв'язку із порушенням відповідачем положень ч. 2 ст. 59 ЗК України) та у зв'язку із пропуском позовної давності (вимога про недійсність розпоряджень у зв'язку із порушенням відповідачем положень ч. 3 ст. 122 ЗК України).

Відповідно до ст.49 ГПК України судовий збір покладається на прокуратуру.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 22, 4-3, 27, 29, 33, 34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У позові відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 85 ГПК України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 91-93 ГПК України.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 27.09.2017 р.

Суддя Крупник Р.В.