ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.09.2017р. Справа № 914/1591/17

За позовом: Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області, м. Львів

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Львів

про стягнення 3 059, 05 грн заборгованості та виселення

Суддя Манюк П.Т.

За участю секретаря Марінченко Р.І.

Представники:

від позивача: Карвацька О.Р. - представник;

від відповідача: не з'явився.

Зміст ст. 22 ГПК України представнику позивача роз'яснено.

Розглядається справа за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення 3 059, 05 грн заборгованості та виселення.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 02.08.2017 порушено провадження у справі та призначено до розгляду в судовому засіданні на 21.08.2017.

Розгляд справи відкладався з підстав викладених у відповідній ухвалі суду.

Представник позивача в судове засідання з'явився, вимоги ухвали суду від 21.08.2017 щодо представлення доказів сплати судового збору не виконав, просив суд позовні вимоги задовольнити з підстав наведених у позовній заяві та усних поясненнях.

Відповідач вимог суду, зазначених в ухвалах про порушення справи та про відкладення справи не виконав, витребуваних доказів не подав, явки свого представника в засідання суду не забезпечив. Ухвали про порушення провадження у справі та про відкладення розгляду справи скеровувалися відповідачу за адресами зазначеними позивачем у позовній заяві: АДРЕСА_1. Поштовий конверт з ухвалою про порушення провадження, який направлявся відповідачу за вказаною адресою повернувся до суду з відміткою відділення зв'язку "За закінченням терміну зберігання".

Згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на час розгляду справи, місцезнаходженням відповідача є: АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України. За змістом статті 64 ГПК України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд вважає за можливе розглянути справу відповідно до ст. 75 ГПК України при відсутності представника відповідача, за наявними у ній матеріалами яких достатньо для вирішення спору по суті.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив таке.

Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській області (надалі - позивач) звернулося до господарського суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (надалі - відповідач) про стягнення 3 059, 05 грн заборгованості та виселення.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, 27.01.2011 між регіональним відділенням Фонду державного майна України по Львівській області (орендодавець) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (орендар) було укладено договір оренди індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності № 19, з наступними змінами до договору від 17.02.2014 (надалі - договір). Відповідно до умов договору позивач передав, а відповідач прийняв у строкове платне користування державне майно - частину нежитлового приміщення, яке розміщене на першому поверсі (фойє) дев'ятиповерхової будівлі навчального корпусу № 1, загальною площею 2,0 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та перебуває на балансі Національного лісотехнічного університету України (надалі - балансоутримувач).

Відповідно до п. 3.6. договору, орендна плата перераховується щомісяця не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним у наступному співвідношенні: 50 % до державного бюджету; 50 % на рахунок балансоутримувача.

Згідно з п. 3.7. договору, орендна плата перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і сплачується до державного бюджету та балансоутримувачу, відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

Пунктом 5.3 договору передбачено, що орендар зобов'язується своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.

Відповідно до п. 3.11 договору у разі припинення (розірвання) договору оренди орендар сплачує орендну плату до дня повернення майна за актом приймання-передавання включно. Закінчення строку дії договору оренди не звільняє орендаря від обов'язку сплатити заборгованість за орендною платою якщо така виникла, у повному обсязі, ураховуючи санкції, до державного бюджету та балансоутримувачу.

Як зазначено позивачем у позовній заяві, термін дії договору закінчився 23.01.2017, проте у порушення умов п. 5.3 договору, відповідач зобов'язань щодо сплати орендної плати в повному обсязі не здійснив, внаслідок чого у нього виникла заборгованість в розмірі 456, 05 грн, яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь. Також, позивач, просить стягнути з відповідача, на підставі п. 3.7 договору, пеню в розмірі 12, 49 грн, також на підставі п. 3.8 договору - штраф в розмірі 45, 60 грн, та у зв'язку з неповерненням відповідачем майна позивачу на підставі п. 10.11 договору просить стягнути неустойку в порядку у розмірі 2 644, 91 грн розраховану за період з 27.01.2017 - 30.06.2017, та відповідно виселити відповідача з орендованого державного майна.

Відповідач відзиву, письмових обґрунтованих пояснень та доказів погашення заборгованості до суду не представив.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити виходячи із таких мотивів.

Згідно з ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 283 ГК України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Статтею 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначено, що орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Як встановлено судом, 27.01.2011 між регіональним відділенням Фонду державного майна України по Львівській області (орендодавець) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (орендар) було укладено договір оренди індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності № 19. Відповідно до умов договору позивач передав, а відповідач прийняв у строкове платне користування державне майно - частину нежитлового приміщення, яке розміщене на першому поверсі (фойє) дев'ятиповерхової будівлі навчального корпусу № 1, загальною площею 2,0кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та перебуває на балансі Національного лісотехнічного університету України.

Частинами 1 та 3 ст. 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено, що орендар за користування об'єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються у договорі.

Пунктами 3.1., 3.3. договору визначено, що орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку і порядку використанні плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786 і становить без ПДВ за базовий місяць оренди - січень 2014 року 131, 58 грн. Орендна плата згідно даного договору сплачується з 26.01.2014. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.

Відповідно до п. 3.6. договору, орендна плата перераховується щомісяця не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним у наступному співвідношенні: 50% до державного бюджету; 50% на рахунок балансоутримувача.

Відповідно до п. 5.3. договору, орендар зобов'язується своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.

В порушення зазначеного пункту договору, відповідач зобов'язань щодо сплати орендної плати в повному обсязі не здійснив, внаслідок чого у нього виникла заборгованість в розмірі 465, 05 грн, яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь.

Згідно з ст. 193 ГК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Аналогічно, відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За умовами ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Представник відповідача в судові засідання не з'явився, позовні вимоги не заперечив, доказів погашення заборгованості не представив.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що відповідач без належних на те правових підстав своєчасно не сплачував орендну плату, в результаті чого у нього виникла заборгованість, тому за таких обставин, позовна вимога про стягнення заборгованості з орендної плати за період жовтень 2016 року - січень 2017 року в розмірі 456, 05 грн є обґрунтованою та підлягає до задоволення.

Крім стягнення заборгованості з орендної плати, позивач, згідно позовної заяви, просить стягнути з відповідача, на підставі п. 3.7 договору, пеню в розмірі 12, 49 грн та на підставі п. 3.8 договору штраф в розмірі 45, 60 грн.

Згідно ст. 611 ЦК України правовими наслідками порушення зобов'язання є зокрема, сплата неустойки та відшкодування збитків.

Приписами ст. 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконання або неналежного виконання зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 1 статті 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Статтею 3 вказаного Закону встановлено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 3.7. договору передбачено, що орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до державного бюджету та балансоутримувачу у визначеному пунктом 3.6 договору співвідношенні, відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості, за кожний день прострочення, включаючи день оплати. Тому, згідно із п. 3.7. договору, позивач правомірно нарахував відповідачу пеню в розмірі 12, 49 грн, а відтак позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Абзацом 2 пункту 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" передбачено, що застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), при тому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

Відповідно до п. 3.8 договору, у разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить загалом не менше ніж три місяці, орендар також сплачує штраф у розмірі 10% від суми заборгованості. Судом встановлено, що відповідачем орендна плата не сплачена за період жовтень 2016 року - січень 2017 року, тому позивач правомірно нарахував штраф у розмірі 45, 60 грн, а отже позовна вимога в цій частині є обґрунтованою і підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов'язаний повернути орендодавцеві об'єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.

Відповідно до ст. 785 ЦК України, у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу або у стані який було обумовлено договором.

Пунктом 10.8. договору передбачено, що у разі його припинення або розірвання, майно протягом трьох робочих днів повертається орендарем балансоутримувачу.

Майно вважається поверненим балансоутримувачу з моменту підписання орендарем та балансоутримувачем акта приймання-передавання. Обов'язок щодо складання акта приймання - передавання про повернення майна покладається на орендаря (п. 10.9 договору).

Оскільки судом встановлено що термін договору укладений між позивачем та відповідачем закінчився 23.01.2017, відповідач був зобов'язаний повернути орендовані приміщення балансоутримувачу - Національному лісотехнічному університету України за актом приймання-передавання у термін, визначений договором.

Оскільки сторонами доказів повернення відповідачем орендованого майна балансоутримувачу до матеріалів справи не долучено, позовні вимоги в частині виселення відповідача з орендованого державного майна підлягають до задоволення.

Відповідно до ч. 2 ст. 785 ЦК України, якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Крім того, сторони погодили у п. 3.11 договору, що у разі припинення (розірвання) договору оренди орендар сплачує орендну плату до дня повернення майна за актом приймання-передавання включно. Закінчення строку дії договору оренди не звільняє орендаря від обов'язку сплатити заборгованість за орендною платою якщо така виникла, у повному обсязі, ураховуючи санкції, до державного бюджету та балансоутримувачу.

Згідно п. 10.10 договору, якщо орендар не виконує обов'язку щодо повернення майна, орендодавець має право вимагати від орендаря сплати неустойки у розмірі подвійної орендної плати за весь час користування майном за час прострочення.

Як зазначив Пленум Вищого господарського суду України в п. 5.4 постанови від 29.05.2013 № 12 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна", застосовуючи приписи статті 785 Цивільного кодексу України у розгляді справ зі спорів про стягнення неустойки за прострочення виконання зобов'язань з повернення об'єкта оренди, господарським судам слід звертати увагу на те, що неустойка, стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається як подвійна плата за користування річчю за час прострочення. Ця неустойка не може бути ототожнена з неустойкою (штрафом, пенею), передбаченою пунктом 1 частини другої статті 258 Цивільного кодексу України, оскільки, на відміну від приписів статті 549 Цивільного кодексу України, її обчислення не здійснюється у відсотках від суми невиконання або неналежного виконання зобов'язання (штраф), а також у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (пеня).

Заявлені позивачем позовні вимоги про стягнення з відповідача неустойки у розмірі 2 544, 91 грн за несвоєчасне повернення майна на підставі ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України слід задовольнити, оскільки відповідачем не представлено доказів виконання обов'язку з повернення майна після припинення договору.

Відповідно до п. 3. 4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", у разі коли господарським судом було відстрочено сплату позивачем судового збору, який з тих чи інших причин до прийняття рішення зі справи сплачено не було, а останнє прийнято на користь позивача, то стягнення суми судового збору здійснюється безпосередньо з відповідача у доход державного бюджету України.

Оскільки, ухвалою суду було відстрочено сплату позивачем судового збору і станом на момент прийняття рішення у справі позивачем судовий збір не сплачено, то останній слід стягнути у державний бюджет з відповідача.

Враховуючи вищезазначене, керуючись, ст.ст. 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області (79007, м. Львів, вул. Січових Стрільців, 3, ) суму в розмірі 3 059,05 грн, з яких:

- 456, 05 грн - заборгованості;

- 12, 49 грн - пені;

- 45, 60 грн - штрафу;

- 2 544, 91 грн - неустойки.

3. Виселити фізичну особу - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) з орендованого державного майна - нежитлового приміщення, яке розміщене на першому поверсі (фойє) дев'ятиповерхової будівлі навчального корпусу № 1, загальною площею 2,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та перебуває на балансі Національного лісотехнічного університету України.

Стягувач: Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській області (79000, м. Львів, вул. Січових Стрільців, 3, )

4. Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) в дохід Державного бюджету України 3 200, 00 грн судового збору.

5. Накази видати у відповідності до ст. 116 ГПК України.

Повне рішення складено 22.09.2017.

Суддя Манюк П.Т.