ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

21 вересня 2017 р. Справа № 902/681/17

Господарський суд Вінницької області у складі судді Банаська О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Ладижин, Вінницька область

до: Приватного сільськогосподарського підприємства "Вікторія", с.Ратуш, Ямпільський район, Вінницька область

про стягнення 125 721,99 грн заборгованості

За участю секретаря судового засідання Василишеної Н.О.

За участю представників:

позивача: ОСОБА_2, договір про надання правової допомоги № б/н від 18.09.2017 р., ордер серія ВН № 028436 від 18.09.2017 р., посвідчення адвоката № 314 від 28.11.2016 р.

відповідача: Кушнір Тетяна Василівна, довіреність № б/н від 20.03.2017 р., паспорт серії НОМЕР_2 виданий Ленінським РВ УМВС України у Вінницькій області 05.09.2002 р.

ОСОБА_4, довіреність № б/н від 20.03.2017 р., паспорт серії НОМЕР_1 виданий Ленінським РВ УМВС України у Вінницькій області 16.09.2002 р.

В С Т А Н О В И В :

Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 заявлено позов до Сільськогосподарського підприємства "Вікторія" про стягнення 162 625,26 грн заборгованості за поставку товару з яких 99 996,00 грн основного боргу, 50 118,64 грн інфляційних втрат, 12 510,62 грн 3% річних.

Ухвалою суду від 14.07.2017 р. за вказаним позовом порушено провадження у справі № 902/681/17 та призначено до розгляду на 06.09.2017 р.

05.09.2017 р. на електронну адресу суду від позивача надійшло електронне повідомлення (№ 3 від 05.09.2017 р.) в якому останній в зв'язку з хворобою просить суду відкласти розгляд справи на іншу дату. Крім того останній просить продовжити строк розгляду справи передбачений ст. 69 ГПК України.

Ухвалою суду від 06.09.2017 р. відкладено розгляд справи до 21.09.2017 р. одночасно ухвалою суду продовжено строк розгляд справи передбачений ч. 3 ст. 69 ГПК України.

21.09.2017 р. представником позивача супровідним листом (вх.канц. 06-52/9032/17 від 21.09.2017 р.) подано ряд документів на виконання вимог ухвали суду. Додатком до супровідного листа останнім додано заяву про зменшення розміру позовних вимог (б/н від 21.09.2017 р.) в якій останній в зв'язку з частковим погашенням заборгованості просить суд стягнути з відповідача заборгованість в суму 125 721,99 грн з яких 69 996,00 грн основного боргу, 43 403,99 інфляційних втрат та 13 322,55 грн 3% річних.

За відсутності відповідного клопотання справа розглядається без фіксації судового процесу технічними засобами.

В судовому засіданні розглянувши заяву (б/н від 21.09.2017 р.), суд приймає її до розгляду, як таку, що не суперечить приписам ст.22 ГПК України та розцінюється судом як заява про зменшення розміру позовних вимог в частині суми основного боргу та інфляційних втрат та заява про збільшення розміру позовних вимог в частині вимоги про стягнення 3 % річних.

Приймаючи до розгляду заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог суд відхиляє доводи відповідача про те, що вказаною заявою позивачем одночасно змінено підстави позову позаяк вказане твердження є необґрунтованим, оскільки фактичні обставини заявлених позовних вимог залишились незмінними.

В судовому засіданні представником відповідача подано в усному порядку про оголошення перерви на кілька днів для надання можливості ознайомитися з матеріалами справи.

Розглянувши вказану заяву суд дійшов висновку про її відхилення виходячи з таких міркувань.

Із матеріалів справи слідує, що відповідач про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином - ухвалами від 14.07.2017 р. та від 06.09.2017 р., які надсилались рекомендованою кореспонденцією на адресу останнього, а також телефонограмою від 05.09.2017 р.

Про обізнаність відповідача стосовно наявності в провадженні суду даної судової справи свідчить подання 06.09.2017 р. представником відповідача ОСОБА_4 заяви про ознайомлення з матеріалами справи та відкладення розгляду справи на іншу дату.

З огляду на вказане суд приходить до переконливого висновку про достатність часу для відповідача належним чином підготуватись до проведення судового засідання та заздалегідь ознайомитися із матеріалами справи враховуючи присутність в даному судовому засіданні представника відповідача ОСОБА_4, який подавав клопотання про ознайомлення ще 06.09.2017 р.

Відповідно до частини другої статті 22 Господарського процесуального кодексу України сторони мають право знайомитися з матеріалами справи, подавати докази та брати участь в їх дослідженні.

До того ж згідно з частиною третьою статті 22 Господарського процесуального кодексу України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

За відсутності будь-яких доказів на підтвердження неможливості реалізації представником відповідача свого процесуального права на ознайомлення із матеріалами справи з моменту подання попередньої заяви - 06.09.2017 р. - суд приходить до переконливого висновку про те, що подання наступної заяви 21.09.2017 р. цим же представником відповідача про ознайомлення із матеріалами справи та оголошення перерви на кілька днів свідчить про зловживання ним процесуальними правами у даній справі, а також про їх намір затягувати судовий розгляд справи.

Наведені дії представника відповідача спрямовані на штучне затягування судового процесу, суперечать, зокрема, вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

В судовому засіданні на вимогу сторін оголошувалась перерва в межах дня.

По закінченні перерви 21.09.2017 р. представником позивача подано заяву в якій останній відмовляється від позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 43 403,99 та 3% річних в сумі 13 322,55 грн.

Вказана заява приймається судом до розгляду, як така, що не суперечить приписам ст.22 ГПК України та розцінюється судом як відмова від позову в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

Також в судовому засіданні 21.09.2017 р. представником відповідача подано заяву (вх.канц. 06-52/9062/17 від 21.09.2017 р.) в якій останній визнає позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в сумі 69 996,00 грн.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

В квітні 2015 р. позивачем на підставі накладних та договорів поставки № 27/04/15 від 27.04.2015 р., № 05/05/15 від 05.05.2015 р. поставлено відповідачу товар на загальну суму 647 260,00 грн, а саме: № 12 від 24.04.2015 р. на суму 15 430,00 грн; № 13 від 24.04.2015 р. на суму 15 430,00 грн; № 21 від 27.04.2015 р. на суму 137 250,00 грн; № 27 від 28.04.2015 р. на суму 210 000,00 грн; № 37 від 05.05.2015 р. на суму 210 000,00 грн.

В підтвердження чого подано оригінали вказаних договорів, специфікацій до них, накладних, які наявні в матеріалах справи тощо (а.с. 9-19, т. 1).

Відповідачем частково проведено розрахунок за поставлений товар на суму 577 264,00 грн, що підтверджується наявними у справі платіжними дорученнями, довідками банківських установ № 9-1/4234 від 19.09.2017 р., № 9-1/4235 від 19.09.2017 р. ПАТ "КБ "Хрещатик".

Таким чином заборгованість відповідача перед позивачем становить 69 996,00 грн (647 260,00 грн - 577 264,00 грн).

Заборгованість відповідача перед позивачем також підтверджується актом звірки взаємних розрахунків за період з 2015 р. по 2017 р. підписаним обопільно сторонами та який міститься в матеріалах справи.

Непроведення відповідачем в повному обсязі розрахунків за отриману продукцію спонукало позивача звернутися з відповідним позовом до суд.

На підставі встановлених обставин суд дійшов наступних висновків.

У відповідності до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочин є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 205 Цивільного кодексу України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст.173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частиною 1 статті 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Із матеріалів справи слідує, що між сторонами було досягнуто усної домовленості щодо поставки товару, а також укладено відповідні договори поставки відповідно до чого позивач, як замовник та покупець, зобов'язався прийняти та оплатити товар, а відповідач-як постачальник, передати покупцю цей товар.

Дії сторін щодо поставку та оплати товару свідчать про виникнення між ними зобов'язання, яке регулюються параграфом 3 глави 54 Цивільного кодексу України "Поставка".

При цьому в правовідносинах за договором поставки зобов'язаною стороною по сплаті грошових коштів являється позивач, а зобов'язаною стороною по поставці продукції відповідно відповідач.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В силу ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України)

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

З врахуванням наведеного вище вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за переданий товар в сумі 69 996,00 грн (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 21.09.2017 р.) є правомірною та обґрунтованою, з огляду на що підлягає задоволенню судом в повному обсязі.

Також в засіданні суду розглянуто заяву позивача від 21.09.2017 р. про відмову від позову в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 43 403,99 та 3% річних в сумі 13 322,55 грн.

Давши оцінку даній заяві суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч.4 ст.22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення у справі, крім іншого, відмовитись від позову.

Частина 6 названої статті вказує, що господарський суд не приймає відмови від позову, зменшення розміру позовних вимог, визнання позову відповідачем, якщо ці дії суперечать законодавству або порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси.

Згідно п.4 ч.1 ст.80 ГПК України - господарський суд припиняє провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято господарським судом.

Заява позивача про відмову від позову в частині стягнення 43 403,99 грн інфляційних втрат та 13 322,55 грн 3% річних приймається судом, оскільки відмова позивача від позову в цій частині не суперечить чинному законодавству, не порушує прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб, відповідає обставинам і матеріалам справи.

При цьому суд враховує, що заяву про відмову від позову підписано уповноваженим представником позивача адвокатом ОСОБА_2, зміст довіреності якої (договір про надання правової допомоги № б/н від 18.09.2017 р.) свідчить про відсутність обмеження на вчинення вказаної процесуальної дії.

В зв'язку з цим провадження у справі в частині стягнення 43 403,99 грн інфляційних втрат та 13 322,55 грн 3% річних підлягає припиненню на підставі п.4 ч.1 ст.80 ГПК України.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст.33, 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обов'язковим. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Всупереч наведеним вище нормам та вимогам ухвали суду відповідач не подав до суду належних та допустимих доказів в спростування позовних вимог позивача щодо стягнення боргу, в тому рахунку доказів проведення розрахунків (платіжні доручення, виписки банківських установ щодо руху коштів, квитанції до прибуткових касових ордерів тощо).

За таких обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з врахуванням вищевикладених мотивів про припинення провадження у справі в частині вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, а також визнання відповідачем основного боргу за заявою про зменшення розміру заборгованості від 21.09.2017 р.

Витрати на судовий збір підлягають віднесенню на відповідача відповідно до ч.2 ст.49 ГПК України.

Також при прийнятті рішення судом розглянуто вимоги про стягнення 3 000,00 грн витрат на послуги адвоката за результатами чого суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 44 ГПК України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

З пункту 6.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 р. № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" вбачається, що витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

Виходячи з викладеного, відшкодування витрат пов'язаних з оплатою послуг адвоката з надання правової допомоги можливе при сукупності наступних підстав: послуги повинні надаватись адвокатом (адвокатським бюро, колегією, фірмою, конторою чи іншими адвокатськими об'єднаннями); реальної оплати таких послуг до прийняття рішення у справі та підтвердження цієї оплати відповідними фінансовими документами.

За змістом частини третьої статті 48 та частини п'ятої статті 49 ГПК у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 48 ГПК витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру".

Дія цього Закону поширюється тільки на осіб, які є адвокатами. Поняття особи, яка є адвокатом, наводиться в ст. 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", де зазначено, що адвокатом може бути фізична особа, яка має повну вищу юридичну освіту, володіє державною мовою, має стаж роботи в галузі права не менше двох років, склала кваліфікаційний іспит, пройшла стажування (крім випадків, встановлених цим Законом), склала присягу адвоката України та отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.

Згідно ст.30 вказаного Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Як вбачається із матеріалів справи 18.09.2017 р. між адвокатом ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 укладено договір про надання правової допомоги, відповідно до якого Адвокат зобов'язується надати правову допомогу по справі № 902/681/17.

Відповідно до п. 1.2 Договору Адвокат приймає на себе обов'язки представляти права та законні інтереси Клієнта в місцевих судах першої інстанції, в тому числі в Господарському суді Вінницької області, в судах другої (апеляційної) інстанції, в тому числі в Рівненському апеляційному господарському судді, Вищому господарському судді України з усіма правами наданими законом, позивачу, відповідачу та третій особі, з правом з звернення до суду з позовними вимогами, збільшення, зменшення, відмови від позовних вимог, укладення мирової угоди по цивільному позову, оскарження прийнятих рішень та інші права передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

На визначення гонорару Адвоката впливають строки та результати вирішення спірних правовідносин, ступінь важкості справи, обсяг правових послуг, необхідних для досягнення бажаного результату та належного виконання окремих доручень Клієнта. Обсяг правової допомоги враховується при визначенні обґрунтованого розміру гонорару (п. 4.1 Договору).

Також суду надано квитанцію № 0.0.853401300.1 від 20.09.2017 р., яка підтверджує оплату позивачем адвокатських послуг в розмірі 3 000,00 грн та ордер серії ВН № 028436 від 18.09.2017 р.

З огляду на викладене, суд вважає, що вимоги позивача по відшкодуванню витрат на оплату послуг адвоката є правомірними та підлягають задоволенню в повному обсязі в сумі 3 000,00 грн.

Крім того, відповідно до п.2 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір" в разі зменшення розміру позовних вимог сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.

Таким чином, за відсутності відповідного клопотання позивача у суду відсутні підстави для ухвалення повернення сплаченого останнім судового збору.

21.09.2017 р. в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Керуючись ст.ст. 4-3, 4-5, 22, 32, 33, 34, 36, 43, 44, 49, 78, п.4 ч.1 ст.80, ст.ст.82, 84, 85, 87, 115, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд-

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного сільськогосподарського підприємства "Вікторія", с.Ратуш, Ямпільський район, Вінницька область, 24534 (ідентифікаційний код - 03729747) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1, 24320 (відмова від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків із відміткою в паспорті НОМЕР_3) - 69 996 грн 00 коп. - боргу, 3 000 грн 00 коп. - відшкодування витрат на послуги адвоката, 1 900 грн 84 коп. - відшкодування витрат на сплату судового збору.

3. Прийняти відмову позивача від позову в частині стягнення 43 403 грн 99 коп. інфляційних втрат та 13 322 грн 55 коп. 3 % річних.

4. Провадження у справі в частині стягнення 43 403 грн 99 коп. інфляційних втрат та 13 322 грн 55 коп. 3 % річних припинити згідно з п.4 ч.1 ст.80 Господарського процесуального кодексу України.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 26 вересня 2017 р.

Суддя О.О. Банасько

віддрук. 1 прим.:

1 - до справи.