КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" вересня 2017 р. Справа№ 910/22848/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Яковлєва М.Л.

Гончарова С.А.

за участю представників сторін:

від позивача: Чирський Ю.В. - представник за дов. б/н від 30.05.2016 року;

від відповідача: Поклад А.О. - представник за дов. №82 від 12.07.2017 року;

від третьої особи 1: Леонов Ю.М. - представник за дов. б/н 15.10.2015 року;

від третьої особи 2: не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лотуре-Агро"

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2017 року

у справі № 910/22848/16 (суддя: Спичак О.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лотуре-Агро"

до Публічного акціонерного товариства "Златобанк"

третя особа 1, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Компанія Лотуре-Агро Холдинг Лімітед

третя особа 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Лотуре-Агро" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Златобанк" (далі -відповідач), за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог Компанія Лотуре-Агро Холдинг Лімітед (далі - третя особа 1) третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі - третя особа) про визнання недійсним договору №15 від 19.12.2013 року про внесення змін до кредитного договору №113/1/13-KL від 19.04.2013 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у 2013 році ТОВ "Лотуре-Агро" у законний спосіб не було проведено Загальні збори учасників ТОВ "Лотуре-Агро" на яких прийнято рішення про попереднє погодження правочину про збільшення ліміту кредитування від ПАТ "Златобанк" до 62 500 000,00 грн., що свідчить про те, що генеральний директор товариства ОСОБА_7 не мав необхідний обсяг цивільної дієздатності на уповноваження ОСОБА_8, на укладення договору про внесення змін № 15 до Кредитного договору № 113/1/13-KL від 19.04.2013 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.12.2016 року порушено провадження у справі № 910/22848/16.

16.02.2017 року Компанія Лотуре-Агро Холдинг Лімітед звернулась до Господарського суду міста Києва, як третя особа з самостійними вимогами на предмет спору, з позовом про визнання недійсним договору №15 від 19.12.2013 року про внесення змін до кредитного договору №113/1/13-KL від 19.04.2013 року.

Позовні вимоги третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору обґрунтовані тим, що укладенням від імені ТОВ "Лотуре-Агро" 19.12.2013 договору про внесення змін №15 до Кредитного договору № 113/1/13-KL від 19.04.2013 року порушено право Компанії К.М. Лотуре Агро Холдинг Лімітед на управління ТОВ "Лотуре-Агро", оскільки згода Компанії К.М. Лотуре Агро Холдинг Лімітед, як одноособового учасника ТОВ "Лотуре-Агро", на укладення такого правочину була обов'язковою.

Ухвалою від 20.02.2017 року прийнято позовну заяву третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору - Компанії Лотуре-Агро Холдинг Лімітед до спільного розгляду з первісним позовом у справі № 910/22848/16.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.03.2017 року у справі № 910/22848/16 у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Лотуре-Агро" відмовлено. У задоволенні позову Компанії Лотуре-Агро Холдинг Лімітед відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Лотуре-Агро" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення у даній справі та прийняти нове рішення, яким визнати недійсним договір №15 від 19.12.2013 про внесення змін до кредитного договору №113/1/13-KL від 19.04.2013 року.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва неповно з'ясував обставини справи, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права.

Крім того, скаржник, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення зазначив, що рішення загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю "Лотуре-Агро", яке оформлене протоколом №279 від 06.06.2013 року, було визнано недійсним у судовому порядку.

Також, скаржник вказав, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку, що на момент підписання спірного додаткового договору у банку було достатньо документів на підтвердження повноважень представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Лотуре-Агро".

Київський апеляційний господарський суд прийняв апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лотуре-Агро" до свого провадження.

Розгляд справи здійснювався різними колегіями суддів та неодноразово відкладався на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 21.09.2017 року представник скаржника підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення місцевого господарського суду скасувати.

Представник відповідача у відзиві та судовому засіданні 21.09.2017 року заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення місцевого господарського суду - без змін. Зазначивши, що суд першої інстанції прийняв правомірне та обґрунтоване рішення.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Київський апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2017 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Лотуре-Агро" - без задоволення, з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

19.04.2013 року між Публічним акціонерним товариством " Златобанк" (кредитодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лотуре-Агро" (позичальник) було укладено договір №113/1/13KL (далі - договір), відповідно до умов якого кредитодавець надає позичальнику кредит, а позичальник зобов'язується в повному обсязі повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші умови цього договору.

Кредитодавець надає позичальнику кредит у формі відкриття відкличної кредитної лінії в межах максимального ліміту заборгованості, визначеного цим договором. Кредит може надаватись траншами.

Відповідно до п. 1.2.1 договору кредит надається для поповнення оборотних коштів.

Згідно п. 1.3 договору максимальний ліміт заборгованості за кредитною лінією становить 60 000 000 грн.

Кінцева дата повернення кредиту: не пізніше 27.12.2013 року включно. За користування кредитом позичальником сплачуються проценти у вигляді фіксованої ставки, яка встановлюється у розмірі 23% річних (п.п. 1.3, 1.4 договору).

Відповідно до 7.2 договору зміни та доповнення до договору вважаються його невід'ємною частиною, якщо вони укладені у письмовій формі та підписані належним чином сторонами/уповноваженими представниками сторін, за виключенням випадків, передбачених договором.

Кредитний договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін. Скріплення печатками і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Договір №113/1/13KL від 19.04.2013 року підписано представниками обох сторін та скріплено печатками господарських товариств.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, до кредитного договору сторонами неодноразово вносились зміни.

Зокрема, 19.12.2013 року Публічним акціонерним товариством "Златобанк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лотуре-Агро" було укладено договір №15 про внесення змін до кредитного договору, відповідно до п. 1 якого сторони погодили викласти п. 1.3 кредитного договору в наступній редакції: "1.3. Максимальний ліміт заборгованості за кредитною лінією становить 62 500 000, 00 грн.

У наведеній додатковій угоді контрагентами також погоджено внесення змін до інших умов кредитного договору №113/1/13KL від 19.04.2013 року.

Згідно із ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст. 20 Господарського кодексу України.

Згідно ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За приписом ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013 року Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до ст.ст. 215, 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За приписами ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За змістом Постанови №9 від 06.11.2009 року Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно із ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання додаткової угоди до договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Відповідно до ч. 2 ст. 203 Цивільного кодексу України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Частиною 1 ст. 92 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Згідно з ч. 3 ст. 92 вказаного Кодексу України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

За приписами ст. 97 Цивільного кодексу України управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

У ст. 58 Закону України "Про господарські товариства", ст. 145 Цивільного кодексу України зазначено, що вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори учасників. Вони складаються з учасників товариства або призначених ними представників.

Статтями 41 та 59 Закону України "Про господарські товариства" передбачено, що до компетенції загальних зборів належить: визначення основних напрямів діяльності акціонерного товариства і затвердження його планів та звітів про їх виконання; внесення змін до статуту товариства, у тому числі зміна розміру його статутного капіталу; обрання і відкликання членів наглядової ради; утворення і відкликання виконавчого та інших органів товариства; затвердження річних результатів діяльності акціонерного товариства, включаючи його дочірні підприємства, затвердження звітів і висновків ревізійної комісії, порядку розподілу прибутку, строку та порядку виплати частки прибутку (дивідендів) з урахуванням вимог, передбачених цим та іншими законами, визначення порядку покриття збитків; створення, реорганізація та ліквідація дочірніх підприємств, філій та представництв, затвердження їх статутів та положень; винесення рішень про притягнення до майнової відповідальності посадових осіб органів управління товариства; затвердження правил процедури та інших внутрішніх документів товариства, визначення організаційної структури товариства; вирішення питання про придбання акціонерним товариством акцій, що випускаються ним; визначення умов оплати праці посадових осіб акціонерного товариства, його дочірніх підприємств, філій та представництв; затвердження договорів (угод), укладених на суму, що перевищує вказану в статуті товариства; прийняття рішення про припинення діяльності товариства, призначення ліквідаційної комісії, затвердження ліквідаційного балансу; прийняття рішення про обрання уповноваженої особи акціонерів для представлення інтересів акціонерів у випадках, передбачених законом; встановлення розміру, форми і порядку внесення учасниками додаткових вкладів; вирішення питання про придбання товариством частки учасника;виключення учасника з товариства; визначення форм контролю за діяльністю виконавчого органу, створення та визначення повноважень відповідних контрольних органів. Статутом товариства до компетенції загальних зборів можуть бути віднесені й інші питання.

Частиною 1 ст. 62 Закону України "Про господарські товариства", ч.2 ст.145 Цивільного кодексу України у товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган (колегіальний або одноособовий), який здійснює поточне керівництво його діяльністю і є підзвітним загальним зборам його учасників. Виконавчий орган товариства може бути обраний також і не зі складу учасників товариства.

Дирекція (директор) вирішує усі питання діяльності товариства, за винятком тих, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників. Загальні збори учасників товариства можуть винести рішення про передачу частини повноважень, що належать їм, до компетенції дирекції (директора). Дирекція (директор) підзвітна загальним зборам учасників і організує виконання їх рішень. Дирекція (директор) не вправі приймати рішення, обов'язкові для учасників товариства. Дирекція (директор) діє від імені товариства в межах, встановлених даним Законом та установчими документами. Генеральний директор має право без довіреності виконувати дії від імені товариства. Інші члени дирекції також можуть бути наділені цим правом.

Згідно із ст. 9 статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Лотуре-Агро" управління товариством здійснюється загальними зборами учасників (вищий орган) та дирекцією (виконавчий орган). Вищим органом управління є загальні збори учасників. Вони складаються з учасників товариства або призначених ними представників. Загальні збори учасників можуть приймати рішення з будь-яких питань діяльності товариства. До виключної компетенції учасників належить, в тому числі, призначення і звільнення з посади генерального директора (голови дирекції) товариства; попереднє погодження будь-яких правочинів, що передбачають збільшення боргу товариства (включаючи, але не обмежуючись, шляхом укладання договорів позики або кредиту, лізингу, в тому числі, фінансового лізингу) на суму, що перевищує дозволену затвердженим бюджетом товариства на поточний період на 5% і більше.

Частиною 12 ст. 9 статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Лотуре-Агро" передбачено, що генеральний директор (голова дирекції) здійснює оперативне керівництво товариством і вирішує питання поточної діяльності товариства. З урахуванням обмежень, встановлених договором, директор, в тому числі, видає довіреності.

Як вбачається з наявного в матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців вбачається, що станом на момент укладання спірного договору про внесення змін до кредитного договору №113/1/13KL від 19.04.2013 року директором позивача був ОСОБА_10 (згідно статуту).

У преамбулі до договору №15 від 19.12.2013 року про внесення змін до кредитного договору №113/1/13KL від 19.04.2013 року вказано, що стороною 2 є Товариство з обмеженою відповідальністю "Лотуре-Агро" в особі ОСОБА_8, що діє на підставі довіреності від 19.12.2013 року.

Відповідно до рішення загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю "Лотуре-Агро", яке оформлене протоколом №279 від 06.06.2013 року, вищим органом управління позивача вирішено: звернутись з клопотання до банку щодо необхідності збільшення ліміту кредитування до 65 000000 грн в рамках діючого кредитного договору №113/1/13KL від 19.04.2013 року під діючу заставу майнових прав на майбутній врожай сільськогосподарських культур 2013 року; уповноважити ОСОБА_8 на підписання від імені товариства додаткових угод до кредитного договору та договорів забезпечення, з визначенням решти істотних умов договорів на його власний розсуд.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, довіреністю 19.12.2013 року Товариством з обмеженою відповідальністю "Лотуре-Агро" уповноважено ОСОБА_8 представляти інтереси позивача з питань, пов'язаних з укладанням та підписанням будь-яких додаткових угод та доповнень до кредитного договору №113/1/13KL від 19.04.2013 року з лімітом кредитування у розмірі до 62 500000,00 грн.

Тобто, на момент підписання оспорюваного додаткового договору до кредитного договору №113/1/13KL від 19.04.2013 року було рішення від 06.06.2013 року загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю "Лотуре-Агро" про погодження збільшення ліміту кредитування за вказаним правочином до 65000000,00 грн, а видача директором товариства довіреності ОСОБА_8 фактично була здійснена на укладання правочину, який направлений на збільшення розміру зобов'язань позичальника до 62 500 000 грн, тобто, в межах суми, погодженої вищим органом управління товариства.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд приймає до уваги, що за поясненнями відповідача, означений протокол загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю "Лотуре-Агро" був долучений до матеріалів справи раніше вирішення питання щодо збільшення ліміту кредитної лінії за спірною додатковою угодою.

Отже, як правильно встановлено судом першої інстанції, на момент підписання спірного додаткового договору у банку було достатньо документів на підтвердження повноважень представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Лотуре-Агро", що вказує на обачність останнього при вчинення певних юридичних дій.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд не приймає як належне твердження скаржника, що рішення загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю "Лотуре-Агро", яке оформлене протоколом №279 від 06.06.2013 року, було визнано недійсним у судовому порядку, з огляду на наступне.

Частиною 3 ст. 92 Цивільного кодексу України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об'єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися в межах корпоративних правовідносин, що виникають між товариством і особами, яким довірено повноваження з управління ним (пункт 3.2. рішення Конституційного Суду України від 12 січня 2010 року № 1-рп/2010 у справі за конституційним зверненням товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародний фінансово-правовий консалтинг" про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 Цивільного кодексу України).

З огляду на вищезазначене, дефекти в компетенції, обсязі повноважень виконавчого органу товариства, коли цей орган вступає в правовідносини із третіми особами, можуть залежати від дефектів реалізації учасниками товариства корпоративних прав. У такому випадку дефекти волі товариства, обмеження повноважень його виконавчого органу можуть перебувати поза межами розумного контролю з боку третьої особи, не викликаючи в третьої особи обґрунтованих сумнівів у правомірності дій виконавчого органу товариства.

З огляду на таке, на захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі й укладають із юридичними особами договори різних видів, частиною третьою статті 92 Цивільного кодексу України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Відповідно до ч. 4 ст. 92 Цивільного кодексу України якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов'язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.

Таким чином, як правильно встановлено судом першої інстанції закон вимагає, щоб виконавчий орган товариства діяв добросовісно і розумно, керуючись інтересами товариства, а не власними. За порушення цієї вимоги на виконавчий орган може бути покладений обов'язок відшкодувати завдані товариству збитки.

Закон ураховує, що питання визначення обсягу повноважень виконавчого органу товариства та добросовісність його дій є внутрішніми взаємовідносинами юридичної особи та її органу, тому сам лише факт учинення виконавчим органом товариства протиправних, недобросовісних дій, перевищення ним своїх повноважень не може слугувати єдиною підставою для визнання недійсними договорів, укладених цим органом від імені юридичної особи з третіми особами.

Частина третя статті 92 Цивільного кодексу України фактично встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником із перевищенням повноважень.

Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, в тому числі й повноважень виконавчого органу товариства, загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору.

Крім того, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність у виконавчого органу товариства необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа (аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 09.11.2016 року та від 30.11.2016 року по справах №6-206цс16 й №6-2363цс16).

Пунктом .3.3 Постанови №11 від 29.05.2013 року Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вказано, що позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють). Наприклад, третя особа, укладаючи договір, підписаний керівником господарського товариства, знає про обмеження повноважень цього керівника, оскільки є акціонером товариства і брала участь у загальних зборах, якими затверджено його статут.

У зв'язку з наведеним господарському суду слід виходити з того, що контрагент юридичної особи знає (або повинен знати) про обмеження повноважень цієї особи, якщо: такі обмеження передбачені законом (наприклад, абзацом другим частини другої статті 98 ЦК України); про відповідні обмеження було вміщено відомості у відкритому доступі на офіційному веб-сайті розпорядника Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців. Якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

Рішенням від 21.03.2016 року Господарського суду міста Києва по справі №910/938/16 було визнано недійсним рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Лотуре-Агро", яке оформлене протоколом №279 від 06.06.2013 року.

Відповідно до ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У відповідності до даних автоматизованої системи документообігу суду "Діловодство спеціалізованого суду" вказаний судовий акт набув законної сили та оскарженим у встановленому чинним законодавством порядку не був, а отже у відповідності до ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, обставини встановлені у рішенні від 21.03.2016 року Господарського суду міста Києва по справі №910/938/16 мають преюдиційне значення.

Проте, як вказувалось вище, під час підписання договору №15 від 19.12.2013 року про внесення змін до кредитного договору №113/1/13KL від 19.04.2013 року у відповідача на підтвердження наявності у представника позивача повноважень на підписання означеного правочину були наявними рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Лотуре-Агро", яке оформлене протоколом №279 від 06.06.2013 року, та довіреність від 19.12.2013 року.

Тобто, як правильно встановлено судом першої інстанції, на момент укладання спірного договору у Публічного акціонерного товариства "Златобанк" фактично були відсутні підстави вважати відсутніми повноваження у ОСОБА_8 на підписання договору щодо збільшення ліміту кредитування за договором №113/1/13KL від 19.04.2013 року з огляду на наявні в матеріалах кредитної справи документи, що фактично вказує на належну обачність кредитодавця.

Таким чином, визнання недійсним означеного рішення загальних зборів не може слугувати виключною підставою для визнання договору №15 від 19.12.2013 року про внесення змін до кредитного договору №113/1/13KL від 19.04.2013 року недійсним (аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 27.04.2016 року по справі №6-62цс16 та п.3.5 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Крім того, розглядаючи позов третьої особи 1 судом першої інстанції також було прийнято до уваги, що згідно п. 51 Постанови №13 від 24.10.2008 року Пленуму Верховного Суду України від "Про практику розгляду судами корпоративних спорів" законом не передбачено право акціонера (учасника) господарського товариства звертатися до суду за захистом прав чи охоронюваних законом інтересів товариства поза відносинами представництва. На цій підставі господарським судам належить відмовляти акціонерам (учасникам) господарського товариства в задоволенні позову про укладення, зміну, розірвання чи визнання недійсними договорів та інших правочинів, вчинених господарським товариством. Спори цієї категорії є підвідомчими (підсудними) господарським судам незалежно від їх суб'єктного складу на підставі п. 4 ч. п.1 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України, якщо акціонер (учасник) господарського товариства обґрунтовує відповідні позовні вимоги порушенням його корпоративних прав.

Одночасно, статтею 10 Закону України "Про господарські товариства" визначено, що учасники товариства мають право брати участь в управлінні справами товариства в порядку, визначеному в установчих документах, за винятком випадків, передбачених цим законом; брати участь у розподілі прибутку товариства та одержувати його частку (дивіденди); вийти в установленому порядку з товариства; одержувати інформацію про діяльність товариства; мати інші права, передбачені законодавством і установчими документами товариства.

Відповідно ст. 167 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Проте, враховуючи значність частки Компанії Лотуре-Агро Холдинг Лімітед у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Лотуре-Агро", суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що оспорюваний правочин дійсно впливає на корпоративні права третьої особи 1, а отже, остання має право звертатись до суду з позовом про визнання такого правочину недійсним, обґрунтовуючи позов порушенням своїх корпоративних прав (аналогічна правова позиція міститься у постанові Вищого господарського суду України від 14.09.2016 року по справі №910/32074/15 та постанові Верховного Суду України у справах № 3-207гс14, №911/2435/14).

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Лотуре-Агро" та Компанії К.М. Лотуре-Агро Холдинг Лімітед в повному обсязі.

Таким чином, колегія суддів вважає, що місцевим господарським судом повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи та надано їм належну правову оцінку.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що прийняте господарським судом рішення відповідає ст. ст. 43, 85 Господарського процесуального кодексу України, вимогам щодо законності та обґрунтованості, підстав для скасування чи зміни рішення, в тому числі, з мотивів, наведених в апеляційній скарзі не вбачається.

За таких обставин, рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2017 року у справі №910/22848/16 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Лотуре-Агро" - задоволенню не підлягає.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103 -105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лотуре-Агро" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.03.2017 року у справі №910/22848/16 - залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/22848/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді М.Л. Яковлєв

С.А. Гончаров