РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" вересня 2017 р. Справа № 906/332/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Василишин А.Р.

судді Бучинська Г.Б. ,

судді Філіпова Т.Л.

при секретарі Першко А.А.

розглянувши апеляційну скаргу керівника Коростишівської місцевої прокуратури на рішення господарського суду Житомирської області від 26 червня 2017 року у справі №906/332/17 (суддя Тимошенко О.М.)

за позовом керівника Коростишівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі територіальної громади сіл,селищ,міст району в особі Радомишльської районної ради

до відповідачів: 1) приватного підприємця ОСОБА_1;

2) Радомишльської гімназії Житомирської області

про визнання недійсним договору оренди індивідуально визначеного майна від 01 грудня 2013 року; зобов'язання звільнити вбудоване приміщення їдальні та передати за актом приймання-передачі.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився;

відповідача 1 - не з'явився;

відповідача 2 - не з'явився;

органу прокуратури - Маринич В.В., посвідчення № 030682 від 03 грудня 2014 року.

Судом роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу та заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Керівник Коростишівської місцевої прокуратури (надалі - Прокурор) в особі в особі територіальної громади сіл, селищ, міст району в особі Радомишльської районної ради (надалі - Позивач) звернувся в господарський суд Житомирської області з позовом про визнання недійсним договору оренди індивідуально визначеного майна від 01 грудня 2013 року, який укладений між Радомишльською гімназією (надалі - Відповідач 2) та приватним підприємцем ОСОБА_1 (надалі - Відповідач 1) та про зобов'язання Відповідача 1 звільнити вбудоване приміщення їдальні, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та передати його за актом приймання - передачі Відповідачу 2.

Рішенням господарського суду Житомирської області від 26 червня 2017 року в позові було відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, прокуратура Житомирської області звернулась до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій з підстав, висвітлених в ній, просить рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове, яким задоволити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою суду від 20 липня 2017 року апеляційну скаргу прийнято до провадження, справу призначено до слухання (том 1, а.с. 188).

На виконання вимог суду, викладених в ухвалі від 20 липня 2017 року, Відповідач 1 та Відповідач 2 надіслали відзиви на апеляційну скаргу, в яких просять апеляційну скаргу скаржника залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін (том 1, а.с. 212-218; том 2, а.с. 11-17).

28 липня 2017 року на поштову адресу суду від Позивача надійшло клопотання про розгляд даної справи без участі уповноваженого представника Позивача (том 2, а.с. 9)

Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи №906/332/17 у складі: головуючий суддя Василишин А.Р., суддя ОСОБА_2., суддя Мельник О.В..

Розпорядженням керівника апарату Рівненського апеляційного господарського суду від 07 серпня 2017 року в справі №906/332/17 в зв'язку із перебуванням у відпустці судді Мельника О.В., та відповідно до п.2.3.25 Положення про автоматизовану систему документообігу суду та п.8.2 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Рівненському апеляційному господарському суді, призначено автоматичну заміну складу колегії суддів.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів автоматизованою системою документообігу суду внесено зміни до колегії суддів у складі: головуючий суддя Василишин А.Р., суддя ОСОБА_2., суддя Бучинська Г.Б..

Ухвалою суду від 07 серпня 2017 року апеляційну скаргу прийнято до провадження у новому складі суду.

Ухвлаою суду від 09 серпня 2017 року, з підстав, висвітлених в ній, розгляд справи було відкладено на 20 вересня 2017 року та витребувано ряд доказів (том 2, а.с. 27).

На виконання вимог суду, викладених в ухвалі від 09 серпня 2017 року, прокуратура Житомирської області надіслала лист з додатками (том 2, а.с. 28-46), в якому зазанчила, що на теперішній час спірне нерухоме майно перебуває на балансі Відповідача 2, що підстверджується інформацією власника, а саме Позивача від 30 серпня 2017 року №02-23/240 та інформацією відділу освіти Радомишльської райдержадміністрації від 31 серпня 2017 року №408.

11 вересня 2017 року від Відповідача 2 на поштову адресу суду надійшло клопотання про розгляд апеляційної скарги без упоноваженого представника Відповідача 2 (том 2, а.с.48) та лист (том 2, а.с. 49), в якому Відповідач 2 вказує, що балансоутримувачем Відповідача 2 станом на теперішній час є ОЗНЗ Радомишльської гімназії Житомирської області.

Також в даному листі Відповідач 2 зазначає, що відповідно до наказу №80 від 23 вересня 2003 року по відділу освіти Позивача, радомишльську ЗОШ №2 I-III ступенів було реорганізовано в Радомишльську гімназію, яку рішеннями Позивача №123 від 07 жовтня 2016 року та №159 від 10 березня 2017 року було реорганізовано в ОЗНЗ Радомишльської гімназії Житомирської області.

Розпорядженням керівника апарату Рівненського апеляційного господарського суду від 18 вересня 2017 року у справі №906/332/17 у зв'язку із рішенням Вищої ради правосуддя від 12 вересня 2017 року про звільнення у відставку судді-члена колегії по справі №906/332/17 - ОСОБА_2., та відповідно до п.2.3.25 Положення про автоматизовану систему документообігу суду та п.8.2 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Рівненському апеляційному господарському суді, призначено автоматичну заміну складу колегії суддів.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів автоматизованою системою документообігу суду внесено зміни до колегії суддів у складі: головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л., суддя Бучинська Г.Б..

Ухвалою суду від 18 вересня 2017 року апеляційну скаргу прийнято у новому складі суду (том 2, а.с. 61).

В судових засіданнях від від 09 серпня 2017 року та від 20 вересня 2017 року Прокурор підтримав доводи, висвітлені в апеляційній скарзі, та з підстав, висвітлених в ній, просить її задоволити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задоволити позовні вимоги в повному обсязі.

В судові засідання від 09 серпня 2017 року та від 20 вересня 2017 року представники Позивача, Відповідача 1 та Відповідача 2 не прибули, про дату час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені у встановленому законом порядку.

Враховуючи те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників провадження у справі про час і місце розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні.

Заслухавши Прокурора, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що в її задоволенні слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін. При цьому колегія виходила з наступного.

Як встановлено апеляційним судом, 01 грудня 2013 року між Відповідачем 2 та Відповідачем 1 укладено договір оренди індивідуально визначеного майна (надалі - Договір; том 1, а.с. 25-29), що належить до комунальної власності територіальної громади, а саме: вбудоване приміщення їдальні Радомишльської гімназії (буфет) площею 15 кв.м., яке розміщене за адресою: АДРЕСА_1, для роздрібної торгівлі продуктами харчування (буфет).

Вказане майно передано Відповідачу 1 на підставі акту приймання - передачі від 01 грудня 2013 року (том 1, а.с.30).

Згідно пункту 4 частини 1 статті 5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", орендодавцями зокрема є: підприємства, установи та організації - щодо нерухомого майна, загальна площа якого не перевищує 200 квадратних метрів на одне підприємство, установу, організацію, та іншого окремого індивідуально визначеного майна.

З матеріалів справи вбачається, що приміщення, яке передане в оренду не перевищує 200 кв. м..

Водночас, судом встановлено, що балансоутримувачем Відповідача 2 станом на дату укладення Договору та на теперішній час є опорний загальноосвітній навчальний заклад Радомишльська гімназія Житомирської області, що підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи (том 2. а.с. 29-46). Відтак, суд констатує, що Відповідач 2 мав право на укладення такого роду Договорів, з додержанням приписів чинного законодавства України (дослідження чого суд висвітлює нижче в даній постанові).

Відповідно до пункту 10.1 Договору, Договір укладено строком до 01 листопада 2015 року включно.

Додатковою угодою від 14 жовтня 2015 року Відповідач 1 та Відповідач 2 продовжили термін дії Договору строком на 2 роки 11 місяців, тобто до 01 вересня 2018 року (том 1, а.с.31).

Апеляційний господарський суд констатує, що відповідно до частини 1 статті 4 Закону України "Про освіту" № 1060-XII від 23 травня 1991 року (зі змінами та доповненнями), Україна визнає освіту пріоритетною сферою соціально-економічного, духовного і культурного розвитку суспільства.

Статтями 28, 29 Закону України "Про освіту" визначено, що: система освіти складається із навчальних закладів, наукових, науково-методичних і методичних установ, науково-виробничих підприємств, державних і місцевих органів управління освітою та самоврядування в галузі освіти. Структура освіти включає: дошкільну освіту; загальну середню освіту; позашкільну освіту; професійно-технічну освіту; вищу освіту; післядипломну освіту та самоосвіту.

Предметом спору по даній справі є вимоги: визнання недійсним договору оренди індивідуально визначеного майна від 01 грудня 2013 року; зобов'язання звільнити вбудоване приміщення їдальні та передати за актом приймання-передачі.

Відповідно до частини 7 статті 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину передбачені статтею 203 Цивільного кодексу України, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спір про визнання договору недійсним, суд встановлює наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання такого договору недійсним на момент його вчинення (укладення).

Частиною 2 статті 18 Закону України "Про освіту" визначено, що навчальні заклади, що засновані на загальнодержавній або комунальній власності, мають статус державного навчального закладу.

Відповідно до Статуту Відповідача 2 (том 1, а. с. 32 - 40): засновником навчального закладу є Позивач; майно Відповідача 2 належить йому на праві власності, повного господарського відання або оперативного управління відповідно до вимог чинного законодавства; матеріально-технічна база Відповідача 2 включає будівлі, споруди, землі, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло, інші матеріальні цінності, вартість яких відображено у балансі навчального закладу; основною метою Відповідача 2 є забезпечення права громадян на здобуття повної загальної середньої освіти.

Суд констатує, що статтею 61 Закону України "Про освіту" встановлено, що фінансування державних навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти здійснюється за рахунок коштів відповідних бюджетів, коштів галузей народного господарства, державних підприємств і організацій, а також додаткових джерел фінансування. Додатковими джерелами фінансування є, зокрема, доходи від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання.

Відповідно до частини 1 статті 63 Закону України "Про освіту": матеріально-технічна база навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші цінності. Майно навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених чинним законодавством.

Частиною 5 статті 63 Закону України "Про освіту" передбачено, що об'єкти освіти і науки, що фінансується з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та з науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

Згідно з частини 2 статті 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" загальнодержавне значення мають і не підлягають приватизації - об'єкти освіти.

Виходячи з аналізу наведених норм матеріального права, об'єкт освіти - це не тільки навчальний заклад, а й будівлі, споруди, землі, комунікації, обладнання та інші цінності підприємств системи освіти.

Як передбачено статтею 28 Закону України "Про освіту", система освіти складається із закладів освіти, наукових, науково-методичних установ, науково-виробничих підприємств, державних і місцевих органів управління освітою та самоврядування в галузі освіти.

Апеляційний господарський суд констатує, що забезпечення ефективного використання державного майна, відносини щодо його оренди, регулюються як Цивільним та Господарським кодексами України, так і зокрема, Законом України "Про оренду державного та комунального майна".

Відповідно до приписів статті 3 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", відносини щодо оренди майна, що перебуває у державній власності, регулюються договором оренди та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини 2 статті 18 Закону України "Про освіту", навчальні заклади, що засновані на загальнодержавній або комунальній власності, мають статус державного навчального закладу.

Частиною 4 статті 61 Закону України "Про освіту" передбачено, що фінансування державних навчальних закладів здійснюється у тому числі і за рахунок додаткових джерел фінансування. Додатковими джерелами фінансування, зокрема, визначено доходи від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання.

В силу дії частини 5 статті 63 Закону України "Про освіту", об'єкти освіти і науки, які фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальними та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

З огляду на усе вищевказане в даній судовій постанові, суд приходить до висновку, що Відповідач 2, як навчальний заклад, належить до об'єктів освіти і згідно з статтею 63 Закону України "Про освіту" він і його майно не може використовуватися не за призначенням.

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, видами економічної діяльності Відповідача 1 є: роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами (основний); роздрібна торгівля з лотків і на ринках харчовими продуктами, напоями та тютюновими виробами; роздрібна торгівля з лотків і на ринках текстильними виробами, одягом, взуттям, тощо (том 1, а.с. 56-59).

Як уже зазначалося вище в даній судовій постанові, відповідно до Статуту Відповідача 2 (том 1, а. с. 32 - 40), основною метою Відповідача 2 є забезпечення права громадян на здобуття повної загальної середньої освіти.

Посилання Відповідача 2 на надання дозволу на передачу в оренду спірного майна, відповідно до постанови КМУ №796 від 27 серпня 2010 року "Про затвердження переліку платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної і комунальної форми власності", не беруться апеляційним судом до уваги з огляду на те, що вирішальним в аспекті неухильного дотримання вимог частини 5 статті 63 Закону України "Про освіту" законодавець визначає обов'язкове використання об'єктів освіти і науки, що фінансуються з бюджету, за цільовим призначенням, тобто тісну пов'язаність з навчально-виховним процесом мети такого використання (в тому числі, на умовах оренди).

Аналіз наведених норм свідчить про те, що хоча стаття 61 Закону України "Про освіту" зазначає, що додатковими джерелами фінансування навчальних закладів, заснованих, в тому числі, на комунальній власності, можуть бути доходи від надання в оренду приміщень. Однак, оренда приміщень у них дозволяється лише у випадках, якщо об'єкт оренди використовується за цільовим призначенням - для навчально-виховного процесу.

Передання будь-яких приміщень загальноосвітніх навчальних закладів у оренду суб'єктам господарювання для проведення господарської діяльності, не пов'язаної з наданням освітніх послуг, прямо заборонено законом.

Проте, згідно з пункту 1.1 Договору, майно передано суб'єкту господарювання в оренду з метою здійснення господарської діяльності: для роздрібної торгівлі продуктами харчування (буфет).

Частиною 5 статті 63 Закону України "Про освіту" , визначено, що об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають використанню не за призначенням.

Таким чином, оскаржуваним Договором, фактично змінено цільове призначення частини приміщення загальноосвітнього закладу та визначено його використання для здійснення торгівельної діяльності, тобто для проведення господарської (підприємницької) діяльності орендарем.

Відповідно до приписів пункту 3.19 Державних санітарних правил і норм влаштування, утримання загальноосвітніх навчальних закладів та організації навчально-виховного процесу ДСанПіН 5.5.2.008-01, затверджених постановою Головного державного санітарного лікаря України від 14 серпня 2001 року № 63: здача в оренду території, будівель, приміщень, обладнання підприємствам, установам, організаціям іншим юридичним та фізичним особам для використання, що не пов'язано з навчально-виховним процесом, не дозволяється.

Тобто усі вищеописані норми вказують на пряму заборону передачі приміщень такого типу в оренду, що Відповідачем 1 при укладенні спірних договорів враховано не було.

Враховуючи усе вищевикладене у даній судовій постанові, колегія апеляційного суду приходить до висновку, що майно державної власності передано в оренду Відповідачу 1 для здійснення підприємницької діяльності, яка не відповідає профілю освітньої діяльності Відповідача 2.

Відповідно, доводи наведені Прокурором в апеляційній скарзі є підставними та обґрунтованими, підтверджуються усім вищеописаним в даній судовій постанові, і є доведеними матеріальними та процесуальними нормами діючого законодавства України.

Разом з тим суд відмовляє в задоволенні позову в зв'язку зі спливом позовної давності, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частина 1 статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до статті 29 частини 2 ГПК України: у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої Прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Тобто позивачем є Радомишльська районна рада.

Суд констатує, що спірний Договір укладено 01 грудня 2013 року та погоджено Позивачем. З цього ж дня суд вважає, що Позивач дізнався про можливе порушення своїх прав та інтересів, тобто з цього дня почався перебіг позовної давності.

Приписами статті 257 ЦК України унормовано, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Отже, 3-х річний строк позовної давності сплинув 01 грудня 2016 року. Як вбачається з позовної заяви, Прокурор звернувся з даним позовом до суду 11 квітня 2017 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Частиною 4 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Щодо ж до заперечень Прокурора на заяву Відповідачів про застосування позовної давності суд констатує наступне.

Зміст статті 215 ЦК України свідчить про те, що підставою для визнання правочину недійсним є його невідповідність вимогам закону саме на момент його вчинення. Тобто при вирішенні таких спорів дослідженню підлягають правовідносини, які виникли саме при вчиненні правочину а не в процесі його виконання. Тому не має правового значення при вирішенні питання про застосування позовної давності у даному спорі аргумент прокурора щодо триваючого порушення.

Дане вчинено і місцевим господарським судом. Відтак, суд залишає без змін оспорюване судове рішення.

Інші доводи Прокурора, є безпідставними, спростовуються усім вищеописаним в даній судовій постанові, а тому Рівненський апеляційний господарський суд не бере їх до уваги.

З огляду на усе вищевикладене у даній судовій постанові, Рівненський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення господарського суду Житомирської області слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Прокурора - без задоволення.

Судові витрати за подачу апеляційної скарги, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, суд залишає за Прокуратурою Житомирської області.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу керівника Коростишівської місцевої прокуратури на рішення господарського суду Житомирської області від 26 червня 2017 року у справі №906/332/17 - залишити без змін.

2. Рішення господарського суду Житомирської області від 26 червня 2017 року у справі №906/332/17 - залишити без задоволення.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

5. Справу №906/332/17 повернути до господарського суду Житомирської області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Філіпова Т.Л.