РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.09.2017Справа № 910/9320/17

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Головіної К.І., при секретарі судового засідання Лук'янчук Д.Ю., розглянувши матеріали справи

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда Електрик Україна"

до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"

про розірвання договору, стягнення 177 450 24 доларів США, 52 629, 27 грн.

за участю представників:

від позивача:Грибенко А.Л.
від відповідача:Данильченко О.О.
ВСТАНОВИВ:

До господарського суду м. Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда Електрик Україна" (далі - ТОВ "Тавріда Електрик Україна", позивач) з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (далі - ПАТ КБ "Приватбанк", відповідач) про розірвання договору та стягнення 177 450 24 доларів США, 52 629, 27 грн.

У обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення банком умов договору про розміщення коштів «Депозитна лінія» № 244767 від 05.02.2014 р. в частині своєчасного повернення суми депозиту та нарахованих на нього відсотків позивачу.

У позові ТОВ "Тавріда Електрик Україна" просить суд розірвати договір про розміщення коштів № 244767 від 05.02.2014 р., а також стягнути належний позивачу вклад у сумі 146 469,43 дол. США, відсотки у сумі 30 074,88 дол. США, пеню у сумі 905,93 дол. США, 3 % річних у сумі 52 629,27 грн., що разом складає - 177 450 24 доларів США та 52 629, 27 грн.

У судовому засіданні представник позивача підтримав та обґрунтував позовні вимоги, просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечив, зазначив, що позивачем не надано суду оригіналів договору банківського вкладу та платіжних документів, а отже, останнім не доведено факт внесення за цим договором коштів. Просив відмовити у задоволенні позову.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що 03.03.2003 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда Електрик" (клієнт) та Публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Приватбанк" (банк) був укладений договір на здійснення розрахунково-касового обслуговування за № 426753, відповідно до якого позивачу був відкритий, у тому числі, валютний банківський рахунок у доларах США № 3002.

Також 05.02.2014 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда Електрик Україна" (далі - вкладник) та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" (далі - банк) був укладений договір про розміщення коштів на строковому депозиті № 244767 (далі - договір банківського вкладу), предметом якого є внесення клієнтом тимчасово вільних коштів (далі - вклад) у сумі 146 469,43 дол. США на строк до 10.02.2015 р. Датою внесення вкладу вважається дата надходження коштів на депозитний рахунок (п. 1 договору, в редакції додаткової угоди від 05.02.2014 р.).

Пунктом 2.3 договору банківського вкладу (з урахуванням додаткової угоди) визначено, що банк зобов'язаний: - відкрити рахунок з обліку коштів вкладу клієнта на підставі письмової заяви клієнта; прийняти на депозитний рахунок кошти клієнта на визначений сторонами строк; виплачувати позивачу проценти у передбачені договором строки; повернути клієнту вклад та нараховані проценти не пізніше дня закінчення строку його розміщення.

Згідно з пунктами 3.1, 3.2 договору банківського вкладу передбачено, що кошти, які розміщуються позивачем на депозитному рахунку, перераховуються винятково з його поточного рахунку. Перерахування коштів вкладу з депозитного рахунку клієнта та виплата нарахованих процентів здійснюється виключно на поточний рахунок клієнта, який зазначено у розділі 5 цього договору. Повернення коштів вкладу виконується на умовах договірного списання у дату закінчення строку розміщення вкладу, що зазначена в пункті 3.1 додаткової угоди, якщо повернення вкладу виконується з використанням поточного рахунку клієнта в банку, за винятком умов підпунктів 2.4.1, 2.4.2 цього договору.

Відповідно до п. 3.3 договору банківського вкладу нарахування процентів за вкладом проводиться за період розміщення коштів, починаючи з дня, наступного за днем надходження вкладу на депозитний рахунок, який зазначено у п. 2.5 договору 1507), в редакції додаткової угоди. День повернення відповідачем вкладу в інтервал розрахунку процентів не включається. Нарахування процентів за договором здійснюється щодня з розрахунку фактичної кількості днів у місяці та році (п. 3.4 договору банківського вкладу).

Згідно з п. 3.10 договору банківського вкладу якщо день виконання банком зобов'язань припадає на неробочий день, виплата проводиться в перший наступний за ним банківський день. При цьому проценти виплачуються за фактичний період розміщення коштів на депозитному рахунку до дня повернення коштів депозиту клієнту, з урахуванням умов п. 2.4.1 та п.п. 3.3, 3.4, 3.8 цього договору та п.п. 3.12, 3.13, у редакції додаткової угоди до цього договору.

Додатковою угодою № 1 від 05.02.2014 р. сторони доповнили договір банківського вкладу пунктом 3.12, відповідно до якого проценти за вкладом виплачуються клієнту в день закінчення строку розміщення вкладу, передбаченого пунтом 3.1 цієї додаткової угоди, або щомісяця кожного числа місяця, наступного за звітнім місяцем. Проценти, що залишилися невиплаченими, підлягають виплаті одночасно з сумою вкладу.

Судом встановлено, що на виконання договору банківського вкладу позивач розмістив на депозитному рахунку № 1507 грошові кошти у сумі 146 469,43 дол. США, що підтверджується платіжним дорученням № 3825 від 05.02.2014 р. та банківською випискою з рахунку позивача № 3002.

Як свідчать матеріали справи, 05.01.2015 р. у зв'язку з тим, що строк вкладу по договору банківському рахунку закінчувався, позивач звернувся до банку з вимогою (№ 002 від 05.01.2015 р.) про повернення грошових коштів, наявних на його рахунку, а також виплати нарахованих на суму вкладу відсотків. Також 19.12.2016 р. позивач повторно звертався до відповідача з такою ж вимогою № 0134 від 19.12.2016 р. Вказані звернення були залишені банком без задоволення.

Позивач вказує, що і наданий час, не зважаючи на сплив строку розміщення банківського вкладу, банк продовжує утримувати грошові кошти на рахунку. Крім того, банк не здійснює належного нарахування відсотків, тому позивач просить стягнути вкладені кошти та нараховані на них відсотки в судовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Частиною 3 ст. 1060 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором банківського строкового вкладу банк зобов'язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу.

Також відповідно до п. 2.4 глави 2 Постанови Правління Національного банку України "Про затвердження Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами" № 516 від 03.12.2003 року (далі- Постанова) за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від іншої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові цю суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, установлених договором.

Згідно з указаною Постановою (п. 3.3) за договором банківського строкового вкладу (депозиту) банк зобов'язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (депозиту).

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З урахуванням викладеного, зважаючи на вищенаведені норми законодавства та умови укладеного між сторонами правочину, суд приходить до висновку, що у зв'язку із закінченням строку розміщення банківського вкладу у позивача виникло право вимагати від банку повернення своїх коштів, а у банку - зустрічний обов'язок - їх повернення на користь вкладника.

Щодо доводів відповідача про те, що позивач не надав належних доказів на підтвердження факту укладення договору банківського вкладу та факту внесення позивачем коштів за цим договором, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1059 ЦК України письмова форма вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

У матеріалах справи міститься договір про розміщення коштів "Депозитна лінія" № 244767 від 05.02.2014 р., платіжне доручення № 3825 від 05.02.2014 р. та банківськи виписки з рахунку № 30002, які свідчать про внесення коштів на рахунок № 1507 та нарахування відсотків за період з 01.02.2014 р. по 30.04.2014 р. Отже, вказані документи підтверджують факт укладання договору банківського вкладу між сторонами та факт дотримання його письмової форми. Окрім цього, у матеріалах справи наявні платіжне доручення № 3825 від 05.02.2014 р. та банківські виписки по рахунку № 30002, сформовані у системі дистанційного обслуговування.

Пунктом 3.4.2.2 Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «Приват Банк», погоджених сторонами, передбачено, що сторони визнають юридичну силу платежів (виписок), сформованих через системи дистанційного обслуговування, і їх еквівалентність платежах (виписках), які здійснюються з використанням паперових носіїв.

Також угодою про використання електронного цифрового підпису від 05.02.2014 року, укладеною між ТОВ "Тавріда Електрик Україна" та ПАТ КБ «Приват Банк», сторони засвідчили свою згоду на ведення документообігу як шляхом власноручного підписання, так і шляхом накладання електронного цифрового підпису, сертифікат на який видано Акредитованим центром сертифікації ключів. Отже, суд вважає, що платіжне доручення № 3825 від 05.02.2014 року, сформоване у системі дистанційного обслуговування шляхом накладання електронного цифрового підпису (далі - ЕЦП), є належним банківським документом.

При цьому слід зазначити, що накладання ЕЦП завершує утворення електронного документа, надаючи йому юридичної сили. Юридична сила електронного документа з нанесеними одним або множинними ЕЦП та допустимість такого документа, як доказу, не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму (ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»).

За таких обставин, платіжне доручення № 3825 від 05.02.2014 р. та банківська виписка з рахунку № 30002, надані позивачем є належним доказом факту зарахування грошових коштів на депозитний рахунок позивача. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, за період з лютого 2014 р. по квітень 2014 р. на суму депозиту банк самостійно здійснював нарахування відсотків, що свідчить про визначення відповідачем дійсності договору.

Таким чином, судом встановлено, що позивач є власником грошових коштів, розміщених на банківському рахунку згідно з договором № 244767 від 05.02.2014 р., який є діючим на час розгляду справи.

Згідно з ч. 1 статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму.

Відповідно до ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. (ратифікована Україною 17.07.1997 р.) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як зазначив Верховний Суд України у правовій позиції по справі № 6-145цс14 від 24.09.2014 р., у силу положень статей 192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини,- стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Встановивши такі обставини у даній справі, суд вважає, що з відповідача підлягає стягненню сума вкладу у іноземній валюті.

Отже, оскільки відповідачем доказів повернення заявленої до стягнення суми не надано, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з банку суми банківського вкладу у розмірі 146 469,43 дол. США та нарахованих процентів по вкладу у розмірі 9 % за період з 07.02.2014 р. по 10.02.2015 р. (строк вкладу) у сумі 13 291,92 дол. США підлягають задоволенню.

У іншій частині відсотків у сумі 16 782,96 дол. США, заявлених позивачем за період з 10.02.2015 р. по 15.05.2017 р. (після закінчення строку вкладу) за відсотковою ставкою 5 %, суд відмовляє, оскільки позивачем не надано суду доказів погодження сторонами відсоткової ставки у розмірі 5 %, або доказів, які б підтверджували право позивача здійснювати нарахування відсотків у вказаному розмірі.

Щодо пені, заявленої до стягнення позивачем у сумі 905,93 дол. США нарахованої за прострочення повернення вкладу та процентів за період з 29.12.2016 р. по 15.05.2017 р., суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 229 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

У силу ст. 611 ЦК України та ст. 230 ГК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно з п. 4.13 договору у разі порушення будь-якою стороною цього договору будь-якого грошового зобов'язання винна сторона несе відповідальність перед іншою стороною винятково у вигляді пені в розмірі 0,1 % від облікової ставки НБУ від своєчасно неперерахованої суми, яка нараховується протягом одного місяця з моменту виникнення відповідного зобов'язання.

Однак, відповідно до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Також згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

У пункті 2.5 Постанови Пленуму від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", Вищий господарський суд України роз'яснив, що приписом ч. 6 ст. 232 ГК України передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Як вже зазначалось, строк розміщення коштів на депозитному рахунку сторонами встановлений до 10.02.2015 р. (п. 3.1 додаткової угоди до договору). При цьому проценти за вкладом виплачуються клієнту в день закінчення строку розміщення вкладу або щомісячно кожного числа місяця наступного за звітнім. Проценти, що залишились невиплаченими, підлягають виплаті одночасно з сумою вкладу (п. 3.12 додаткової угоди).

Отже, враховуючи такі умови договору, зважаючи на те, що строк розміщення вкладу за договором закінчився 10.02.2015 р., то саме у цей день банк зобов'язаний був повернути позивачу суму вкладу та виплатити відсотки за ним. Отже, з 11.02.2015 р. розпочалося прострочення зобов'язання та відповідно 6-ти місячний строк нарахування пені закінчився 11.08.2015 р., а позивачем нарахування пені здійснювалось за період з 29.12.2016 р. по 15.05.2017 р., тобто інший період (пізніше), ніж за який підлягала нарахування пеня у межах 6-ти місячного строку її нарахування. Також є безпідставним нарахування пені на суму відсотків, заявлених позивачем за період з 10.02.2015 р. по 15.05.2017 р. на суму 16 782,96 дол. США, виходячи з того, що судом було відмовлено у стягненні цієї частини відсотків.

З приводу стягнення з відповідача 3 % річних у сумі 52 629,27 грн. суд приймає до уваги приписи ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, згідно з якими боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому суд зважає на Лист Верховного Суду України від 01.07.2014 р. «Аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві», де зазначено, що беручи до уваги правову природу трьох процентів річних, передбачених ст. 625 ЦК, як особливої міри відповідальності, їх стягнення можливе виключно в національній валюті України - гривні.

Здійснивши власний розрахунок заявленої суми 3 % річних, суд встановив, що вимоги позивача в цій частині підлягають частковому задоволенню, оскільки нарахування 3 % річних на відсотки в сумі 16 782,96 дол. США за період з 10.02.2015 р. по 15.05.2017 р. не здійснюється з огляду на відмову у стягненні цієї частини відсотків.

Отже, матеріальні втрати у вигляді 3 % річних суд стягує у сумі 47 973,84 грн., тобто у меншій сумі, ніж просить позивач.

На підставі викладеного, позовні вимоги ТОВ "Тавріда Електрик Україна" про стягнення з відповідача грошових коштів підлягають частковому задоволенню у сумі 159 761,35 дол. США та 47 973,84 грн.

Щодо вимог позивача про розірвання договору про розміщення коштів на строковому депозиті «Депозитна лінія» № 244767 від 05.02.2014 р. суд зазначає наступне.

Як встановлено судом, вказаний договір між сторонами діє та є нерозірваним.

Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом; у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Норми статті 188 ГК України та статті 11 Господарського процесуального кодексу України не позбавляють сторону договору права на безпосереднє звернення до суду з вимогою про розірвання договору оренди без дотримання порядку досудового врегулювання спору.

Відповідно до ч. 2 ст. 202 ГК України господарське зобов'язання припиняється у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду.

Як вже встановлено у судовому засіданні, відповідач істотно порушив умови договору, не повернувши суму вкладу та нараховані на нього відсотки після закінчення строку розміщення коштів на депозитному рахунку, у зв'язку з чим вимога позивача про розірвання договору про розміщення коштів на строковому депозиті «Депозитна лінія» № 244767 від 05.02.2014 р. є обґрунтованою та підлягає задоволенню

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України у разі часткового задоволення позовних вимог судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 32 - 34, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда Електрик Україна" до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про розірвання договору, стягнення 177 450 24 доларів США, 52 629, 27 грн. задовольнити частково.

Розірвати договір про розміщення коштів на строковому депозиті «Депозитна лінія» № 244767 від 05.02.2014 р., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда Електрик Україна" (03680, м. Київ, вул. Гарматна, буд. 2, ідентифікаційний код 31576194) та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, ідентифікаційний код 14360570).

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, ідентифікаційний код 14360570) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда Електрик Україна" (03680, м. Київ, вул. Гарматна, буд. 2, ідентифікаційний код 31576194) кошти вкладу у сумі 146 469 (сто сорок шість тисяч чотириста шістдесят дев'ять) дол. США 43 цента., відсотки у сумі 13 291 (тринадцять тисяч двісті дев'яносто одна) дол. США 92 цента, 3 % річних у сумі 47 973 (сорок сім тисяч дев'ятсот сімдесят три) грн. 84 коп., витрати по сплаті судового збору в розмірі 65 757 (шістдесят п'ять тисяч сімсот п'ятдесят сім) грн. 52 коп.

У решті позовних вимог - відмовити.

Рішення ухвалено в нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частини в судовому засіданні 18 вересня 2017 року.

Повний текст рішення підписаний 27 вересня 2017 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня підписання повного тексту рішення.

Суддя Головіна К.І.