ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2017 року Справа № 910/20164/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого Демидової А.М. (доповідач у справі),
суддів:Владимиренко С.В., Шевчук С.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргуПублічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"
на рішення та постановугосподарського суду міста Києва від 12.01.2017 Київського апеляційного господарського суду від 14.06.2017
у справі№ 910/20164/16 господарського суду міста Києва
за позовомДержавної іпотечної установи
до1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестком"; 2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Танк Транс"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк"
провизнання договору недійсним
та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"
до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестком"; 2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Танк Транс"
провизнання договору недійсним,
за участю представників:
від Державної іпотечної установи Тодосієнко В.М., Дяченко В.С.
від ТОВ "Інвестком"не з'явився
від ТОВ "Танк Транс"Кулак І.О.
від ПАТ "Дельта Банк"Шпак Т.Г.

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року Державна іпотечна установа звернулася до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестком" (далі - ТОВ "Інвестком") та Товариства з обмеженою відповідальністю "Танк Транс" (далі - ТОВ "Танк Транс") про визнання недійсним договору відступлення права вимоги за договором банківського рахунка між ТОВ "Танк Транс" як новим кредитором та ТОВ "Інвестком" як первісним кредитором від 11.02.2015.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 04.11.2016 за вказаним позовом порушено провадження у справі за № 910/20164/16 та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" (далі - ПАТ "Дельта Банк").

Під час розгляду справи № 910/20164/16 у господарському суді першої інстанції третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, - ПАТ "Дельта Банк" звернулася до суду з позовом до ТОВ "Інвестком" та ТОВ "Танк Транс" про визнання недійсним договору відступлення права вимоги за договором банківського рахунка між ТОВ "Танк Транс" як новим кредитором та ТОВ "Інвестком" як первісним кредитором від 11.02.2015.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 30.11.2016 вказану позовну заяву третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору - ПАТ "Дельта Банк" прийнято до провадження для її спільного розгляду з позовом Державної іпотечної установи у справі № 910/20164/16.

Рішенням господарського суду міста Києва від 12.01.2017 у справі № 910/20164/16 (суддя Павленко Є.В.) у задоволенні позовів Державної іпотечної установи та ПАТ "Дельта Банк" відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.06.2017 (колегія суддів у складі: Ткаченка Б.О. - головуючого, Зеленіна В.О., Зубець Л.П.) рішення господарського суду міста Києва від 12.01.2017 у справі № 910/20164/16 залишено без змін.

Не погоджуючись із рішенням господарського суду міста Києва від 12.01.2017 та постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.06.2017 у справі № 910/20164/16, ПАТ "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить суд скасувати зазначені судові акти в частині відмови у задоволенні позову третьої особи з самостійними вимогами - ПАТ "Дельта Банк" і прийняти у цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ "Дельта Банк" задовольнити повністю.

В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що оскаржувані рішення та постанова прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 11.09.2017 колегією суддів у складі: Демидової А.М. - головуючого (доповідач у справі), Владимиренко С.В., Шевчук С.Р. прийнято зазначену касаційну скаргу ПАТ "Дельта Банк" до касаційного провадження та призначено її розгляд у судовому засіданні на 26.09.2017 о 10 год. 50 хв.

У відзиві на касаційну скаргу ПАТ "Дельта Банк", який надійшов до Вищого господарського суду України 25.09.2017, ТОВ "Інвестком" проти касаційної скарги заперечує і просить суд залишити її без задоволення, а оскаржувані рішення та постанову - без змін.

26.09.2017, до початку судового засідання, через канцелярію Вищого господарського суду України від Державної іпотечної установи надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому позивач просить суд касаційну скаргу ПАТ "Дельта Банк" задовольнити частково, оскаржувані рішення та постанову скасувати і передати справу на новий розгляд.

Учасники судового процесу, згідно з приписами ст. 1114 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), були належним чином повідомлені про день, час і місце розгляду касаційної скарги, однак ТОВ "Інвестком" передбаченим законом правом на участь у розгляді скарги касаційною інстанцією не скористалось.

Заслухавши представників Державної іпотечної установи, ТОВ "Танк Транс" та ПАТ "Дельта Банк", дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, 04.09.2014 між Державною іпотечною установою (Установа) та ПАТ "Дельта Банк" (Банк) було укладено договір застави майнових прав № Д-1.1/2014 (далі - Договір застави майнових прав).

За умовами Договору застави майнових прав Банк надав у заставу Установі майнові права Банку за кредитними договорами, зокрема, за договором від 09.06.2011 № ВКЛ-2005880, який укладено між Банком та ТОВ "Танк Транс".

Згідно з п. 1.3 Договору застави майнових прав майнові права за цим правочином є засобом забезпечення виконання Банком зобов'язань перед Установою за договором банківського рахунка № 26/995-070 від 27.02.2013 та будь-якими додатковими договорами до нього, укладеними між сторонами, за умовами якого Банк зобов'язався приймати і зараховувати на рахунок грошові кошти, що надходять Установі, виконувати її розпорядження щодо перерахування відповідних сум з рахунка та проводити інші операції у межах законодавства України, а також сплатити відсотки за користування ними у розмірі 15,3% річних.

Пунктом 1.4 Договору застави майнових прав передбачено, що за рахунок майнових прав задовольняються усі вимоги Установи, які можуть виникнути внаслідок невиконання Банком зобов'язань перед Установою за договором банківського рахунка № 26/995-070 від 27.02.2013.

У п. 2.1.1 Договору застави майнових прав встановлено, що у разі невиконання Банком зобов'язань перед Установою за договором банківського рахунка № 26/995-070 від 27.02.2013 або в разі прийняття Національним Банком України (далі - НБУ) рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних (в день винесення рішення), Установа отримує право одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставлених майнових прав переважно перед іншими кредиторами відповідно до Закону України "Про заставу" та (або) Цивільного кодексу України, та (або) цього Договору, та (або) договору відступлення права вимоги (у разі його укладення).

Також, господарські суди попередніх інстанцій встановили, що 09.06.2011 між ПАТ "Дельта Банк" та ТОВ "Танк Транс" було укладено договір кредитної лінії № ВКЛ-2005880 (далі - Договір кредитної лінії), за умовами якого Банк зобов'язався надавати ТОВ "Танк Транс" грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання.

Крім того, судами попередніх інстанцій встановлено, що 04.09.2009 між Банком та ТОВ "Інвестком" було укладено договір банківського рахунка № 26/21746-168 (далі - Договір банківського рахунка).

За умовами Договору банківського рахунка Банк відкрив ТОВ "Інвестком" поточний рахунок у національній валюті, доларах США та євро № 1746 та зобов'язався приймати і зараховувати на рахунок грошові кошти, що надходять ТОВ "Інвестком", виконувати його розпорядження щодо перерахування відповідних сум із зазначеного рахунка та проводити інші за рахунком у межах законодавства України.

Відповідно до п.п. 2.1, 2.4 Договору банківського рахунка платежі з рахунка виконуються Банком у межах залишку грошових коштів на початок операційного дня та з урахуванням поточних надходжень грошових коштів на рахунок протягом операційного часу (операційний час Банку: понеділок - п'ятниця з 9 год. 00 хв. по 17 год. 00 хв. крім святкових, вихідних і неробочих днів). Банк зобов'язався приймати розрахункові документи ТОВ "Інвестком" протягом усього робочого дня. Операції за платіжними дорученнями в іноземній валюті Банк мав виконувати в межах строку, погодженого з ТОВ "Інвестком", який зазначається останнім у графі "Допоміжні реквізити" платіжного доручення в іноземній валюті. Якщо такий строк зазначений, то Банк виконує платіжні доручення в іноземній валюті в передбачені строки (але не раніше дня валютування), а саме: "терміновий" - виконується поточного робочого дня, "звичайний" - наступного робочого дня.

12.02.2015 ТОВ "Інвестком" за допомогою системи "Клієнт-Банк" надало Банку платіжне доручення № 1 від цієї ж дати з відміткою "терміново" в іноземній валюті на суму 21 166 180,57 дол. США для перерахування з його рахунка № 1746 на рахунок № 0001 у Публічному акціонерному товаристві "Альфа-Банк". У зв'язку з невиконанням Банком вказаного платіжного доручення, ТОВ "Інвестком" надало на виконання Банку інше платіжне доручення в іноземній валюті № 1 від 17.02.2015 на суму 20 161 485,34 дол. США.

Проте, платіжні доручення Банком виконані не були, хоча з довідки останнього вбачається, що на рахунку № 1746 станом на 11.02.2015 обліковувались кошти в розмірі 21 166 180,57 дол. США.

Також, господарські суди попередніх інстанцій встановили, що 11.02.2015 між ТОВ "Танк Транс" та ТОВ "Інвестком" було укладено договір відступлення прав вимоги за договором банківського рахунка (далі - Договір відступлення прав вимоги).

За умовами Договору відступлення прав вимоги ТОВ "Інвестком" відступило ТОВ "Танк Транс" права вимоги до ПАТ "Дельта Банк" за договором банківського рахунка № 26/21746-168 від 04.09.2009, а ТОВ "Танк Транс" зобов'язалося сплатити ціну відступлення в розмірі 13 039 335,34 дол. США, яка підлягала сплаті у гривні за офіційним курсом, встановленим НБУ на день відповідного платежу, з урахуванням графіку сплати, наведеного в цьому Договорі.

Відповідно до п. 2.2 Договору відступлення прав вимоги, відступлення прав вимоги та їх прийняття ТОВ "Танк Транс" набрало чинності з дати укладення цього Договору.

Згідно з п. 3.1 Договору відступлення прав вимоги ТОВ "Інвестком" зобов'язалося передати ТОВ "Танк Транс" нотаріально посвідчені копії всіх документів щодо прав вимоги (включаючи копії банківських документів), оригінали документів стосовно судових справ щодо стягнення заборгованості за договором рахунка (у разі, якщо такі судові справи були ініційовані ТОВ "Інвестком") упродовж трьох банківських днів з дати укладення цього Договору. У випадку обґрунтованої вимоги ТОВ "Танк Транс" можуть бути надані оригінали вищезазначених документів.

Відповідно до п. 3.2 Договору відступлення прав вимоги сторони зобов'язались протягом двох робочих днів з дня укладення цього Договору письмово повідомити Банк про укладення даного Договору та відступлення прав вимоги. Сторони погодили, що відповідне повідомлення може бути підписано ТОВ "Танк Транс" одноосібно.

12.02.2015 ТОВ "Інвестком" на виконання Договору відступлення прав вимоги передало, а ТОВ "Танк Транс" прийняло оригінали документів щодо прав вимоги, про що повноважними представниками сторін було підписано та скріплено їх печатками акт прийому-передачі.

18.02.2015 ТОВ "Танк Транс" надіслало Банку повідомлення про заміну кредитора у зобов'язанні, а також заяву про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних вимог, в якій зазначило про:

- припинення зобов'язань щодо сплати ТОВ "Танк Транс" на користь Банку суми заборгованості за Договором кредитної лінії у розмірі 28 274 280,27 євро;

- припинення внаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог зобов'язань щодо сплати Банком на користь ТОВ "Танк Транс" заборгованості на загальну суму 31 964 073,85 дол. США (що за крос-курсом склало еквівалент 28 274 280,27 євро) за: договором банківського рахунка № 26/21746-168 від 04.09.2009 в частині вимог на суму 5 608 142,14 дол. США; договором банківського рахунка № 10 від 11.12.2012, укладеним між Банком та ОСОБА_13, на суму 26 355 931,71 дол. США.

Рішенням господарського суду міста Києва від 18.05.2016 у справі № 910/25482/15 за позовом Установи до ТОВ "Танк Транс" та Банку про визнання зарахування однорідних зустрічних вимог від 18.02.2015 недійсним було частково задоволено вказаний позов.

Однак, постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.07.2016, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 13.10.2016, рішення господарського суду міста Києва від 18.05.2016 у справі № 910/25482/15 було скасовано та прийнято нове рішення про відмову у задоволенні позову повністю.

Крім того, ТОВ "Танк Транс" надіслало Банку заяву від 23.02.2015 про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних вимог, в якій зазначило про припинення внаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог зобов'язань щодо сплати ТОВ "Танк Транс" на користь Банку суми заборгованості за простроченими процентами за Договором кредитної лінії у сумі 27 536,72 євро (що згідно з крос-курсом станом на 23.02.2015 становило 31 116,49 дол. США) та зобов'язань щодо сплати Банком на користь ТОВ "Танк Транс" заборгованості на загальну суму 31 116,49 дол. США (що згідно з крос курсом станом на 23.02.2015 становило 27 536,72 євро) за договором банківського рахунка № 26/21746-168 від 04.09.2009.

Рішенням господарського суду міста Києва від 27.09.2016 у справі № 910/25484/15, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.03.2017, було відмовлено у задоволенні позову Установи до ТОВ "Танк Транс" та Банку про визнання зарахування однорідних зустрічних вимог від 23.02.2015 недійсним.

Як встановили господарські суди попередніх інстанцій, на підставі постанови Правління НБУ від 02.03.2015 № 150 "Про віднесення ПАТ "Дельта Банк" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 № 51 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "Дельта Банк"", згідно з яким у Банку з 03.03.2015 по 02.06.2015 (включно) запроваджено тимчасову адміністрацію.

Частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, Державна іпотечна установа зазначила, що внаслідок укладення спірного Договору відступлення прав вимоги та проведеного на підставі вказаного договору зарахування зустрічних однорідних вимог зменшилось забезпечення за Договором застави майнових прав, що порушує права та інтереси Державної іпотечної установи як заставодержателя. На думку позивача, спірний договір суперечить вимогам ст. 34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" та п. 1.8 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою правління НБУ від 12.11.2003 № 492, оскільки він має всі істотні умови договору факторингу, однак його укладення відбулось без наявності у ТОВ "Танк Транс" відповідної ліцензії; крім того укладення спірного правочину не призвело до виникнення грошового зобов'язання Банку перед ТОВ "Танк Транс", адже статус власника рахунка (клієнта) зберігається за ТОВ"Інвестком", що виключає можливість Банку виконувати операції за його рахунком на користь іншої особи. На підставі викладеного, на думку позивача, в силу ст.ст. 203, 215, ч. 3 ст. 512, ч. 1 ст. 516, ч. 3 ст. 1079 ЦК України спірний договір є недійсним з моменту його укладання.

ПАТ "Дельта Банк" в обґрунтування позовних вимог послалося на те, що укладення оспорюваного договору призвело до порушення прав Банку як кредитора ТОВ "Танк Транс" за Договором кредитної лінії, що спричинило припинення зобов'язання за більш ніж 5,6 млн. дол. США та зменшення ліквідаційної маси Банку. ПАТ "Дельта Банк" вказало, що спірний договір суперечить вимогам ст.ст. 203, 512, 514 ЦК України та п. 1.8 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою правління НБУ від 12.11.2013 № 492, оскільки Договір банківського рахунка не передбачає можливості зміни власника рахунка, що виключає наявність у ТОВ "Танк Транс" прав кредитора Банку за Договором банківського рахунка. Крім того, ПАТ "Дельта Банк" зазначило про невідповідність оспорюваного договору вимогам п. 4.7 зазначеної Інструкції, оскільки умовами Договору банківського рахунка не передбачено право третіх осіб розпоряджатися рахунком, що відкритий на користь клієнта - ТОВ "Інвестком", а також грошовими коштами, що розміщені та обліковані на ньому. Також Банк вказав про те, що оспорюваний договір не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Крім того, ПАТ "Дельта Банк" послалося на те, що спірний правочин є договором факторингу, а тому в силу ст. 7 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" він не міг бути вчинений ТОВ "Танк Транс" за відсутності у нього відповідної ліцензії.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Таким чином, як вірно вказали господарські суди попередніх інстанцій, при розгляді позову Державної іпотечної установи доведення позивачем наявності факту порушення його прав та інтересів є однією з обов'язкових умов для задоволення позову.

У той же час, суди попередніх інстанцій встановили, що рішенням господарського суду міста Києва від 15.06.2016 у справі № 910/6052/16 про визнання недійсними договорів застави майнових прав № Д-1.1/2014 від 04.09.2014 та відступлення права вимоги № Д-1.2/2014 від 04.09.2014 у задоволенні позову Банку до Установи відмовлено повністю.

Однак, постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.11.2016 у справі № 910/6052/16, яка набрала законної сили та є чинною, встановлено, що вищевказані договори є нікчемними та підлягають визнанню недійсними. У підсумку, зазначеною постановою рішення господарського суду міста Києва від 15.06.2016 у справі № 910/6052/16 скасовано та прийнято нове, яким, зокрема, визнано недійсним договір застави майнових прав № Д-1.1/2014 від 04.09.2014.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З урахуванням викладеного, Договір застави майнових прав, на який посилався позивач як на підставу порушення своїх прав, визнано недійсним.

Водночас, господарськими судами попередніх інстанцій встановлено відсутність у матеріалах справи інших доказів, які б свідчили про наявність порушеного права Установи укладенням спірного договору.

За таких обставин, місцевий господарський суд, з яким погодився господарський суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованих висновків про те, що Державною іпотечною установою не доведено порушення її прав укладеним між ТОВ "Танк Транс" та ТОВ "Інвестком" Договором відступлення прав вимоги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до приписів ст. 515 ЦК України заміна кредитора не допускається у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема у зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 516 ЦК України).

Виходячи із приписів статей 1066, 1068 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Відповідно до п. 1.8 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою правління НБУ від 12.11.2003 № 492 (далі - Інструкція), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського рахунка поточні рахунки. Поточний рахунок - це рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Виходячи із викладеного, поточні рахунки відкриваються на конкретну особу за умови надання відповідних документів, а можливості зміни власника рахунка Інструкцією не передбачено (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.04.2016 у справі № 3-174гс16).

При цьому, п. 2.13 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління НБУ від 21.01.2004 № 22 встановлено, що банки приймають до виконання лише розрахункові документи своїх клієнтів, які подають їх у банк у порядку, передбаченому договорами банківського рахунка цих клієнтів. Розрахункові документи, оформлені своїми клієнтами, банк приймає протягом часу, визначеного в договорах банківського рахунка цих клієнтів.

Відповідно до вимог п. 8.1 ст. 8 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.

Статтею 1071 ЦК України встановлено, що банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

З огляду на наведені положення законодавства та умови Договору банківського рахунка, господарські суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про те, що саме ТОВ "Інвестком" як клієнт (володілець рахунку) мало право пред'являти до виконання Банку платіжні доручення, зокрема, платіжне доручення в іноземній валюті на суму 20 161 485,34 дол. США.

Адже, спірний Договір відступлення прав вимоги, яким відступлено право вимоги за Договором банківського рахунка, не змінив правового статусу ТОВ "Інвестком" як клієнта, який має виключне право розпоряджатися грошовими коштами, які станом на 11.02.2015 були наявні на його рахунку.

Як вірно зазначили суди, Договором відступлення прав вимоги було відступлено на користь ТОВ "Танк Транс" лише право вимагати виплати коштів, що розміщувалися на рахунку ТОВ "Інвестком" у відповідній сумі, вимогу про перерахування яких було надано Банку саме володільцем рахунку - ТОВ "Інвестком". Таким чином, володілець рахунку не був змінений, що спростовує доводи Державної іпотечної установи та ПАТ "Дельта Банк" про недотримання вимог законодавства при укладенні спірного договору.

Також, господарськими судами попередніх інстанцій обґрунтовано відхилено як безпідставні доводи Банку про те, що спірний договір не направлений на реальне настання правових наслідків, оскільки на підставі цього договору ТОВ "Танк Транс" набуло у ТОВ "Інвестком" права вимоги за Договором банківського рахунка на відповідну суму та реалізувало його.

До того ж, як встановили суди попередніх інстанцій, спірному Договору відступлення прав вимоги надавалась правова оцінка у постанові Київського апеляційного господарського суду від 21.07.2016 у справі № 910/25482/15, якою було встановлено правомірність проведення зарахування зустрічних однорідних вимог з Банком на підставі заяви від 18.02.2015, яке здійснювалось на підставі цього Договору.

Відхиляючи доводи Банку та Установи про те, що спірний Договір відступлення прав вимоги є договором факторингу, суди попередніх інстанцій врахували таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно зі ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу (така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.07.2015 у справі № 6-301цс15).

Разом з тим, як вірно вказали господарські суди попередніх інстанцій, ТОВ "Танк Транс" не є банком чи фінансовою організацією, а оплата за Договором відступлення прав вимоги не є фінансуванням у розмінні положень ст. 1077 ЦК України, а є платою за передане йому ТОВ "Інвестком" право вимоги.

З урахуванням викладеного, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав вважати Договір відступлення прав вимоги договором факторингу.

З огляду на викладене, на підставі встановлених обставин, місцевий господарський суд, з яким погодився господарський суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог Державної іпотечної установи та ПАТ "Дельта Банк" та правомірно відмовив у вказаних позовах.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 1115 та ч.ч. 1, 2 ст. 1117 ГПК України касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє судові рішення виключно на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення у рішенні та постанові господарських судів. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Обсяг обов'язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. Відхиляючи скаргу, касаційний суд, у принципі, має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (див. рішення у справі "Гарсія Руїс проти Іспанії" [ВП], заява № 30544/96).

Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Такі рішення можуть бути скасовані лише у виняткових обставинах, а не тільки з метою одержання іншого рішення у справі (вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13.04.2016 у справі № 908/4804/14).

Твердження скаржника про порушення господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваних рішення та постанови не знайшли свого підтвердження, у зв'язку з чим підстав для зміни чи скасування законних та обґрунтованих судових актів колегія суддів не вбачає.

Відповідно до п. 1 ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 14.06.2017 та рішення господарського суду міста Києва від 12.01.2017 у справі № 910/20164/16 залишити без змін.

Головуючий суддя А.М. Демидова

Судді С.В. Владимиренко

С.Р. Шевчук