РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

"21" вересня 2017 р. Справа № 903/444/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Петухов М.Г. ,

суддя Розізнана І.В.

при секретарі судового засідання Клімук Л.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення господарського суду Волинської області від 12.07.2017 р. у справі №903/444/17

за позовом державного підприємства "Дослідне господарство "Перше Травня" Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про зобов'язання повернути майно

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився,

відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області від 12.07.2017 року у справі №903/444/17 (суддя Якушева І.О.) позов державного підприємства "Дослідне господарство "Перше Травня" Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України, с. Копачівка, Рожищенського району, Волинської області до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, с. Гірка Полонка, Луцького району, Волинської області про зобов'язання повернути майно задоволено повністю.

Зобов'язано фізичну особу - суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 повернути державному підприємству "Дослідне господарство "Перше Травня" Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України приміщення будівель телятників загальною площею 730,0 кв.м. (реєстровий номер 00729310.1.ЕФОЦЯЖ397); 751,0 кв.м. (реєстровий номер 00729310.1.ЕФОЦЯЖ398); 890,0 кв.м. (реєстровий номер 00729310.1.ЕФОЦЯЖ396); 703,0 кв.м. (реєстровий номер 00729310.1.ТЖЕЧСТ14633); приміщення будівлі свинарника площею 747,0 кв.м. (реєстровий номер 00729310.1.ТЖЕЧСТ14640); приміщення будівлі свинарника-телятника загальною площею 720,0 кв.м. (реєстровий номер 00729310.1.ТЖЕЧСТ16840); приміщення кормоцеху площею 249,0 кв.м. (реєстровий номер 00729310.1.ЕФОЦЯЖ399); приміщення пункту штучного осіменіння площею 81 кв.м. (реєстровий номер 00729310.1.ТЖЕЧСТ14624).

Стягнуто з підприємця ОСОБА_1 на користь державного підприємства "Дослідне господарство "Перше Травня" Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України 1600 грн. витрат, пов'язаних з оплатою судового збору.

У стягненні 3000 грн. витрат на оплату послуг адвоката відмовлено.

В обґрунтування рішення, суд першої інстанції, з посиланням на ст. ст. 759, 763, 764, 785 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 291 Господарського кодексу України, ч. 2 ст. 17 , ч. 2 ст. 26, ст. 27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", 4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року №12 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна", п.п. 5.10., 10.9. договору зазначив, що листом № 15 від 06.02.2017р., тобто протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору, відповідача, як орендаря, було повідомлено про відсутність наміру його продовжувати, тому договір слід вважати припиненим після закінчення строку, на який його було укладено (з урахуванням попередньої пролонгації), тобто з 31.01.2017р., а тому суд прийшов до висновку, що у зв'язку з закінченням строку дії договору вимога позивача про зобов'язання відповідача повернути орендоване на підставі договору №1 від 01.04.2010р. майно підлягає до задоволення.

Не погодившись із прийнятим рішенням, відповідач звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає про порушення судом норм процесуального права, ст. ст. 4-2, 4-3, 22 ГПК України, а саме, що оскаржене рішення було оголошено судом без виходу до нарадчої кімнати. Крім того, вказує, що отриманий ним протокол судового засідання містить дані лише щодо судового засідання 12.07.2017 року та у ньому відсутні дані про попередні судові засідання. Звертає увагу на те, що на даний час господарським судом Волинської області розглядається заява про невірне викладення обставин справи в протоколі судового засідання.

Позивач відзиву на апеляційну скаргу не надав, що відповідно до ч.2 ст. 96 ГПК України, не перешкоджає перегляду рішення місцевого господарського суду.

В судове засідання, що відбулось 21.09.2017 року, сторони не забезпечили явку повноважних представників, хоча про день, час та місце судового розгляду повідомлялись у встановленому законом порядку.

20.09.2017 року на електронну адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з неможливістю прибути у судове засідання, оскільки він перебуває на Спартакіаді допризовної молоді у м. Луцьку з 20 по 21 вересня 2017 року.

Колегія суддів з приводу заявленого клопотання вважає за необхідне зазначити, що стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до абз.1 п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 від 26.12.2011 р., у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Водночас, згідно ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог ч. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи те, що судом вжито необхідних заходів для повідомлення сторін про час і місце розгляду справи, явка представників в судове засідання обов'язковою не визнавалась, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги без участі представників сторін, за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 28.01.2010р. між державним підприємством "Дослідне господарство "Перше Травня" Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України як орендодавцем та підприємцем ОСОБА_1 як орендарем було укладено договір оренди №1 індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності, який було затверджено Президентом Української академії аграрних наук 01.04.2010р.

Згідно із п.1.1. договору оренди орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно: приміщення будівель телятників загальною площею 730,0 кв.м. (реєстровий номер 00729310.1.ЕФОЦЯЖ397); 751,0 кв.м. (реєстровий номер 00729310.1.ЕФОЦЯЖ398); 890,0 кв.м. (реєстровий номер 00729310.1.ЕФОЦЯЖ396); 703,0 кв.м. (реєстровий номер 00729310.1.ТЖЕЧСТ14633); приміщення будівлі свинарника площею 747,0 кв.м. (реєстровий номер 00729310.1.ТЖЕЧСТ14640); приміщення будівлі свинарника-телятника загальною площею 720,0 кв.м. (реєстровий номер 00729310.1.ТЖЕЧСТ16840); приміщення кормоцеху площею 249,0 кв.м. (реєстровий номер 00729310.1.ЕФОЦЯЖ399); приміщення пункту штучного осіменіння площею 81 кв.м. (реєстровий номер 00729310.1.ТЖЕЧСТ14624).

У п. 1.2. договору сторони погодили, що майно передається в оренду з метою проведення господарської діяльності.

Відповідно до п. п. 2.1., 2.2. договору орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний в договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору (у разі оренди нерухомого майна на строк не менше ніж три роки - не раніше дати державної реєстрації договору) та акта приймання-передачі майна. Передача майна в оренду не тягне за собою виникнення в орендаря права власності на це майно. Власником майна залишається держава, а орендар користується ним протягом строку оренди.

Договір укладений строком на два роки одинадцять місяців, що діє з 28 січня 2010 року по 31 грудня 2012 року ( п. 10.1 договору).

Згідно із п. 10.4 договору у разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором. Зазначені дії оформляються додатковим договором, який є невід'ємною частиною договору при обов'язковій наявності дозволу УААН.

Пунктом 10.9. договору визначено, що у разі припинення або розірвання цього договору майно протягом трьох робочих днів повертається орендарем орендодавцю.

01.02.2014р. між сторонами було укладено додатковий договір до договору №1 від 28.01.2010р., відповідно до якого він укладений на той же термін і на тих самих умовах. Дія договору: з 01.02.2014р. по 31.01.2017р. (два роки одинадцять місяців).

11.01.2017р. ДП "Дослідне господарство "Перше Травня" було надіслано підприємцю ОСОБА_1 лист-повідомлення № 6 від 11.01.2017р., в якому зазначено про те, що станом на 01.01.2017р. за відповідачем рахується заборгованість в розмірі 110336,37 грн.; 31.01.2017р. закінчується строк договору оренди; в разі несплати заборгованості до 31.01.2017р. договір оренди буде припинено; після припинення договору у відповідності до п. 10.9. договору підприємець зобов'язаний повернути майно орендодавцю.

30.01.2017р. за №130 відповідачем надано відповідь на вказаний вище лист №6 від 11.01.2017р.

06.02.2017р. позивачем було надіслано відповідачу лист № 15 від 06.02.2017р., в якому ДП "Дослідне господарство "Перше Травня" зазначало про те, що 31.01.2017р. закінчується строк договору №1 оренди індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності від 28.01.2010р. та додатку до договору від 01.02.2014р.; заборгованість по сплаті за оренду приміщень не погашена; у відповідності з п. 10.9. договору ДП "Дослідне господарство "Перше Травня" просить повернути орендоване майно до 15.02.2017р.; в разі невиконання умов договору підприємство змушене буде звернутись до суду.

Лист № 15 від 06.02.2017р. ФОП ОСОБА_1 було отримано 11.02.2017р., що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правовий аналіз договору оренди приміщення від 28.01.2010р. свідчить про те, що за своєю правовою природою він є договором майнового найму.

Згідно зі ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язаний передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частиною 1 ст. 763 ЦК України визначено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Відповідно до п. 10.1 договору він укладений строком на два роки одинадцять місяців, що діє з 28 січня 2010 року по 31 грудня 2012 року.

Додатковим договором до договору №1 від 28.01.2010р. дія договору продовжена: з 01.02.2014р. по 31.01.2017р. (два роки одинадцять місяців).

Договір оренди припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено (ч.2 ст. 291 ГК України).

Як убачається із п. 10.4 договору сторони передбачили, що у разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором. Зазначені дії оформляються додатковим договором, який є невід'ємною частиною договору при обов'язковій наявності дозволу УААН.

Так, згідно зі ст. 764 ЦК України якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму (оренди), то за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

З матеріалів справи вбачається, що свої заперечення щодо поновлення договору орендодавець висловив вперше у листі від 11.01.2017р..

Також, ч. 2 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Зі змісту вищевказаних норм слідує, що після закінчення строку договору оренди він вважається поновленим на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо орендар користується орендованим майном і проти цього не заперечує орендодавець протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору.

Як вбачається із умов договору оренди та додаткового договору, він закінчив свою дію 31.01.2017р.

Таким чином, у місячний строк з 31.01.2017р. відповідач мав висловити свої заперечення щодо продовження дії договору оренди.

Зокрема, нормами ст. 764 ЦК України не конкретизовано у який спосіб має висловити заперечення наймодавець.

Натомість, підставою для продовження відносин найму може бути мовчазна згода наймодавця на продовження відносин найму, яка виражається у відсутності заперечень і вимог до наймача повернути орендоване майно протягом одного місяця після закінчення строку договору найму.

Проте, судом встановлено, що позивач заперечував проти продовження дії договору оренди, про що свідчить лист від 06.02.2017р. №15.

Із встановлених судом обставин справи вбачається, що волевиявлення позивача не продовжувати договір оренди приміщення мало місце як до закінчення строку договору оренди, так і після закінчення такого строку.

Відтак якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється (абз.2 п. 4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 12 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна").

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" договір оренди припиняється, зокрема, в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Заперечення відповідача про те, що 13.01.2014р. ухвалою господарського суду Волинської області у справі № 903/1118/13 була затверджена мирова угода і припинено провадження у справі між тими ж сторонами, про той же предмет, і з тих же підстав, а тому позивач втратив право повторно звертатися з вимогою про виселення, судом першої інстнції вірно не взяті до уваги, оскільки підставою вимоги позивача виселити з орендованого майна у справі №903/1118/13 був лише договір оренди №1 від 28.01.2010р., а у справі №903/444/17 - і договір оренди №1 від 28.01.2010р., і додатковий договір від 01.02.2014р., тобто, інші підстави.

Також, посилання скаржника на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме оголошення судом рішення без виходу до нарадчої кімнати колегієя суддів не приймає до уваги, оскільки про вихід суду до нарадчої кімнати міститься запис у протоколі судового засідання від 12.07.2017 року.

Зауваження з приводу допущених у протоколах неправильностей або неповноти протоколу від 12.07.2017 року та ухвали за результатами розгляду вказаних зауважень, як передбачено ст. 81-1 ГПК України матеріали справи не містять. В справі наявна лише заява позивача від 18.07.2017 року про видачу копії протоколу від 12.07.2017 року у справі №903/444/17.

Отже, судом першої інстанції правомірно задоволено позовні вимоги про зобов'язання відповідача повернути орендоване майно на підставі договору №1 від 01.04.2010р.

Крім того, в позовній заяві позивач просить також покласти на відповідача понесені ним витрати на оплату правову допомогу в розмірі 3000 грн.

За нормами ст. 44 ГПК України відшкодовуються судові витрати, понесені стороною за отримання юридичних послуг адвоката.

Разом з тим, відповідно до ч.3 ст. 48 ГПК України витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру".

Згідно зі ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" здійснення адвокатської діяльності відбувається на підставі угоди між громадянином чи юридичною особою і адвокатським об'єднанням чи адвокатом.

Відповідно до п.6.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VІ Господарського процесуального кодексу України" №7 від 21.02.2013 року витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною 5 ст.49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного документа або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його права на вчинення окремих процесуальних дій.

Так, до позовної заяви позивачем додано договір про надання юридичних послуг №29/17 від 16.06.2017р., підписаний адвокатом Рущаком В.М. та клієнтом - ДП "Дослідне господарство "Перше Травня", копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №498, копію посвідчення адвоката № 105.

Платіжного документа або іншого документа, який підтверджував би сплату відповідних послуг, позивачем не подано.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, про відсутність підстав для відшкодування витрат на оплату послуг адвоката.

Отже, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з'ясувавши обставини справи, з дотриманням норм матеріального та процесуального права прийняв законне та обґрунтоване рішення, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не можуть бути підставою для скасування оскарженого судового рішення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Волинської області від 12.07.2017 р. у справі №903/444/17 залишити без змін, апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи №903/444/17 повернути до господарського суду Волинської області.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Петухов М.Г.

Суддя Розізнана І.В.